КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 357/3105/24 Головуючий у І інстанції Кошель Б.І.
Провадження №22-ц/824/3492/2025 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 березня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Радецької Тетяни Петрівни на рішенняБілоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2024 року та на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 серпня 2024 року, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Білоцерківського нотаріального округу Київської області Поліщук Анатолій Олександрович, ОСОБА_4 , про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ОСОБА_3 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Білоцерківського нотаріального округу Київської області Поліщук А.О., в якому просив визнати недійсним договір від 04 лютого 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Поліщуком А.О., реєстр. номер № 94.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що з відповідачем ОСОБА_2 з 20 жовтня 2009 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі.

11 грудня 2015 року за сумісні кошти подружжя купили квартиру під АДРЕСА_1 .

За згодою позивача купівлю - продаж було оформлено на ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що таке оформлення було зроблено у зв`язку з ризиками, пов`язаними із можливим накладенням стягнення на майно боржника - ФОП ОСОБА_3 , яким мав заборгованість перед податковою (Білоцерківською ОДПІ ГУ ДФС у Київській області) та Приватбанком.

У зв'язку з наявністю боргу ним було вирішено подати заяву про банкротство ФОП ОСОБА_3 .

З метою виведення спільного майна з-під можливої реалізації в рахунок стягнення боргу, домовившись із відповідачами, вирішено було в подальшому фіктивно переоформити (подарувати) квартиру на мати ОСОБА_2 - ОСОБА_1

04 лютого 2016 року Приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Поліщуком А.О. був зареєстрований договір дарування квартири під під АДРЕСА_1 на матір ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , реєстр, номер № 94 .

Позивач вказує, що даний договір був спрямований виключно на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно від боржника у зобов`язанні до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому, за його рахунок, судового рішення про стягнення грошових коштів.

23 лютого 2016 року постановою Господарського суду Київської області по справі № 911/208/16 було визнано банкрутом ФОП ОСОБА_3 та встановлено, що продажу підлягає все майно фізичної особи - підприємця, за винятком майна, що не включається до складу ліквідаційної маси, якщо інше не передбачено цим Законом.

По даній справі було встановлено, що кредиторська заборгованість фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 перед Білоцерківською ОДПІ ГУ ДФС у Київській області складає 827 904,71 грн.

В рамках даної справи від Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» була заява від 21квітня 2016 року про визнання кредиторських вимог у розмірі 535 260,85 грн.

Позивач вказує, що зазначене фіктивне переоформлення квартири виконало свою роль та квартира не була «втрачена», але на сьогоднішній день вони з відповідачкою ОСОБА_2 перестали проживати разом і позивач звернувся до неї з проханням або переписати на нього половину квартири або компенсувати у грошовому еквіваленті, на що отримав негативну відповідь, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 15 серпня 2024 року позов задоволено.

20 серпня 2024 позивач ОСОБА_3 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду з заявою, в якій просив ухвалитидодаткове рішення про стягнення з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь позивача - ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи № 357/3105/24 у Білоцерківському міськрайонному суді Київської області, в розмірі 20 000,00 грн.

В обґрунтування заяви зазначив, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду по справі № 357/3105/24 від 15серпня 2024 року позов задоволено повністю. У зв`язку з захистом законних прав та інтересів у даній справі, позивач був змушений звернутися до адвоката Мочинського Анатолія Романовича за наданням професійної правничої допомоги та понести витрати в розмірі 20000,00 грн.

Розмір витрат на професійну правничу допомогу визначені умовами договору № 19 від 12 лютого 2024 рокувідповідно якого встановлений фіксований розмір гонорару; факт їх надання відповідачу та понесення витрат підтверджується актом про надання правничої допомоги від 15 серпня 2024 року, квитанцією про оплату від 12лютого 2024 року на суму 20000,00 грн.

Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 29 серпня 2024 року заяву про ухвалення додаткового рішення задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судові витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн з кожної.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями з апеляційними скаргами в інтересах відповідача ОСОБА_1 звернулась її представник - адвокат Радецька Т.П., яка, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення по справі, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 15 серпня 2024 року та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 29 серпня 2024 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В доводах апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято без урахування наявності підстав для задоволення заяви про сплив позовної давності, поданої відповідачем.

Вважає помилковими висновки суду про обрахування початку перебігу строку позовної давності з 20.08.2020 року, тобто від дня коли набрала законної сили ухвала Господарського суду Київської області по справі №911/208/16 від 04.08.2020 року про ліквідацію банкрута ФОП ОСОБА_3 .

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції дійшов таких висновків, врахувавши лише односторонні аргументи позивача щодо наявності у нього прихованої мети під час надання згоди своїй дружині на дарування оформленої на неї квартири, право власності на яку в рівних частинах належало позивачу та відповідачу ОСОБА_2 .

Вказує також, що в порушення вимог процесуального законодавства щодо порядку подання доказів до суду, суд першої інстанції прийняв від позивача заперечення на відзив з долученими до нього доказами, що призвело до ухвалення незаконного рішення в частині безпідставного незастосування строку позовної давності.

Скаржник звертає увагу апеляційного суду на те, що сутність вимоги про визнання договору дарування недійсним не виключає застосування до неї позовної давності і на таку вимогу має поширюватись загальна позовна давність, обчислення перебігу якої, за даних обставин справи, розпочалось саме з 04.02.2016 року, так як позивач особисто був присутнім під час вчинення оспорюваного правочину, надав свою нотаріально посвідчену згоду, якою підтвердив своє волевиявлення на відчуження частки квартири, яку вважає своєю власністю та усвідомлював настання всіх можливих ризиків, пов`язаних із вчиненням даного правочину.

Апелянт вважає, що даним позовом позивач визнає вчинення ним правопорушення, яке полягає у вчинені ним же дій на шкоду кредиторів і одночасно просить суд захистити його, застосувавши «індивідуальний» відлік початку обрахування строків давності з непередбачених для цього чинним законодавством підстав, від дня коли у особи з`являться сприятливі обставини для повернення схованого ним майна в зазначений позивачем спосіб, а саме після закриття справи про банкрутство.

Скаржник звертає увагу апеляційного суду і на те, що судом першої інстанції не було досліджено , яким саме чином порушено право ОСОБА_3 на момент вчинення оскаржуваного правочину, і чи взагалі порушене.

Зазначає також, що право на судовий захист своїх прав та інтересів з предметом судового спору про визнання договору дарування недійсним, з підстав фраудаторності, вчиненого боржником на шкоду кредитору у справі про банкрутство, законодавством наділено виключно кредитора, а не боржника, так як за обставинами справи даним правочином можуть бути порушені лише права кредитора, а не боржника.

ОСОБА_1 також не погоджується і з додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 серпня 2024 року, вважає його незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом не було враховано клопотання про зменшення розміру судових витрат понесених позивачем, вважає вказані витрати завищеними та необґрунтованими. Заявлений розмір судових витрат є не співмірним та не дотримано вимоги щодо детального опису виконаних робіт адвокатом.

В договорі № 19 про надання правової допомоги від 12 лютого 2024 року відсутні пункти щодо порядку обчислення, форми і ціни послуг , що надаються адвокатом. Вважає, що обсяг наданої правничої допомоги підтверджується лише під час його участі в судових засіданнях.

Не погоджуючись з рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2024 року, з апеляційною скаргою до Київського апеляційного суду звернулась також відповідач ОСОБА_2 .

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що спірна квартира була куплена нею в період шлюбу з ОСОБА_3 . Фактично дану квартиру було придбано ОСОБА_2 за кошти, що не належали до спільної сімейної власності, а саме за кошти її доньки, ОСОБА_5 , в зв`язку з чим і було оформлено право власності на ОСОБА_2 як одного власника, а не в рівних частках по на неї та на позивача. Усвідомлюючи це позивач і надав згоду на дарування відповідачкою квартири ОСОБА_1 .

Зазначає, що ні в неї, ні в позивача не було власних коштів для придбання квартири, оскільки позивач був в постійних боргах, про які вона дізналась тільки в 2019 році.

04 лютого 2016 року дану квартиру було подаровано ОСОБА_1 , за наданою позивачем згодою про її дарування, яку було оформлено нотаріально засвідченою заявою.

Відповідач ОСОБА_2 , звертає увагу суду апеляційної інстанції, що суд першої інстанції безпідставно не застосував строки позовної давності, а помилково пов'язав початок перебігу строків з ухвалою про банкрутство позивача як ФОП, тобто з датою набрання законної сили даної ухвали.

У відповідь на апеляційні скарги ОСОБА_1 , позивач надіслав відзив до Київського апеляційного суду.

Відзив обґрунтовує тим, що апеляційні скарги є необґрунтованими та вважає, що ним в повному обсязі доведено понесені судові витрати, договір про надання правничої допомоги, акти виконаних робіт та розрахунок гонорару в повній мірі висвітлюють обсяг виконаних робіт.

Позивач не погоджується з доводами ОСОБА_1 , відносно того, що Акт про надання юридичних послуг не підтверджує виду наданих послуг, їх обсягу оскільки в ньому конкретно не зазначено, які послуги надавались. ОСОБА_3 зазначає, що вид надання послуги «юридичне супроводження», охоплює виконання всіх послуг, які надавались під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Крім того, чинним законодавством не встановлено вимоги щодо деталізації наданих послуг, а лише є обов`язок підтвердження, що такі послуги надано.

Підсумовуючи, позивач зазначає, що аргументи скаржника є суб`єктивними і не підтверджені доказами.

Щодо апеляційної скарги на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2024 року, зазначає, що з моменту дарування до 20 серпня 2020 року договір дарування виконував роль приховання майна, про яку обдарована та дарувальник знали. Після закінчення процедури банкрутства стало зрозуміло, що квартира передана за договором дарування, не буде повернена до складу ліквідаційної маси і відповідно тільки з цього моменту особа дізналась або могла дізнатись про порушення свого права.

Позивач зазначає, що погоджується з мотивами суду щодо початку перебігу строків та вважає, що суд першої інстанції вірно врахував ухвалу Господарського суду Київської області від 04 серпня 2020 року про ліквідацію банкрута та обґрунтовано відхилив доводи викладені в заяві про застосування строків позовної давності.

ОСОБА_3 не погоджується з твердженням скаржника, що фраудаторний договір порушує права лише кредиторів, оскільки це суперечить практиці Верховного Суду, відповідно до якої позов про визнання правочину недійсним може подати не лише сторона договору, а й інша заінтересована особа, при чому заінтересованою особою визнається кожен, чиї права та законні інтереси порушені чи зачіпаються цим договором. Позивач зазначає, що в даній справі було доведено, що договір дарування порушив його майнові права як співвласника квартири, яка була придбана за спільні кошти подружжя.

Зазначає, що скаржник проявляє недобросовісність, яка виявляється в тому, що продаж квартири здійснено під час судового спору, тим самим спричинивши шкоду позивачу та покупцям, які могли не знати про вказаний судовий спір та утруднить в майбутньому виконання рішення, а той приведе до уникнення від виконання.

Також позивачем було подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 .

В обґрунтування відзиву зазначає, що ОСОБА_2 не дано документального підтвердження про те, що кошти були передані їй дочкою і саме за ці кошти було куплено квартиру.

Щодо позовної давності позивач зазначає, що скаржником не враховано момент об'єктивного або суб'єктивного виявлення порушення прав та проігноровано принципи початку перебігу позовної давності. Підсумовуючи зазначає, що апеляційна скарга жодного відношення до підстав позову не має, а саме фраудаторності, тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні у суді апеляційної інстанції участь взяли відповідачка ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Радецька Т.П., які підтримали апеляційні скарги, просили їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений у відповідності до положень цивільного процесуального законодавства, зокрема шляхом направлення судової повстки за адресою місця проживання позивача, яка була отримана ним особисто, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 233 том 2)

12 березня 2025 року о 09 год. 25 хв. ОСОБА_3 подав до канцелярії Київського апеляційного суду клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 12.03.2025 о 13 год 30 хв. у зв`язку із раптовим погіршенням стану здоров'я.

Відповідно до положень статті 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасників судового розгляду з приводу заявленого клопотання, керуючись положеннями статті 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні, оскільки позивачем до клопотання не додано доказів, підтверджуючих поважність причин його неявки у судове засідання, і така неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача та представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам процесуального закону не відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі з 20 жовтня 2009 року, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис №1458, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

В період шлюбу, а саме 11 грудня 2015 року ОСОБА_2 придбала квартиру під АДРЕСА_1 , про що свідчить договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С., зареєстрований в реєстрі за №2529.

Відповідно до договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Поліщуком А.О., зареєстрованого в реєстрі за №94, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 , а вона прийняла в дарунок належну ОСОБА_2 на праві приватної власності квартиру під АДРЕСА_1 .

Також встановлено, що ОСОБА_3 надав згоду своїй дружині - ОСОБА_2 подарувати (укласти та підписати договір дарування) на ім`я ОСОБА_1 , набуту під час перебування у зареєстрованому шлюбі квартиру під АДРЕСА_1 , що підтверджується заявою від 03.02.2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Поліщуком А.О., зареєстрованої в реєстрі за №93.

Крім того, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , була відчужена ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 23 лютого 2024 року, який посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Юрченко І.О., зареєстрований в реєстрі за №2-340.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 вказував на те, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, , укладеним не з метою створення реальних правових наслідків у вигляді переходу права власності, а для формальної зміни статусу квартири, з метою її приховування від органів державної виконавчої служби.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що сторона відповідача не змогла пояснити причину дарування квартири та відповідачі не спростували, що були обізнані на про дійсну мету даного правочину, а саме приховування майна від звернення стягнення кредиторів.Крім того, правові наслідки дарування не настали, оскільки ОСОБА_1 не користувалася житлом, проживала в селі та пояснила, що своє право власності використовувала на власний розсуд.Отже, суд дійшов висновку, що договір дарування, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , був спрямований на зменшення майна з метою приховування його від звернення стягнення кредиторів, з метою ухиляння від виконання зобов`язання, які виникли у ОСОБА_3 .

Відмовляючи у задоволенні заяви відповідачів про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції вказав, що ухвалою Господарського суду Київської області від 04.08.2020 року ліквідовано банкрута - Фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 та провадження у справі закрито, у зв`язку із чим строк позовної давності повинен обраховуватися саме з 20.04.2020 року

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується, оскільки вони не відповідають встановленим по справі обставинам та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України).

Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 712/7975/17 (провадження № 61-42114св18)).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається, судом першої інстанції встановлено, що постановою Господарського суду Київської області у справі №911/208/16 від 23.02.2016 року визнано банкрутом Фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) та встановлено, що продажу підлягає все майно фізичної особи - підприємця, за винятком майна, що не включається до складу ліквідаційної маси, якщо інше не передбачено цим Законом.

Ухвалою Господарського суду Київської області у справі №911/208/16 від 04.08.2020 року ліквідовано банкрута - Фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 та провадження у справі закрито.

З огляду на вказане, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що оспорюваний договір дарування укладений з метою приховання майна та ухилення від виконання зобов`язання перед кредиторами та кваліфікував оспорюваний договір дарування як фіктивний (стаття 234 ЦК України).

Поряд із цим, колегія суддів апеляційного суду вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що позивачем на момент звернення з позовом до суду 23 лютого 2024 року строк позовної давності не пропущений.

Так, свій висновок суд першої інстанції мотивував тим, що строк позовної давності слід обраховувавти з дня набрання законної сили ухвалою Господарського суду Київської області від 04.08.2020 року, якоюліквідовано банкрута - Фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 та провадження у справі закрито.

Такий висновок суперечить положенням цивільного законодавства щодо застосування строку позовної давності.

Так, у Цивільному кодексі України позовна давність визначена як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 цього Кодексу).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься в статті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину.

Позивач у даній справі є чоловіком дарувальника в оспорюваному договорі, який в день вчинення правочину надав свою нотаріально засвідчену згоду на укладення договору дарування своєю дружиною всієї квартири, тобто і своєї частки, виходячи з правила загальної презумпції спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, позивач був обізнаний про оспорюваний договір дарування з дня його укладення та нотаріального посвідчення, тобто з 04.02.2016 року, усвідомлював настання всіх можливих ризиків, пов`язаних із вчиненням даного правочину, в той час як з позовною заявою у даній справі звернувся до суду у лютому 2024 року, тобто з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, неправильно застосував положення статті 261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій про задоволення позовних вимог не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до ст.382 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з положеннями ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по суті спору про відмову в задоволенні позовних вимог є підставою для скасування також і додаткового рішення Білоцерківського районного суду Київської області від 29 серпня 2024 року про стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на правову допомогу.

Поряд із цим, витрати, у зв`язку із задоволенням апеляційних скарг, понесені відповідачами на оплату судового збору за подання апеляційної скарги підлягають до стягнення з позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Радецької Тетяни Петрівни та апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2024 року та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 серпня 2024 року - скасувати та ухвалити по справі нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Білоцерківського нотаріального округу Київської області Поліщук Анатолій Олександрович, ОСОБА_4 , про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1816,80 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 1816,80 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 березня 2025 року.

Реквізити сторін по справі:

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса: АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса: АДРЕСА_5 ; РНОКПП: НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; адреса: АДРЕСА_6 ; РНОКПП: НОМЕР_4 .

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А