Справа № 148/1333/24
Провадження № 22-ц/801/702/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Штифурко Л. А.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 рокуСправа № 148/1333/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Міхасішина І.В.,

за участю секретаря судового засідання Пантелеймонової А.І.,

за участю сторін: представника позивача ОСОБА_1 адвоката Білоус І.М., представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Кугутюка О.В., представника Військової частина НОМЕР_1 Дмитришака Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Вінниці цивільну справу №148/1333/24 запозовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частина НОМЕР_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та перебування на утриманні,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 січня 2025 року,яке ухвалила суддя Штифурко Л.А. в Тульчинському районному суді Вінницької області, повний текст складено 30 січня 2025 року,

в с т а н о в и в:

В червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частина НОМЕР_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та перебування на утриманні, мотивуючи її тим, що ОСОБА_1 проживала однією сім`єю як подружжя із ОСОБА_3 з 2013 року за адресою: АДРЕСА_1 . З цього часу вони мали спільне господарство, спільний сімейний бюджет, спільні витрати на купівлю майна, яким спільно користувалися. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були пов`язані спільним побутом, піклувалися один про одного, проводили разом дозвілля, мали взаємні права та обов`язки щодо постійного догляду за квартирою, її ремонтом, сплатою комунальних платежів, купівлею продуктів харчування, речей першої необхідності, спільно проводили сімейні свята тощо. ОСОБА_3 за фактичним місцем проживання з ОСОБА_1 зберігав оригінали своїх документів.

З 2013 року, протягом спільного проживання з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 практично не мала доходів, а тому повністю перебувала на його утриманні, так як він був працевлаштований та мав постійні доходи.

В зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, розпочатою 24 лютого 2022 року, ОСОБА_3 було мобілізовано. З 06 березня 2022 року він проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 постійно тримала зв`язок з ОСОБА_3 , спілкувалася з ним через мобільний додаток «Viber». Коли він перебував у відпустках, вони разом проводили час, планували майбутнє. Також під час військової служби ОСОБА_3 пересилав ОСОБА_1 посилки. Після мобілізації ОСОБА_3 не припинив матеріальне утримання позивачки, про що свідчить неодноразове перерахуванням ним коштів на її банківський рахунок.

21 лютого 2024 року при виконанні бойового завдання із захисту України, внаслідок артилерійського обстрілу противником ОСОБА_3 зник в районі н.п. Білогорівка Луганської області. Станом на сьогоднішній день він рахується зниклим безвісти за особливих обставин.

Позивач доклала багато зусиль для пошуку ОСОБА_3 . Зокрема, вона зверталась у всі можливі інстанції для його розшуку, її визнано потерпілою у кримінальному провадженні №0000062 від 26 лютого 2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за фактом зникнення безвісти за особливих обставин ОСОБА_3 .

Той факт, що ОСОБА_4 визнав позивачку своєю дружиною підтверджується тим, що в акті службового розслідування за фактом його зникнення безвісти його сімейний стан зазначено як «цивільний шлюб», дружина - ОСОБА_5 , моб.тел. НОМЕР_2 ».

Від фактів, які позивач просить встановити, залежить її право на одержання виплат (грошового забезпечення) у розумінні пункту 7 Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884.

Оскільки в інший позасудовий спосіб позивач не може підтвердити свої сімейні відносини з ОСОБА_3 , а також факт перебування на його утриманні, а від них залежить виникнення у неї права на отримання грошового забезпечення, вона змушена була звернутися до суду.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 січня 2025 року позов задоволено.

Встановлено факт, що ОСОБА_1 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу як дружина та чоловік з ОСОБА_3 , з 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 - день зникнення останнього безвісти.

Встановлено факт перебування ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_3 з 2013 року по 21 лютого 2024 року - день зникнення останнього безвісти.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального права та недотриманням норм процесуального права. Просила скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. Вирішити питання щодо стягнення судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем у справі, а тому суд першої інстанції повинен був відмовити в задоволенні позову. Крім того, вирішуючи позовну вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки слід врахувати, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, проте суд не звернув уваги, що у позивача не виникне право на спадкування в майбутньому при наявності спадкоємців попередньої черги, а саме рідної сестри ОСОБА_3 ОСОБА_2 . Також зазначила, що позивачці ОСОБА_1 , станом на час зникнення безвісти ОСОБА_3 , було 52 роки, вона не була не працездатною особою, не було доведено факту наявності в неї інвалідності будь-якої групи, а тому вона не є особою яка перебувала на утриманні ОСОБА_3 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Білоус І.М. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи доводять факт того, що між позивачкою та ОСОБА_3 мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю. Зокрема, вони тривалий час, починаючи з 2013 року по день зникнення ОСОБА_3 проживали однією сім`єю як чоловік та дружина, ОСОБА_3 постійно проживав у квартирі позивачки, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, проводили разом дозвілля, останній систематично в період з 29 липня 2023 року по 06 лютого 2024 року перераховував позивачці значні суми коштів, що свідчить про перебування позивачки на його утриманні.

Частинами першою четвертою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Звертаючись з цим позовом ОСОБА_1 зазначала, що від фактів, які вона просила встановити, залежить її право на одержання виплат (грошового забезпечення) у розумінні пункту 7 Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Щодо позовних вимог про визнання факту проживання однією сім`єю.

У постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

Вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

З огляду на це Велика Палата Верховного Суду вважає, що задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження є помилковими. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав, а лише підставою для вирішення позову (відповідної матеріально-правової вимоги).

Основною метою встановлення факту є необхідність виникнення в осіб, передбачених главою 8 Сімейного кодексу України частини майнових прав та обов`язків, що притаманні подружжю.

Оскільки у позовній заяві фактично відсутній предмет позову матеріально-правова вимога про захист порушеного, невизнаного або оспорюваного права позивачки, а встановлення юридичного факту, зокрема проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не може бути ефективним способом захисту прав позивача у справах позовного провадження, а тому, позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, на те, що він не дає оцінки доказам, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, тому що така оцінка можлива лише у межах вирішення відповідного матеріально-правового спору, за умови звернення позивачки із позовними вимогами, задоволення яких може ефективно захистити її право на отримання грошової допомоги.

Щодо позовної вимоги про встановлення факту перебування ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_3 , який зник безвісти 21 лютого 2024 року, апеляційний суд зазначає наступне.

Суд першої інстанції, не з`ясувавши фактичні обставини справи, дійшов висновку про доведеність цієї позовної вимоги.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про задоволення зазначеної позовної вимоги.

Відповідно до пункту 7 Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884, виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги безвісно відсутнього. Якщо крім допомоги, що надавалася, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку безвісно відсутнього та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша - третя статті 89 ЦПК України).

Позивачем не надано суду доказів про відсутність у неї інших джерел доходів, та що ОСОБА_3 виконував обов`язок щодо її утримання.

Позивач на підтвердження отримання нею допомоги від ОСОБА_3 послалась на виписку з АТ КБ «Приватбанк» від 09 травня 2024 року, згідно якої ОСОБА_1 за період 01 березня 2022 року по 10 лютого 2024 року отримала на свій рахунок від ОСОБА_3 такі кошти: 29 липня 2023 року в сумі 3000 грн; 09 серпня 2023 року в сумі 10000 грн; 17 серпня 2023 року в сумі 10000 грн; 25 серпня 2023 року в сумі 10000 грн, 17 вересня 2023 року в сумі 10000 грн; 20 вересня 2023 року в сумі 5000 грн; 01 жовтня 2023 року в сумі 5000 грн; 13 жовтня 2023 року в сумі 8000 грн; 25 жовтня 2023 року в сумі 8000 грн; 06 листопада 2023 року в сумі 8000 грн; 16 листопада 2023 року в сумі 8000 грн; 23 листопада 2023 року в сумі 10000 грн; 25 листопада 2023 року в сумі 8000 грн; 29 листопада 2023 року в сумі 7000 грн; 02 грудня 2023 року в сумі 10000 грн; 06 грудня 2023 року в сумі 7000 грн; 22 грудня 2023 року в сумі 5000 грн; 01 січня 2024 року в сумі 7000 грн; 04 січня 2024 року в сумі 7000 грн; 05 січня 2024 року в сумі 5000 грн; 14 січня 2024 в сумі 12000 грн; 15 січня 2024 року в сумі 7000 грн; 25 січня 2024 року в сумі 7000 грн; 31 січня 2024 року в сумі 10000 грн; 06 лютого 2024 року в сумі 10000 грн.

Колегія суддів, оцінюючи наданий документ не вважає його достатнім та належним доказом на підтвердження факту утримання позивачки ОСОБА_1 , оскільки даний доказ не містить інформації щодо предмету доказування та не доводить, що кошти, які ОСОБА_3 перераховував на банківську картку позивачки були єдиним її джерелом засобів для існування з 2013 року по 21 лютого 2024 року.

Крім того, відповідно до копії відомостей з Державного реєстру фізичних осібплатників податків про джерела /суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору від 26 лютого 2024 року №0228-24-0334 станом на 26.02.2024 за період з 1 кварталу 2013 по 4 квартал 2023 судом встановлено, що ОСОБА_1 отримувала такі доходи: з першого кварталу 2013 по 2 квартал 2014 інформація про доходи відсутня; в 3, 4 кварталі 2014 року - заробітну плату в ТОВ «АТБ Маркет»; в 1, 2 кварталі 2015 - заробітну плату в Вінницькій дирекції АТ «Укрпошта»; в 4 кварталі 2015 року, 1 кварталі 2016 року - заробітну плату в ФГ «Україна»; в 3, 4 кварталі 2016 року заробітну плату в ТОВ «Торгова компанія «Грегорі Арбер»; з 1 кварталу 2017 по 2 квартал 2022 інформація про доходи відсутня; в серпні-вересні 2022 року - заробітну плату в КНП «Тульчинська ЦРЛ Тульчинської міської ради»; в жовтні-грудні 2022 року, січні-лютому 2023 соціальні виплати у Вінницькому центрі зайнятості; з 2 кварталу по 4 квартал 2023 інформація про доходи відсутня.

Таким чином, вищезазначених відомостей вбачається, що з 2013 по 2023 роки ОСОБА_1 періодично отримувала заробітну плату та соціальні виплати.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що зазначена позовна вимога є недоведеною позивачем, а тому суд першої інстанції зробив помилковий висновок про її задоволення, обґрунтувавши свої висновки на припущеннях, що заборонено частиною шостою статті 81 ЦПК України.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно положень ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом частини другої цієї статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Щодо судових витрат

Згідно з ч. 1, 2, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, то з позивача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3633,60 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частина НОМЕР_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та перебування на утриманні відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3633,60 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 березня 2025 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Міхасішин І.В.