Дата документу 19.03.2025
Справа № 501/605/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Іллічівського міського суду Одеської області в м.Чорноморську цивільну справу за

позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА АКЦІОНЕРНИЙ БАНК «УКРГАЗБАНК», місце знаходження: 01032, м. Київ, вул. Єреванська, буд. 1

до

відповідачів:

1 ОСОБА_1 , місце проживання/реєстрації: АДРЕСА_1

2 ОСОБА_2 , місце проживання/реєстрації: АДРЕСА_2

предмет та підстави позову: про стягнення заборгованості

учасникик справи:

представник позивач - ОСОБА_3 ,

представник відповідача ОСОБА_4 - Монастирна І.О.,

В С Т А Н О В И В:

1. Виклад позиції позивача.

Представник ПАТ АТ «УКРГАЗБАНК» 14.02.2023 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у вигляді трьох відсотків річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 104 471,23 грн. та індекс інфляції у розмірі 285 659,35 грн., всього 390 131,18 грн. (а.с.2-4).

Позов мотивований тим, що між ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ АКЦІОНЕРНИЙ БАНК «УКРГАЗБАНК» (далі АБ «Укргазбанк») та ОСОБА_1 (далі відповідач) укладено кредитний договір № 199-05-П-1 від 03.06.2008 (далі кредитний договір), відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 93 700 доларів США на строк з 03.06.2008 по 02.06.2038, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами згідно з умовами кредитного договору.

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_2 (далі відповідач) та АБ «УКРГАЗБАНК» 03.06.2008 укладено договір поруки за вищевказаним кредитним договором.

Відповідно до п.п.1.2 та 1.3 договору поруки поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за невиконання зобов`язань за кредитним договором. Поручитель відповідає за повернення заборгованості за кредитним договором в тому ж об`ємі, що і позичальник за сплату кредиту, процентів за користування кредитом, неустойки (штрафи, пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язань в повному обсязі.

У зв`язку з порушенням позичальником умов кредитного договору рішенням Іллічівського суду Одеської області від 31.08.2011 у справі № 2-75/2011 стягнуто з ОСОБА_4 (до зміни прізвища ОСОБА_5 ) та ОСОБА_2 на користь АБ «УКРГАЗБАНК», борг в сумі 124 152,57 доларів США, та 143 428,94 грн., судові витрати 1 700,00 грн. та витрати на інформаційне-технічне забезпечення розгляду справи 30,00 грн.

Апеляційним судом Одеської області 18.01.2012 винесено рішення, яким задоволено частково скаргу ОСОБА_4 (до зміни прізвища ОСОБА_5 ). Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 31.08.2011 змінено та викладено резолютивну частину рішення наступним чином: стягнути у солідарному порядку заборгованості з ОСОБА_4 (до зміни прізвища ОСОБА_5 ) та ОСОБА_2 на користь АБ «УКРГАЗБАНК», в сумі 1 135 383,14 грн., судові витрати 1 700,00 грн., та витрати на інформаційне-технічне забезпечення розгляду справи 30,00 грн.

У відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини щодо укладення відповідачем вищезазначеного кредитного договору, щодо отримання кредитних коштів за цим кредитним договором, щодо порушення умов цього кредитного договору, щодо наявності заборгованості за цим кредитним договором встановлено рішенням суду, а тому дані обставини доказуванню не підлягають.

Позивач стверджує, що вказане судове рішення не виконано.

У зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання, що пов`язано з невиконанням ним рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України відповідач зобов`язаний окрім суми боргу також сплатити три проценти річних від простроченої суми.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №199-05-П-1 від 03.06.2008 на суму несплаченої відповідачем заборгованості за цим кредитним договором, що включає кредит та проценти, позивачем нараховано три проценти річних за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 у розмірі 13 573,28 доларів США.

Зазначена сума коштів у вигляді трьох процентів відповідачем не сплачено.

На підставі викладеного представник позивача звернувся до суду з відповідним позовом.

Представник відповідача в заяві про перегляд заочного рішення (а.с.105-121), яке ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 20.05.2024 скасовано, стверджує, що:

- 21.09.2013 головним державним виконавцем ВДВС Іллічівського міського управління юстиції складено акт про реалізацію предмета іпотеки, який видано на підставі протоколу проведення торгів №10/010/13/І від 18.03.2013. Цей акт став підставою для видачі свідоцтва про право власності на придбану квартиру АДРЕСА_3 , власником якої став ОСОБА_6 ;

- позовні вимоги про стягнення 3% річних за період з 12.07.2017 по 23.02.2022 та індекс інфляції за цей же період задоволенню не підлягають, оскільки не входять в період останніх трьох років, які передують подачі позову;

- у випадку спливу позовної давності щодо стягнення заборгованості за основним зобов`язанням, кредитор не має права на стягнення 3% річних та інфляційних втрат судовому порядку, тощо.

Крім того, у заяві про перегляд заочного рішення представник відповідача просить суд застосувати до вказаних вимог позовну давність.

В судовому засіданні представник позивача просив суд задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову.

Згідно ч.1 ст.244 ЦПК України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення. Відтак, суд 11.03.2025 перейшов до стадії ухвалення рішення.

Також суд керувався листом Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від 29.01.2025 №231/0/208-25, згідно з п.5 якого у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд ухвалює судове рішення (скорочене або/та повне), підписує його, але не проголошує. За таких умов відмінність між датою судового засідання, про час та місце якого учасники справи були належним чином повідомлені, та датою складання повного судового рішення не свідчить про порушення порядку повідомлення учасників про час та місце проведення судового засідання та не є підставою для скасування судового рішення.

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Представник відповідача 24.03.2024 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення по даній цивільній справі, згідно якої просить суд поновити ОСОБА_7 пропущений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення та скасувати заочне рішення у справі та призначити справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу від 14.02.2023 цивільну справу розподілено судді Петрюченко М.І. (а.с.53).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області Петрюченко М.І. від 27.02.2023 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (а.с.58-59).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 220.06.2024 поновлено ОСОБА_7 пропущений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, скасувати заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 23.02.2023 у даній цивільній справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с.163-164).

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом обставини та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що між ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ АКЦІОНЕРНИЙ БАНК «УКРГАЗБАНК» (далі АБ «Укргазбанк») та ОСОБА_1 , (далі Відповідач) укладено кредитний договір № 199-05-П-1 від 03.06.2008 (далі кредитний договір), відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 93 700 доларів США на строк з 03.06.2008 по 02.06.2038, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами згідно з умовами кредитного договору (а.с.37-40).

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_2 (далі відповідач) та АБ «УКРГАЗБАНК» 03.06.2008 укладено договір поруки за вищевказаним кредитним договором (а.с.43).

Відповідно до п.п.1.2 та 1.3 договору поруки поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за невиконання зобов`язань за кредитним договором. поручитель відповідає за повернення заборгованості за кредитним договором в тому ж об`ємі, що і позичальник за сплату кредиту, процентів за користування кредитом, неустойки (штрафи, пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язань в повному обсязі.

У зв`язку з порушенням позичальником умов кредитного договору рішенням Іллічівського суду Одеської області від 31.08.2011 у справі № 2-75/2011 стягнуто з ОСОБА_4 (до зміни прізвища ОСОБА_5 ) та ОСОБА_2 на користь АБ «УКРГАЗБАНК», борг в сумі 124 152,57 доларів США, та 143 428,94 грн., судові витрати 1 700,00 грн., та витрати на інформаційне-технічне забезпечення розгляду справи 30,00 грн. (а.с.34).

Апеляційним судом Одеської області 18.01.2012 увхалено рішення, яким задоволено частково скаргу ОСОБА_4 (до зміни прізвища ОСОБА_5 ). Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 31.08.2011 змінено та викладено резолютивну частину рішення наступним чином: стягнути у солідарному порядку заборгованості з ОСОБА_4 (до зміни прізвища ОСОБА_5 ) та ОСОБА_2 на користь АБ «УКРГАЗБАНК», в сумі 1 135 383,14 грн., судові витрати 1 700,00 грн. та витрати на інформаційне-технічне забезпечення розгляду справи 30,00 грн. (а.с.35-36).

Головним державним виконавцем ВДВС Іллічівського міського управління юстиції 21.09.2013 складено акт про реалізацію предмета іпотеки, який видано на підставі протоколу проведення торгів №10/010/13/І від 18.03.2013 (а.с.127). Предмет іпотеки придбано гр. ОСОБА_8 за ціною 325 984,00 грн.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №199-05-П-1 від 03.06.2008 позивачем нараховано:

- три проценти річних за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 у розмірі 194 471,23 грн.;

- індекс інфляції за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 у розмірі 285 659,35 грн., а всього 390 131,18 грн.

V. Оцінка Суду.

За положеннями частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд встановив, що між ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ АКЦІОНЕРНИЙ БАНК «УКРГАЗБАНК» (далі АБ «Укргазбанк») та ОСОБА_1 , (далі Відповідач) укладено кредитний договір № 199-05-П-1 від 03.06.2008 (далі кредитний договір), відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 93 700 доларів США на строк з 03.06.2008 по 02.06.2038, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами згідно з умовами кредитного договору (а.с.37-40).

У зв`язку з порушенням позичальником умов кредитного договору рішенням Іллічівського суду Одеської області від 31.08.2011 у справі № 2-75/2011 стягнуто з ОСОБА_4 (до зміни прізвища ОСОБА_5 ) та ОСОБА_2 на користь АБ «УКРГАЗБАНК», борг в сумі 124 152,57 доларів США, та 143 428,94 грн., судові витрати 1 700,00 грн., та витрати на інформаційне-технічне забезпечення розгляду справи 30,00 грн. (а.с.34).

Апеляційним судом Одеської області 18.01.2012 ухвалено рішення, яким задоволено частково скаргу ОСОБА_4 (до зміни прізвища ОСОБА_5 ). Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 31.08.2011 змінено та викладено резолютивну частину рішення наступним чином: стягнути у солідарному порядку заборгованості з ОСОБА_4 (до зміни прізвища ОСОБА_5 ) та ОСОБА_2 на користь АБ «УКРГАЗБАНК», в сумі 1 135 383,14 грн., судові витрати 1 700,00 грн. та витрати на інформаційне-технічне забезпечення розгляду справи 30,00 грн. (а.с.35-36).

Головним державним виконавцем ВДВС Іллічівського міського управління юстиції 21.09.2013 складено акт про реалізацію предмета іпотеки, який видано на підставі протоколу проведення торгів №10/010/13/І від 18.03.2013 (а.с.127). Предмет іпотеки придбано гр. ОСОБА_8 за ціною 325 984,00 грн.

Відповідно до ст.36 Закону України «Про іпотеку» передбачено таку самостійну підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя.

Частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» є спеціальною нормою, яка поширюється на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми статті 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням.

Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Це правило поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя щодо основного зобов`язання в повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують у межах тих самих зобов`язальних правовідносин. Та обставина, чи залишилася після вказаного позасудового врегулювання фактично невиконаною будь-яка частина основного зобов`язання, правового значення не має.

У частині четвертій статті 591 ЦК України міститься загальне правило: якщо одержана від реалізації предмета застави сума не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Водночас частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлює спеціальне правило, яке підлягає переважному застосуванню.

Норма права, яка міститься в зазначеній частині Закону, передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема після звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, має обмежувальний характер регулювання, тому не може тлумачитися розширено.

Із цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність).

Водночас відсутність кореспондуючого праву обов`язку призводить до припинення існування між кредитором та боржником цього зобов`язання в цілому, тобто до припинення зобов`язання з підстав, визначених законом.

Верховний Суд зауважив, що такого висновку варто дійти з огляду на правову природу забезпечувальних заходів, спрямованість їх на повне забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором та добросовісність поведінки сторін кредитного договору. Саме на кредитора законодавством покладено контроль за тим, щоб заборгованість за кредитним договором не перевищувала забезпечувальні заходи, і саме для цього законодавець передбачив спрощені процедури звернення стягнення на заставне майно та солідарну відповідальність поручителя з боржником. Незастосування цих заходів своєчасно тягне для кредитора негативні наслідки недобросовісності його дій.

До такого висновку Верховний Суд дійшов у постанові від 3 серпня 2022 року у справі № 756/10266/15-ц (провадження № 61-1710св22).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, ухвалюючи Постанову ВП ВС про відмову Альфа-банку у стягненні заборгованості з боржника та поручителя після позасудового звернення стягнення на іпотеку від 04.07.2023 року у справі №553/1501/15-ц).

Так, Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, §45, €CII, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення як статті 3 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Відповідно до усталеної практики , постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 встановлено, що розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм. Натуральним зобов`язанням (obligationaturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном.

Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку відповідно до правової позиції,викладеної у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі №757/44680/15-ц.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц зазначено, що «в постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі №3-1522гс16 зроблено висновок, що: «зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК), а тому 12 квітня 2016 року (дата здійснення розрахунку за виконані роботи) і є датою, коли зобов`язання припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Зважаючи на викладене, висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3% річних у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу - помилковий, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України».

У справі №3-1522г16 між сторонами не існувало натурального зобов`язання і тому висновок у справі №3-1522c16 не може бути застосований у справі, що переглядається. У справі, що переглядається ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути з відповідача 3% річних від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 04 червня 2014 року по 22 жовтня 2015 року. Оскільки рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 липня 2015 року, було відмовлено у задоволенні позову АТ «Родовід Банк» до ОСОБА 4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25 грудня 2006 року № 15.3/СЖ-229.06.2 у зв`язку з пропуском позовної давності, то 3 % річних у справі, що переглядається, були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні».

Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина перша статті 267 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (стаття 625 ЦК України).

Не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності (пункт 4 частини першої статті 602 ЦК України).

Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.

Аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні.

Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності.

Суд бере до уваги, що на примусовому виконанні у відділі ДВС Іллічівського міського управління юстиції перебувало зведене виконавче провадження за №В-10/367/2012, відкритого на підставі виконавчих листів №2-75/11, виданих Іллічівським міським судом 02.02.2012, по якому головним державним виконавцем ВДВС Іллічівського міського управління юстиції 21.09.2013 складено акт про реалізацію предмета іпотеки, який видано на підставі протоколу проведення торгів №10/010/13/І від 18.03.2013 (а.с.127).

Предмет іпотеки придбано гр. ОСОБА_8 за ціною 325 984,00 грн.

Разом з тим, на момент розгляду справи в суді в матеріалах справи відсутні докази відкритого виконавчого провадження на виконання рішення Іллічівського суду Одеської області від 31.08.2011 у справі № 2-75/2011, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити право вимоги позивача на примусове виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду.

Отже, зобов`язання відповідача є задавненим, в зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання. Як вбачається з встановлених обставин, 3% річних нараховані позивачем на вимогу, яка на даний час існує в натуральному зобов`язанні, в зв`язку з чим суд відмовляє в задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

Таким чином, суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дійшов до висновку, що позов про відмову у задоволенні позову.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

З цих підстав, керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 258-259, 263 Цивільного процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

У позові ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА АКЦІОНЕРНИЙ БАНК «УКРГАЗБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у вигляді трьох відсотків річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко