САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/5850/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

19.02.2025 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.

при секретареві Богатько Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Дніпро матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

08 листопада 2024 року позивач звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 14.03.2013 року позивач є постійним відповідальним квартиронаймачем житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , де він з 25.03.2023 року зареєстрований та постійно проживає. Крім нього, за даною адресою зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Однак, його донька ОСОБА_2 разом з його онукою ОСОБА_3 фактично не проживають в житловому приміщенні з 2014 року, тобто вже понад 10 років. Таким чином, відповідачі з 2014 року не проживають в даній квартирі, не пов`язані спільним побутом із її мешканцями, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, їх особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою вина не цікавляться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім`ї не чинили. 04.10.2024 року позивач звертався до органу реєстрації Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради із заявою про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , втім, йому було відмовлено. Просить суд визнати ОСОБА_2 та її доньку ОСОБА_3 особами, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2024 року, було відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

21 січня 2025 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті (а.с. 42).

10.12.2024 року від представника позивача ОСОБА_6 надійшло клопотання з проханням розглядати справу за його відсутності та відсутності позивача, позов підтримує, просить його задовольнити та не заперечує проти заочного рішення.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі.

Від відповідачів відзиву на позовну заяву на адресу суду не надходило, у зв`язку з чим суддя вважає можливим застосувати положення ст.280 ЦПК України та розглянути справу заочно.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступні підстави.

Судом встановлено, що з 14.03.2013 року на підставі ордеру на житлову площу в гуртожитку комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська №65, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради відповідно до розпорядження №138 від 11.03.2013 року ОСОБА_1 є постійними відповідальним квартиронаймачем житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . З даного ордеру вбачається наступний склад сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 (а.с. 9).

З довідки №4352 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 наймач; ОСОБА_4 дружина; ОСОБА_5 син; ОСОБА_2 донька; ОСОБА_3 онука (а.с. 8).

Статтею 58 ЖК УРСР встановлено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до ст.64 ЖК УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК УРСР).

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.85 року, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім`ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. Наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Частиною 4 ст.263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у цивільній справі №759/14973/17 зазначено наступний висновок: початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Згідно з ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також частиною 4 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З огляду на положення ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною 2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд критично ставиться до наданих позивачем на підтвердження позовних вимог актів обстеження домогосподарства за адресою: АДРЕСА_2 , 17 від 05 січня 2024 року, 17 квітня 2024 року, 08 жовтня 2024 року, в яких зазначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають за даною адресою з 2014 року, оскільки всі зазначені акти складено у 2024 році, тобто вони підтверджують факт не проживання відповідачів на момент їх складання, але не можуть бути доказом не проживання відповідачів з 2014 року.

Не приймаються судом у якості належного та допустимого доказу надані позивачем письмові пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_7 відповідно до яких, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 2014 року не проживають у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки зазначені особи не були допитані судом та не попереджалися про кримінальну відповідальність за дачу суду завідомо неправдивих показань. Окрім цього, підписи вказаних осіб не засвідчені в установленому законом порядку, що позбавляє суд можливості переконатися у їх справжності.

Не надано позивачем також доказів неповажності причин не проживання відповідачів за спірною адресою.

Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що позивачем в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України не доведено факт не проживання відповідачів без поважної причини понад 6 місяців, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 58, 64, 71, 72 ЖК УРСР, ст.ст. 12, 13, 76-89, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 271-273, 280-284 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.П.Румянцев