Справа № 157/1330/24
Провадження №2/157/78/25
УХВАЛА

18 березня 2025 року місто Камінь-Каширський

Камінь-Каширський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Антонюк О.В.,

з участю секретаря судового засідання Солошик Д.В.,

прокурора Романюк Н.М.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного цивільну справу за позовом керівника Ковельської окружної прокуратури Волинської області Новосада Юрія Олександровича, поданим в інтересах держави в особі Голобської селищної ради Ковельського району Волинської області, до ОСОБА_1 про стягнення збитків,

встановив:

Керівник Ковельської окружної прокуратури Волинської області Новосад Ю.О. звернувся у суд з позовом шляхом подання позовної заяви в електронній формі через електронний кабінет в інтересах держави в особі Голобської селищної ради Ковельського району Волинської області, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Голобської селищної ради для зарахування в дохід місцевого бюджету Голобської селищної територіальної громади грошові кошти у сумі 251 160 гривень та стягнути на користь Волинської обласної прокуратури сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3 013 грн 92 коп. В обґрунтування вимог зазначає, що Ковельською окружною прокуратурою під час виконання визначених у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» повноважень встановлено наявність підстав для представництва в суді інтересів держави у сфері бюджетних правовідносин, зокрема за фактом невиконання замовником будівництва свого обов`язку з приводу перерахування до місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі). Установлено, що у період із 20.01.2015 по 27.03.2024 ОСОБА_1 згідно з дозволом на виконання будівельних робіт від 20.01.2015 №ВЛ69 було здійснено будівництво об`єкта: «Нове будівництво складу будівельних матеріалів з офісними приміщеннями по АДРЕСА_1 ». Згідно з витягом з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, об`єкт будівництва по АДРЕСА_1 відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 відноситься до коду 1252.9 - «Склади та сховища інші». У подальшому, Державною інспекцією архітектури та містобудування України 27.03.2024 зареєстровано Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта з незначними наслідками (СС1), якою засвідчено відповідність вказаного закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтверджено його готовність до експлуатації. Як вбачається із витягу з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва пайова участь відповідачем до місцевого бюджету не сплачувалася або не вимагалася у зв`язку з набранням 17.10.2019 чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким в свою чергу внесено зміни до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та виключенням з 01.01.2020 статті 40 «Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту». У свою чергу вказане також підтверджується інформацією, наданою Голобською селищною радою у листі №784/01-01/2-24 від 31.05.2024, зазначений вище договір пайової участі не укладався. Крім цього, як зазначено у вищенаведеному листі ОСОБА_1 не споруджував на території смт. Голоби об`єкти благоустрою, інженерної, транспортної, соціальної інфраструктури та інші споруди громадського призначення, які б у подальшому передавалися на баланс територіальної громади. Отже, відсутні будь-які підстави для звільнення останнього від сплати пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», який спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. На час отримання відповідачем дозволу на виконання будівельних робіт та початку відповідного будівництва (20.01.2015) частина 2 статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачала, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. За змістом зазначеної статті Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Величина пайової участі визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування відповідно до встановленого ним розміру (у межах встановленого законом граничного розміру) з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, або на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності (якщо загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта не визначена). Розмір пайової участі визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про укладення відповідного договору та доданих до нього документів, а договір укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації зазначеного звернення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Згідно з усталеною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, зокрема викладеною в постановах від 08.10.2019 у справі №911/594/18 та від 14.12.2021 у справі за №643/21744/19, перерахування замовником об`єкта будівництва у передбачених законом випадках коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту до відповідного місцевого бюджету є обов`язком, а не правом забудовника. Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, є обов`язковим на підставі закону. Строк, визначений Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» для укладення договору пайової участі - протягом 15 днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію, встановлено саме для добровільного виконання стороною такого обов`язку, і закінчення цього строку не припиняє цього обов`язку замовника та не звільняє замовника від обов`язку укласти договір. Адже невиконання особою положень законодавства не повинно призводити до настання бажаного для неї внаслідок такого невиконання результату у вигляді звільнення від платежу та надавати майнові переваги порівняно із законослухняною особою. Тобто, відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинне бути виконане до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру. Однак, на момент прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва (27.03.2024) статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» було виключено на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 (далі - Закон №132-ІХ). В той же час, Закон №132-ІХ врегулював відповідні правовідносини у пункті 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення», а саме установив, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайова участь) у такому розмірі та порядку, зокрема: розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування (підпункт 1 частини 2); замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва (підпункт 3 частини 2); пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію (підпункт 4 частини 2). При цьому, договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання (частина 1). Тобто, відповідно до внесених Законом №132-ІХ змін, починаючи із 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх повного виконання, є лише договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020 (ч. 1 п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-ІХ). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі №643/21744/19 виклала висновок про вирішення правової проблеми, пов`язаної із застосуванням норм права до правовідносин, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір. Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими. Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права. Водночас, зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. При цьому, триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після втрати нею чинності. Стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію відповідно до частиною 2 статті 331 Цивільного кодексу України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а отже, і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються. Аналізуючи правову природу цих правовідносин, можна зробити висновок, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» після втрати нею чинності. Крім того, пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-ІХ визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 01.01.2020. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають. У зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом. У такому разі, суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина 2 статті 1212 Цивільного кодексу України). Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Тобто, зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Отже, у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування. Крім того, Верховний Суд у постанові від 20.07.2022 у справі №910/9548/21 дійшов висновку, що законодавець під час внесення змін до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (шляхом виключення статті 40 вказаного Закону на підставі Закону №132-IX) чітко визначив підстави та порядок пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту щодо об`єктів, будівництво яких було розпочато до внесення законодавчих змін, а саме: договори пайової участі, укладені до 01.01.2020 на підставі вимог статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», залишались дійсними та підлягали до їх повного виконання і після виключення вказаної статті (абзац 1 пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX). Тобто, істотні умови, зокрема щодо розміру пайової участі, строку сплати пайової участі, відповідальності сторін, які відповідно до закону підлягали врегулюванню у таких договорах, залишались незмінними; якщо станом на 01.01.2020 такі об`єкти не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені та, оскільки з 01.01.2020 встановлений статтею 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» обов`язок щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів пайової участі, як і обов`язок щодо укладення відповідного договору, перестав існувати, тому законодавець визначив нормативне регулювання таких правовідносин, зокрема, абзацом 2 пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX. Отже, розмір та порядок пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту без відповідної вказівки у законі не можуть по-новому визначатись нормами абзацу 2 пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX, якщо відповідні істотні умови були визначені укладеним до 01.01.2020 договором про пайову участь, який згідно з абзацом 1 вказаного пункту розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX є дійсним і продовжує свою дію до моменту його повного виконання. Передбачений вказаною нормою порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для: 1) об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені; 2) об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році. Таким чином, у вказаних двох випадках, ураховуючи вимоги підпунктів 3 та 4 абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію. Системний аналіз цих норм дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає: для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020; для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва. Отже, для об`єктів, будівництво яких розпочато раніше (однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію і якщо договори про сплату пайової участі до 01.01.2020 не були укладені) або будівництво яких розпочате у 2020 році, абзацом 2 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію. При цьому, обов`язок сплатити пайову участь, у разі його невиконання замовником будівництва у 2020 році, зберігається до прийняття об`єкта в експлуатацію, навіть у наступних після 2020 року (подібні правові висновки Верховним Судом викладено у постанові від 16.10.2023 у справі №140/5484/21). Такі висновки Верховного Суду відповідають загальним принципам рівності та справедливості, є націленими на те, щоб замовник будівництва, який розпочав його до 01.01.2020 та добросовісно виконав встановлений законом (статтею 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності») обов`язок щодо пайової участі, був у однакових ринкових умовах із забудовником, який аналогічно розпочав будівництво у попередні роки до 01.01.2020, але до цієї дати такого обов`язку не виконав, можливо навіть свідомо затягуючи процес здачі об`єкта будівництва в експлуатацію до 01.01.2020 з метою уникнення сплати пайової участі. Водночас, у вказаній постанові Верховний Суд також зауважив, що у випадку, якщо замовниками вищевказаних об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону №132-IX обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, враховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 зі справи №643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту буде звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 ЦК України. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20.02.2024 у справі № 910/20216/21. Частиною 3 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. У даному випадку між позивачем та відповідачем договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не укладався, а відповідні грошові кошти до бюджету ОСОБА_1 , в тому числі на виконання вимог Закону №132-IX, не сплачувались. Щодо розрахунку розміру безпідставно збережених коштів пайової участі, то відповідно до підпункту 1 частини 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-ІХ розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування. Рішенням Голобської селищної ради від 27.10.2017 за № 33/4 «Про затвердження Порядку залучення розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населених пунктів Голобської селищної ради та втрати чинності рішення сесії №23/4 від 05.09.2012 «Про пайову участь у розвитку інфраструктури селища та сіл Голобської селищної ради» (далі - Порядок) визначено порядок обрахунку та використання коштів пайової участі в інфраструктурі населених пунктів. Відповідно до п. 3.5 Порядку розмір пайової участі у розвитку інфраструктури Голобської селищної ради з урахуванням інших передбачених законом відрахувань складає 1 відсоток загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта для житлових будинків і 5 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта для нежитлових будівель та споруд. Враховуючи наведене, у даному випадку для обрахунку розміру пайової участі ОСОБА_1 в інфраструктурі населеного пункту застосовано положення підпункту 1 частини 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-ІХ. Згідно з даними декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 15.03.2024 № ВЛ69-1, загальна кошторисна вартість об`єкта будівництва становить 6279,00 тис. грн. Враховуючи наведене та зважаючи на норми абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX, розмір пайової участі, який на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України підлягає стягненню із відповідача до бюджету на користь позивача, складає 251 160,00 грн (6 279 000 грн х 4% = 251 160,00 гривень). Відповідно до статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. Отже, прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді за одночасної наявності двох елементів: порушення або загрози порушення інтересів держави; нездійснення чи неналежного здійснення захисту таких інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень, а також у разі його відсутності. Першим з указаних елементів є порушення або загроза порушення «інтересів держави». Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Статтею 14 Конституції України, статтею 1 Земельного кодексу України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Згідно зі статтями 142-145 Конституції України, до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, окрім інших об`єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом ухвалення рішень. Права органів місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку. Відповідно до частини 1 статті 142 Конституції України, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад (аналогічні норми містяться у ч. 3 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Згідно зі статтею 145 Конституції України права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку. Місцеві бюджети є складовою бюджетної системи України (ч. 1 ст. 5 Бюджетного кодексу України). Крім того, положення законодавства у сфері бюджетних правовідносин (п. 4-1 ч. 1 ст. 71 Бюджетного кодексу України) відносять кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту до джерел формування бюджету розвитку місцевих бюджетів. Бюджетом розвитку, згідно зі ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», визнаються доходи і видатки місцевого бюджету, які утворюються і використовуються для реалізації програм соціально-економічного розвитку, зміцнення матеріально-фінансової бази. Таким чином, оскільки кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту належать до джерел формування бюджету розвитку місцевого бюджету, їх стягнення безумовно становить інтерес територіальної громади та держави, який пов`язаний із накопиченням бюджетних коштів, необхідних для забезпечення належного функціонування інституцій місцевого самоврядування. Несплата ОСОБА_1 пайової участі до місцевого бюджету призводить до існування такого становища, за якого одні суб`єкти господарювання сплачують пайові внески, а інші - ухиляються від перерахування коштів до бюджету та, як наслідок, не несуть жодної відповідальності, чим у своє чергу порушуються принцип рівності суб`єктів господарювання, що здійснюють свою діяльність на території міста Ковель. Відтак, зважаючи на встановлені окружною прокуратурою обставини, що свідчать про закінчення відповідачем будівництва об`єкту у березні 2020 року із поданням декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 15.03.2024 № ВЛ69-1 та водночас відсутність укладення відповідачем із позивачем до 01.01.2020 відповідного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту (будівництво розпочато у січні 2015 року), до наявних спірних правовідносин необхідно застосовувати норми наведеного вище Закону №132-ІХ, якими встановлювався розмір та порядок пайової участі замовників будівництва протягом 2020 року (до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 07.09.2023 у справі за №916/2709/22). Другим елементом, який становить невід`ємну частину підстав представництва прокурором інтересів держави, є нездійснення чи неналежне здійснення захисту порушених інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень, а також його відсутність. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Аналіз положень ст. 53 ГПК України, у взаємозв`язку зі змістом ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу. Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 та від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц, прокурор, реалізуючи представницькі повноваження, виконує субсидіарну роль та замінює в судовому провадженні компетентний орган, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту інтересів держави або робить це неналежно. Бездіяльність компетентного органу означає, що такий суб`єкт знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. З урахуванням положень ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, з метою встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді у даній справі, Ковельською окружною прокуратурою неодноразово на адресу Ковельської міської ради скеровувалися листи, у яких зазначалося про порушення вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та про неправомірну несплату відповідачем коштів пайової участі на розвиток інфраструктури населеного пункту. Зокрема, 24.05.2024 Ковельська окружна прокуратури скеровувала на адресу Голобської селищної ради лист №52-2036 вих. 24, у якому викладено відомості про те, що згідно з наявними офіційними документами про введення в експлуатацію житлового будинку відповідачем не сплачувались кошти пайової участі на розвиток інфраструктури населеного пункту, а також ставилось запитання про те, чи сплачував або не сплачував відповідач кошти пайової участі. У відповідь на цей лист Голобська селищна рада у листі №784/01-01/2-24 від 31.05.2024 повідомила про те, що відповідач ОСОБА_1 не звертався до органу місцевого самоврядування із заявами про укладення договору про пайову участь. У зв`язку з цим, окружною прокуратурою 20.06.2024 на адресу Голобської селищної ради скеровано повторний лист № 52-2219 вих-24, у якому роз`яснено неправомірне ухилення ОСОБА_1 від сплати пайової участі у розвитку інфраструктури смт Голоби. В той же час, Голобська селищна рада у листі №890/110-2-43.1.22/2-24 від 26.06.2024 повідомила про те, що заходи спрямовані на стягнення з ОСОБА_1 коштів пайової участі не вживалися, однак рада не заперечує щодо звернення Ковельської окружної прокуратури з позовом до суду. Таким чином позиція орану місцевого самоврядування в частині невжиття жодних заходів, спрямованих на стягнення з ОСОБА_1 коштів пайової участі, свідчить про бездіяльність уповноваженого органу, що надає право прокурору пред`явити відповідний позов до суду. З наведених обставин випливає, що у Голобської селищної ради був достатній строк (більше трьох місяців) для самостійного вирішення питання щодо звернення до суду з відповідним позовом. Однак, орган місцевого самоврядування обмежився лише наданням відповідей на листи прокуратури. Натомість, селищна рада, володіючи такими відомостями, протягом розумного строку (більше трьох місяців) після отримання повідомлень від прокурора, самостійно не звернулась до суду з позовом в інтересах держави, що є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва та вказує на бездіяльність уповноваженого органу. Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 (п. 6.43) зазначено, що сам факт незвернення уповноваженого суб`єкта владних повноважень до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захисти порушені державні інтереси, свідчить про те, що указаний суб`єкт неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з позовом, що відповідає нормам національного законодавства. Крім цього, Ковельською окружною прокуратурою на виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» повідомлено позивача про намір на подання відповідного позову та водночас роз`яснено право на оскарження суб`єктом владних повноважень підстав для представництва (лист №52-3151 вих.-24 від 06.08.2024). Окремо варто звернути увагу на те, що згідно з зазначеними правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, якщо прокурору відомі причини не звернення уповноваженого органу до суду, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. З отриманих Ковельською окружною прокуратурою згаданих вище листів від Голобської селищної ради не можливо з`ясувати причини не звернення органом місцевого самоврядування з позовом до суду про стягнення з ОСОБА_1 безпідставно збережених коштів пайової участі, у зв`язку із чим такі причини прокурором у позовній заяві не зазначались. Таким чином, наведені обставини відповідно до ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» є підставами для захисту інтересів держави в особі Голобської селищної ради органами прокуратури шляхом пред`явлення цього позову до суду. За подання даного позову в електронній формі з використанням системи «Електронний суд» сплачено 3013,92 грн (3767,3 грн х 0,8).

Ухвалою судді від 16 серпня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та у справі відкрито провадження, постановлено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження.

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 просить застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні позову, а також зазначає, що на час отримання ним дозволу на виконання будівельних робіт та початку відповідного будівництва (20.01.2015р.) ч. 2 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачала, що забудовник, який має наміри щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту...» (а.с. 2 абз. 2). Пайова участь у розвитку інфраструктури полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури, (а.с. 2 абз. 3). Він не заперечує викладені прокурором обставини щодо будівництва об`єкта. Разом з тим, сам прокурор в подальшому тексті позовної заяви наводить підстави, за якими заявлений позов не підлягає до розгляду і, в будь-якому разі - не підлягає до задоволення. Зокрема, в позовній заяві (а.с. 3 абз. 2) вказується, що на момент прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва (27.03.2024р.) статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (на яку сам прокурор посилається, як на правову підставу позовних вимог) - було виключено на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019р. Тобто, на даний час відсутні правові підстави для сплати ним коштів в порядку пайової участі. Не дивлячись на це, в позовній заяві далі зазначається, що «протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайова участь)... При цьому договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020 є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.» (а.с. 4 абз. 3-4). Однак, такого договору про сплату пайової участі до 01.01.2020 не укладалось (що вказується і в позовній заяві), тобто і по цій підставі у нього не виникало обов`язку сплачувати пайову участь. Це підтверджується самою позовною заявою (а.с. 4 абз. 5) - «... починаючи із 01.01.2020р. у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір на пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.» В наступних абзацах позовної заяви прокурор підтверджує ці обставини, однак робить з цього прямо протилежний необґрунтований висновок: (а.с. 5 абз. 7) - «У зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом.» Однак, прокурор, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, яка вимагає від кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень - не надав будь-яких доказів про те, що він «відмовився» від укладання даного договору. Він заперечує це припущення, оскільки він не «відмовлявся» від укладання договору; йому ніхто з Голобської селищної ради не пропонував його укласти, а коли він поцікавився в селищній раді по цьому питанні, то йому повідомили, що відповідна комісія припинила існування ще в 2019 році. Орган місцевого самоврядування не надавав йому розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва. Голобська селищна рада не мала до нього з цього приводу будь-яких претензій, тому і позов до нього було подано прокурором, а не Голобською селищною радою. Крім того, прокурор обґрунтовує свої позовні вимоги положеннями глави 83 ЦК України і, зокрема, ч. 2 ст. 1212 ЦК України (а.с. 6 абз. 2-4) щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів, як безпідставно набутого або збереженого майна. Однак, в даному випадку така аналогія не може бути застосованою, оскільки, відповідно до Глави 13 ЦК України, вказані терміни не є тотожними. Зокрема, ст. 190 ЦК України вказує, що «майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.», а ст. 192 ЦК України роз`яснює поняття «грошей (грошових коштів) - як законного платіжного засобу. Відтак, він ніяким чином не набував безпідставно майно та /або гроші, а тому не зобов`язаний їх повертати. Тому і обраний прокурором спосіб захисту нібито порушених прав (а.с. 6 абз. 6) є неправильним, якщо прокурор вважає, що він з якихось причин не сплатив грошові кошти як бюджетні платежі (а.с. 8 абз. 6). Щодо повернення несплачених бюджетних платежів існує зовсім інакша процедура їх стягнення, і ці правовідносини не регулюються цивільним законодавством (ст. 1 ЦК України, яка наголошує на юридичній рівності та вільному волевиявленні учасників цивільних відносин). У подальшому сам прокурор (а.с. 10 абз. 7-9) зазначає, що в даному випадку мають місце саме бюджетні правовідносини (ст.ст. 5 і 71 Бюджетного кодексу України). Крім того, прокурор робить необґрунтоване припущення (а.с. 8 абз. 1) про те, що він нібито (можливо) свідомо затягував процес здачі об`єкта будівництва в експлуатацію. Також прокурор посилається на постанову Верховного Суду від 16.10.2023р. у справі № 140/5484/21. Однак пункт 42 зазначеної постанови зазначає, що: «42. Обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає: - для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020». Передбачений прикінцевими та перехідними положеннями Закону №132-ІХ порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для: об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені; об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році. Тож у вказаних двох випадках, ураховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абзацу другого пункту 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-ІХ, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію. Таким чином, з наведеного вбачається, що від 16 січня (за його розрахунками) 2020 року та до 13.08.2024, коли прокурор звернувся у суд з даним позовом - пройшло більше 3 років. Також він не згідний і з ціною позову, яку прокурор необґрунтовано вивів від загальної кошторисної вартості об`єкта, причому згідно з даними декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 15.03.2024 № ВЛ69-1. Так, спочатку зазначається (а.с. 8 абз. 7), що, відповідно до пп. 1 ч. 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-ІХ, розмір пайової участі становить 4 % загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта для нежитлових будівель та споруд; а в подальшому (а.с. 9 абз. 2) вказується, що відповідно до п. 3.5. Порядку залучення розрахунку розміру і використання пайової участі.... Голобської селищної ради, - розмір пайової участі становить 5 % загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта для нежитлових будівель та споруд. І після зазначення цих двох різних розмірів пайової участі (а.с. 9 абз. 3) прокурор зазначає, що в даному випадку застосовуються саме положення Прикінцевих та перехідних положень закону, а не рішення Голобської селищної ради. Водночас, прокурор подає цей позов в інтересах саме Голобської селищної ради, а не держави. До того ж, (ще раз наголошує), що «Прикінцевими і перехідними положеннями Закону №132-ІХ », пунктом 2 передбачено: Договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання. Установити, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку: 1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта. Однак, в даному випадку, ця норма права не розповсюджується на предмет позову, оскільки в даному випадку договір про сплату пайової участі не укладався до 01 січня 2020 року, а також ця норма регламентує сплату пайової участі саме на 2020 рік; позовна давність по якому вже спливла. Також прокурор голослівно стверджує (а.с. 11 абз. 2), що окружною прокуратурою встановлені обставини, що свідчать про закінчення відповідачем будівництва об`єкту у березні 2020 року. Однак, таких обставин у позові не вказано. На мою думку, прокурор хоче таким способом безпідставно підвести наявні правовідносини під фактичні обставини інших судових справ та рішень (зокрема, постанови Верховного Суду у постанові від 07.09.2023р. у справі № 916/2709/22). Відтак, якщо він дійсно був зобов`язаний протягом 10 робочих днів після 01.01.2020 (за його розрахунками - 16.01.2020) звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, то від даної дати і до моменту та до 13.08.2024, коли прокурор звернувся у суд з даним позовом - пройшло більше 3 років, тобто спливли строки позовної давності. Навіть у позовній заяві прямо не вказується, коли саме він повинен був звернутися із вказаною заявою. Також, і розмір позову, на його переконання, у позовній заяві вказаний необґрунтовано - оскільки розмір участі у пайових внесках повинен бути визначений станом саме на 16.01.2020, коли (на думку прокурора) він повинен був звернутися із відповідною заявою. Відтак, він робить процесуальну заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Крім того, він заперечує проти позову ще й з підстав суб`єктного складу учасників. Зокрема, договір оренди земельної ділянки, де знаходився вищевказане приміщення складу, від 23.10.2012, орендодавець - селищний голова Голобської селищної ради, був укладений саме з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (завірені копії договору оренди землі від 23.10.2012р. та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового майна, № 22013576, від 22.05.2014р. - додаються до відзиву). Відповідно, і всі майнові претензії повинні заявлятись до фізичної особи-підприємця і розглядатися в порядку господарського судочинства, а в даному випадку прокурор просить суд стягнути грошові кошти з фізичної особи; також зазначає (а.с. 13 абз. 7) що позов до фізичної особи (тобто, до нього) пред`являється в суд за місцем її проживання. Більше того, хоч прокурор процесуально обґрунтовує позовні вимоги положеннями ЦПК України (а.с. 14 абз. 10), однак обґрунтовує ставку сплаченого судового збору розміром подання судового збору як за подання саме до господарського суду позовної заяви майнового характеру, з розрахунку 1,5 відсотка ціни позову (а.с. 13 абз. 8). Тобто, і сам прокурор не зміг категорично визначитись у підсудності даної справи. У зв`язку з цим, керуючись принципом процесуальної добросовісності, надає копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, щодо ФОП ОСОБА_1 від 23.05.2023, відповідно до якого його підприємницька діяльність припинена. Також, оскільки він повністю заперечую позовні вимоги, тому, відповідно, він повністю заперечує і стягнення з нього судових витрат у справі.

У жовтні 2024 року відповідач ОСОБА_1 подав до суду письмове клопотання, у якому просить призначити у справі судову оціночно-будівельну експертизу, на вирішення якої поставити питання (перелік питань не є вичерпним): Якими є кошторисна та ринкова вартість об`єкта «Нове будівництво складу будівельних матеріалів з офісними приміщеннями по АДРЕСА_1 , станом на 15.03.2024? Проведення екепертизи він просить доручити судовим експертам Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових, експертиз, або, на розсуд суду - іншому сертифікованому експерту. В розпорядження експерта надати матеріали справи № 157/1330/24. Він гарантує допуск експерта до об`єкту досліджень. Оплату витрат на проведення експертизи просить покласти на нього як ініціатора проведення експертизи; з тим, щоб у випадку відмови (повної чи часткової) у задоволенні позовних вимог - стягнути ці судові витрати солідарно з позивача та прокурора на його користь. В обгрунтування клопотання зазначає, що на час отримання ним дозволу на виконання будівельних робіт та початку відповідного будівництва (20.01.2015) ч. 2 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачала, що забудовник, який має наміри щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту...» Пайова участь у розвитку інфраструктури полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Він заперечує ці позовні вимоги як з тих підстав, що на момент введення об`єкту в експлуатацію, - було відмінене законодавство, яке передбачало сплату внесків пайової участі, так і з підстав пропуску прокурором строків позовної давності, а також і з тих підстав, що прокурором не було належно обґрунтовано розмір ціни позову, яку прокурор необґрунтовано вивів від загальної кошторисної вартості об`єкта, причому лише згідно з даними декларації про готовність до експлуатації об`єкта, від 15.03.2024. № ВЛ69-1, яка не є належним доказом (в розумінні - висновку експерта). В ході судового засідання 02.10.2024 прокурор на запитання суду не змогла пояснити обґрунтованість і підставність ціни позову (тобто, розміру грошових коштів, які у позовній заяві прокурор просив суд стягнути з нього). Також, в ході судового засідання 02.10.2024 суд роз`яснив відповідачу, що він має право заявити клопотання про призначення відповідної судової експертизи з питання визначення ціни позову. В ході судового засідання представник відповідача, адвокат Можайко І.О., заявив усне клопотання, щодо призначення судової експертизи з питання визначення ціни позову, зазначивши, що письмове клопотання з цього приводу буде заявлене на наступному судовому засіданні, яке призначене на 01.11.2024. Також йому від органу місцевого самоврядування не надавався розмір пайової участі, які він нібито був зобов`язаний сплатити. В зв`язку з цим, для доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень, просить суд призначити у справі судову експертизу, для вирішення якої поставити питання про те, якою є дійсна кошторисна та ринкова вартість об`єкта «Нове будівництво складу будівельних матеріалів з офісними приміщеннями по АДРЕСА_1 , станом на 15.03.2024. Також просить прийняти до уваги при проведенні експертизи, що будівництво даного об`єкту здійснював особисто він, без залучення найманих працівників, так із власноручно виготовлених будівельних матеріалів - піноблоків; панелі перекриття - не нові, а бувші у використанні. Підпунктом 5.2. п. 5 розділу 2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 (далі - Інструкція) передбачено, що основними завданнями оціночно-будівельної експертизи є визначення різних видів вартості поліпшень земельних ділянок (будівель та їх частин, споруд, передавальних пристроїв тощо); визначення відповідності виконаної оцінки нерухомого майна (поліпшень земельної ділянки) вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, методології, методам, оціночним процедурам. Проведення експертизи просить доручити експертам Волинського відділення Львівського науково - дослідного інституту судових експертиз, або, на розсуд суду - іншому сертифікованому експерту.

У судовому засідання відповідач ОСОБА_1 клопотання про призначення у справі судової оціночно-будівельної експертизи підтримав з підстав, наведених у письмовому клопотанні, а також зазначив і те, що справедливим буде, у випадку, якщо суд прийде до висновку про підставність позовних вимог прокурора щодо стягнення коштів, розрахунок здійснити, виходячи з ринкової вартості об`єкта будівництва, та з врахуванням того, що він самостійно здійснював роботи по будівництву, в ході будівництва використовував власноручно виготовлені піноблоки, а також не нові панелі перекриття, а бувші у вжитку, що під час огляду експерт вільно може побачити. Крім того, відповідач пояснив і те, що зазначена ним у Декларації про готовність до експлуатації об`єкта кошторисна вартість об`єкта нерухомості не відповідала дійсності, таку вартість він змушений був зазначити через те, що відповідна інформаційна система, тобто штучний інтелект, як йому пояснили на той час, не прийняла б його декларацію.

Прокурор Романюк Н.М. у судовому засіданні проти задоволення клопотання про призначення судової оціночно-будівельної експертизи заперечила і пояснила, що кошторисна вартість будівництва, з якої згідно із законом належить проводити відрахування, зазначена відповідачем у декларації про готовність до експлуатації об`єкта, відповідач таку вартість зазначив самостійно, підписав цю декларацію та підтвердив, що ним подано у повному обсязі та достовірні дані.

Заслухавши доводи відповідача та заперечення прокурора, суд дійшов висновку, що клопотання належить задовольнити частково, зважаючи на таке.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 3. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 1 Закону України «Про судову експертизу» визначено, що судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Згідно зі ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу. При призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. Суд з урахуванням обставин справи має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза). Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом. Учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта. У разі відхилення або зміни питань, запропонованих учасниками справи, суд зобов`язаний мотивувати таке відхилення або зміну.

Підпунктом 1 ч. 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 132-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку, зокрема, розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта.

Згідно з п. 5.2. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 № 1950/5), одним з основних завданнями оціночно-будівельної експертизи є визначення відповідності виконаної оцінки нерухомого майна вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, методології, методам, оціночним процедурам.

З урахуванням характеру спірних правовідносин, забезпечення принципу змагальності судового процесу та беручи до уваги те, що для правильного вирішення справи і прийняття законного та обґрунтованого рішення потрібні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити обставини, які мають значення для справи, неможливо, суд дійшов висновку, що клопотання відповідача належить задовольнити частково, призначити у справі судову оціночно-будівельну експертизу, та на вирішення її поставити такі питання: 1. Яка загальна кошторисна вартість об`єкта «Нове будівництво складу будівельних матеріалів з офісними приміщеннями по АДРЕСА_1 , станом на 24 березня 2020 року, у тому числі вартість будівельних матеріалів та витрат на машини, обладнання, інвентар, інші витрати? 2. Чи відповідає загальна кошторисна вартість об`єкта «Нове будівництво складу будівельних матеріалів з офісними приміщеннями по АДРЕСА_1 , станом на 24 березня 2020 року (дата закінчення будівництва) вартості, що зазначена у Декларації про готовність до експлуатації об`єкта з незначними наслідками (СС1) 6279,000 тис.грн., і якщо не відповідає, то у чому саме та у зв`язку з чим є невідповідність? 3. Яка вартість робіт по виготовленню піноблоків, з яких побудовано об`єкт «Нове будівництво складу будівельних матеріалів з офісними приміщеннями по АДРЕСА_1 , станом на 24 березня 2020 року ? 4. Яка вартість матеріалів для виготовлення піноблоків, з яких побудовано об`єкт «Нове будівництво складу будівельних матеріалів з офісними приміщеннями по АДРЕСА_1 , станом на 24 березня 2020 року?

Разом з тим, з урахуванням положень законодавства, суд не вбачає за доцільне ставити на вирішення експертизи питання щодо ринкової вартості об`єкта нерухомості «Нове будівництво складу будівельних матеріалів з офісними приміщеннями по АДРЕСА_1 , а також вирішувати питання що вартості цього об`єкта станом на 15.03.2024, як про це просить відповідач.

Проведення експертизи належить доручити установі, про яку відповідач зазначає у своєму клопотанні.

Посилання прокурора як на відсутність підстав для проведення експертизи на ті обставини, що відповідач особисто проставив у Декларації про готовність до експлуатації об`єкта з незначними наслідками (СС1) кошторисну вартість вищезазначеного об`єкта будівництва 6279,000 тис. грн. та своїм підписом підтвердив правильність зазначених ним у цій Декларації відомостей, не є достатньою підставою для відмови у задоволенні клопотання про призначення судової оціночно-будівельної експертизи, оскільки загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта, виходячи із змісту підпункту 1 ч. 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 132-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» має значення для визначення суми коштів, які прокурор просить стягнути у зв`язку з несплатою відповідачем пайового внеску у розвиток інфраструктури населеного пункту, у випадку встановлення судом законних підстав для їх стягнення, а з поданої вищезазначеної Декларації вбачається, що відповідач у ній, окрім самостійного зазначення кошторисної вартості об`єкта будівництва, також зазначив і те, що не залучається до сплати пайової участі, а підставу для звільнення від сплати пайової участі вказав: не вимагається згідно з п.п. 2 п. 2 Закону України № 132-1Х від 20.09.2019 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні».

Враховуючи, що проведення зазначеної експертизи вимагає певного часу, а тому, з урахуванням п. 5 ч. 1 ст. 252, п. 9 ч. 1 ст. 253 ЦПК України, суд дійшов висновку, що провадження у справі доцільно на час проведення експертизи зупинити.

Керуючись ст. ст. 103, 105, 197, 252, 253, 352-354 ЦПК України, суд

постановив:

Клопотання відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Призначити у цивільній справі за позовом керівника Ковельської окружної прокуратури Волинської області Новосада Юрія Олександровича, поданим в інтересах держави в особі Голобської селищної ради Ковельського району Волинської області, до ОСОБА_1 про стягнення збитків, судову оціночно-будівельну експертизу, на вирішення якої поставити такі питання:

1. Яка загальна кошторисна вартість об`єкта «Нове будівництво складу будівельних матеріалів з офісними приміщеннями по АДРЕСА_1 , станом на 24 березня 2020 року, у тому числі вартість будівельних матеріалів та витрат на машини, обладнання, інвентар, інші витрати?

2. Чи відповідає загальна кошторисна вартість об`єкта «Нове будівництво складу будівельних матеріалів з офісними приміщеннями по АДРЕСА_1 , станом на 24 березня 2020 року вартості, що зазначена у Декларації про готовність до експлуатації об`єкта з незначними наслідками (СС1) 6279,000 тис. грн., і якщо не відповідає, то у чому саме та у зв`язку з чим є невідповідність?

3. Яка вартість робіт по виготовленню піноблоків, з яких побудовано об`єкт «Нове будівництво складу будівельних матеріалів з офісними приміщеннями по АДРЕСА_1 , станом на 24 березня 2020 року?

4. Яка вартість матеріалів для виготовлення піноблоків, з яких побудовано об`єкт «Нове будівництво складу будівельних матеріалів з офісними приміщеннями по АДРЕСА_1 , станом на 24 березня 2020 року?

Проведення експертизи доручити експертам Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз (вул. Червоного Хреста, 16, м. Луцьк, Волинська область).

Експерта попередити про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України за завідомо неправдивий висновок та за ст. 385 КК України за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Роз`яснити сторонам зміст ст. 109 ЦПК України про наслідки ухилення від участі в експертизі, а саме те, що у разі ухилення учасника справи від подання експерту необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Роз`яснити сторонам їх право на участь у проведенні експертом експертних дій, зобов`язавши експерта повідомити позивача та відповідача, їх представників, прокурора про дату експертного огляду.

Витрати за проведення експертизи покласти на відповідача ОСОБА_1 .

У розпорядження експерта надати матеріали цивільної справи № 157/1330/24 (провадження № 2/157/78/25).

На час проведення експертизи провадження у справі зупинити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення і може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Волинського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення.

Дата виготовлення повного тексту ухвали 18 березня 2025 року.

Головуючий: О.В. Антонюк