Провадження №22-ц/824/2907/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 21 березня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу від 03 червня 2020 року про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

03 червня 2020 року Солом`янським районним судом міста Києва за заявою ОСОБА_2 було видано судовий наказ про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 14 травня 2020 року.

05 червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва із заявою про перегляд судового наказу від 03 червня 2020 року за нововиявленими обставинами.

Заява обґрунтована тим, що під час видачі судового наказу суду не було відомо про те, що неповнолітній син ОСОБА_3 насправді перебував на утриманні та вихованні свого батька - ОСОБА_1 , а не на утриманні матері ОСОБА_2 , як вона стверджувала у своїй заяві, що на думку заявника, є нововиявленими обставинами. Так, згідно з договором оренди квартири від 03 серпня 2018 року ОСОБА_1 орендував квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на останній сторінці вказаного договору зазначено, що в даній квартирі проживатиме троє людей. Відповідно до Акта про фактичне проживання від 20 серпня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дійсно проживають з 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 , проте у примітці вказаної довідки зазначено, що ОСОБА_2 зареєстрована і проживає у АДРЕСА_2 .

З 31 серпня 2018 року сина сторін було зараховано до загальноосвітньої школи № 166 м. Києва, де останній навчався до 12 вересня 2022 року. Хоча у період з 12 червня 2020 року по 21 серпня 2020 року він вибув з вказаного навчального закладу у зв`язку з переїздом до м. Львів, водночас 10 днів з вказаного строку ОСОБА_3 перебував зі своїм батьком в санаторно-курортному закладі ТОВ «Золота Нива». Таким чином обставини, викладені у заяві про видачу судового наказу не відповідають дійсності. У зв`язку з цим, заявник просив суд задовольнити заяву про перегляд судового наказу від 03 червня 2020 року за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 березня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судового наказу від 03 червня 2020 року за нововиявленими обставинами відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, 27 вересня 2024 року заявник направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржувану ухвалу вважає незаконною та такою, що ухвалена з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що суд неповно і не всебічно з`ясував обставини, що мають значення для вирішення справи, просив оскаржувану ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами у справі.

19 лютого 2025 року на адресу суду від представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Бреуса С.М. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи

В обґрунтування вказаного клопотання адвокат зазначив, що він є учасником іншої справи № 760/9669/23 про визнання батьківства у провадженні Солом`янського районного суду м. Києва. Розгляд вказаної справи призначено на 20 лютого 2025 року на 11:00 та буде розглядатися по суті.

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні, оскільки адвокат не надав доказів того, що саме він бере участь в іншому судовому засіданні. Крім того, вказане клопотання не містить обґрунтування, чому сам ОСОБА_1 не може з`явитися до суду.

У судове засідання, призначене на 20 лютого 2025 року, з`явився представник позивача.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків:

Судом встановлено, що 03 червня 2020 року Солом`янським районним судом міста Києва було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів - ОСОБА_1 , але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 14 травня 2020 року.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції зазначив, що жодних належних доказів проживання дитини разом з батьком та перебування на його утриманні на час винесення судового наказу суду не надано. Належних доказів, які б вплинули на юридичну оцінку обставин під час винесення судового наказу 03 червня 2020 року та які б дали підстави для його скасування, судом не встановлено. Жодна обставина, на яку посилається заявник у своїй заяві, не є нововиявленою обставиною.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію відповідача, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Додатково до вищевказаного апеляційний суд при вирішенні справи зважає також і на те, що в якості нововиявлених обставин апелянт зазначив факт проживання дитини разом з ним, при цьому строки звернення до суду пов`язує з пред`явленням наказу до примусового виконання, про що, як заявив апелянт, він дізнався лише в травні 2023 року.

Відповідно до положень ст.423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Ст.424 ЦПК України передбачено, що заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подано: 1) з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу, - учасниками справи протягом тридцяти днів з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про існування обставин, що стали підставою для перегляду судового рішення; 2) з підстави, визначеної пунктом 2 частини другої статті 423 цього Кодексу, - учасниками справи протягом тридцяти днів з дня, коли вирок (ухвала) у кримінальному провадженні набрав законної сили; 3) з підстави, визначеної пунктом 3 частини другої статті 423 цього Кодексу, - учасниками справи протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовано судове рішення, що стало підставою для ухвалення судового рішення, яке підлягає перегляду; 4) з підстави, визначеної пунктом 1 частини третьої статті 423 цього Кодексу, - учасниками справи протягом тридцяти днів з дня офіційного оприлюднення відповідного рішення Конституційного Суду України; 5) з підстави, передбаченої пунктом 2 частини третьої статті 423 цього Кодексу, - особою, стосовно якої постановлено рішення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, не пізніше тридцяти днів з дня, коли така особа дізналася або могла дізнатися про набуття цим рішенням статусу остаточного; 6) з підстави, передбаченої пунктом 3 частини третьої статті 423 цього Кодексу, - учасниками справи протягом тридцяти днів з дня, коли вирок у кримінальному провадженні набрав законної сили.

Частиною 2 вказаної статті зазначено, що з урахуванням приписів частини першої цієї статті заява про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подана: 1) з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу, - не пізніше трьох років з дня набрання таким судовим рішенням законної сили; 2) з підстав, визначених пунктами 2-3 частини другої та частиною третьою статті 423 цього Кодексу, - не пізніше десяти років з дня набрання таким судовим рішенням законної сили.

Зважаючи на характер тих обставин, якими заявник обумовлював необхідність перегляду наказу про стягнення аліментів, заявнику не могло не бути відомо, починаючи від самого часу їх виникнення.

В матеріалах справи міститься доказ укладення 25.06.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору про сплату аліментів на дитину (а.с. 137-138), в пункті 3.1. якого є посилання на існування судового наказу Солом`янського районного суду міста Києва 03 червня 2020 року. За таких умов про існування вищезгаданого судового наказу заявнику було відомо ще принаймні з 25.06.2020 року.

При цьому ст.424 ЦПК України пов`язує початок обліку строку на перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами саме з часом, коли особа дізналася про існування таких обставини. За таких умов в даному випадку строки на звернення до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами дотримані не були. В свою чергу це додатково до наведених судом першої інстанції аргументів унеможливлює задоволення заяви ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 21 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько