КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2025 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 760/17889/24

номер провадження №22-ц/824/5695/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду

цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
розглянуву відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 12 серпня 2024 року /суддя Верещінська І.В./

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту перебування дітей на утриманні заявника, -

В С Т А Н О В И В:

До Солом`янського районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту перебування дітей на утриманні заявника, відповідно до якої заявник просив встановити факт перебування на його утриманні дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з метою відстрочки від мобілізації.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 12 серпня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі. /а.с. 43-46/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив ухвалу суду скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Так, після відмови у відкритті провадження у порядку цивільного судочинства, він звертався до Київського окружного адміністративного суду, який в свою чергу також зазначив, про відсутність спору між учасниками публічно-правових відносин та про необхідність розгляду заяви в порядку цивільного судочинства (Ухвала суду від 09 грудня 2024 року у справі № 320/55451/24). Враховуючи те, що чинне законодавство не передбачає іншого порядку підтвердження факту перебування на утриманні, а його встановлення не пов`язується з вирішенням спору, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 не оскаржує його право на отримання відстрочки, а встановлення заявленого факту є необхідним для подальшого подання ним документа, визначеного Постановою № 560 і встановлення вищевказаного факту в порядку окремого провадження не суперечить нормам процесуального права, - дана справа має розглядатись за правилами цивільного судочинства. Таким чином, порушення норм процесуального права, а також неправильне застосування норм матеріального права, призвели до постановлення помилкової ухвали про відмову у відкритті провадження у справі.

Сторони в судове засідання не з`явились, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення зміні в частині мотивів і норм матеріального права, на підставі наступного.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 просить встановити факт перебування на його утриманні неповнолітніх дітей, задля отримання відстрочки від мобілізації, посилаючись на абз. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Тобто, метою звернення до суду з такою заявою є підтвердження за заявником ОСОБА_1 певного соціального-правового статусу для отримання від держави права на відстрочку від мобілізації під час дії воєнного стану та проведення військової мобілізації.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновків, що встановлення факту перебування неповнолітньої дитини на утриманні заявника за своїми правовими наслідками призведе до публічно-правових відносин заявника з державою.

За своїм предметом та можливими правовими наслідками вимога про встановлення факту перебування неповнолітньої дитини на утриманні заявника пов`язана з публічно-правовими відносинами заявника з державою щодо права на утримання від призову під час мобілізації та воєнного стану, тому ця вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно положення п. 1 ч. 1 ст. 186 Цивільного процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на вищевикладене та, встановивши, що заявник звернувся до суду із заявою, яка не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, - суд першої інстанції дійшов висновків, що наявні підстави для відмови у відкритті провадження.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частинами першою, другою та четвертою статті 315 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеному у свідоцтві про народження або паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, які мають юридичні наслідки, якщо: (1) згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; (2) чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; (3) заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; (4) встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 536/1039/17 (пункт 17)).

Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово висловилася про те, що інститут окремого провадження та встановлення у цьому провадженні юридичного факту не передбачені для того, аби вирішити (допомогти вирішити) будь-який спір про право. /Постанова ВП ВС від 11.09.2024 р. №201/5972/22/

Суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду.

Апелянт вказував, що чинне законодавство не передбачає іншого порядку підтвердження факту перебування дітей на утриманні, а його встановлення не пов`язується з вирішенням спору, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 не оскаржує його право на отримання відстрочки, а встановлення заявленого факту є необхідним для подальшого подання ним документа, визначеного Постановою № 560 що не суперечить нормам процесуального права, отже, дана справа має розглядатись за правилами цивільного судочинства.

Водночас, факт самостійного виховання дитини одним із батьків, перебування на утриманні, відсутності участі іншого з батьків у вихованні дитини може бути встановлений у мотивувальній частині рішення суду у цивільній справі при вирішенні у порядку позовного провадження спору щодо позбавлення особи батьківських прав, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини тощо.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Права і обов`язки у кожного з батьків не тільки рівні, але і взаємні. Отже, право одного з батьків протистоїть обов`язку іншого не перешкоджати у здійсненні права на виховання дитини і навпаки.

У разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, такий спір вирішується судом. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи (стаття 159 СК України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Отже, факт самостійного виховання дитини одним із батьків, відсутності участі іншого з батьків у вихованні дитини може бути встановлений у рішенні суду при вирішенні спору щодо позбавлення особи батьківських прав у порядку позовного провадження.

Для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує.

За встановлених у цій справі обставин та мети подання заяви про встановлення факту перебування дітей на утриманні заявника, апеляційний суд вказує на те, що вимоги заявника не підлягають розгляду судом в порядку окремого провадження на підставі статей 293, 315 ЦПК України.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові КЦС ВС від 04.10.2024 № 752/5665/23 (61-13064св23).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки у відкритті провадження відмовлено з інших підстав, рішення прийнято не на користь заявника, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на заявника і не розподіляються.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 12 серпня 2024 року - задовольнити частково.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 12 серпня 2024 року - змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції даної постанови.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: