Провадження № 2/761/844/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Габунії М.Г.,

за участі

представника АТ «ТАСКОМБАНК»: Романова А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про внесення змін до договору поруки та визнання поруки припиненою, -

В С Т А Н О В И В:

29 вересня 2022 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ВТБ Банк», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про внесення змін до договору поруки та визнання поруки припиненою.

Під час слухання справи було замінено відповідача Акціонерне товариство «ВТБ Банк» на Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК».

В своїх вимогах позивач просить:

визнати недійсним Договір про внесення змін №2 від 14.09.2010 року до Договору поруки №16И від 29.11.2007 року;

визнати припиненою поруку за Договором поруки №16И від 29.11.2007 року.

Вимоги позову обгрунтовані тим, що у серпні 2022 року позивачу стало відомо що протягом дії Кредитного договору та договору поруки, Акціонерне товариство «ВТБ Банк» без повідомлення майнового поручителя ОСОБА_1 , уклав з ОСОБА_2 (позичальником за кредитним договором) додаткові договори до Кредитного договору, якими внесено зміни в частині збільшення відсоткової ставки та строку виконання умов кредитного договору, а також зміни валюти зобов`язання, що порушило права майнового поручителя та збільшило строк та обсяг його відповідальності без його згоди.

Окрім того, позивачу вперше стало відомо про існування Договору про внесення змін №2 від 14.09.2010 року до Договору поруки №16И від 29.11.2007 року, якого позивач, як майновий поручитель не підписував. А тому вказаний Договір про внесення змін має бути визнаний недійсним.

Крім того, на підставі положень ч.1 ст.559 ЦК України порука має бути припинення так як майновий поручитель не надавав згоди на збільшення обсягу власної відповідальності.

19.03.2024 року до суду надійшов відзив Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» в якому представник просить відмовити в задоволенні заявлених вимог. Як зазначено у відзиві, у зв`язку з внесенням змін до кредитного договору щодо суми та валюти кредиту, між Банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір про внесення змін №2 від 14.09.2010 до договору поруки, відповідно до якого було викладено в новій редакції пункти 1,2 та 8 Договору поруки.

В подальшому, 16.11.2016 року в день внесення змін до Кредитного договору, між сторонами був укладений Договір про внесення змін №3 від 16.11.2016 року до договору поруки яким було визначено обсяг відповідальності поручителя. Таким чином, твердження ОСОБА_1 про те, що Договорами про внесення змін №5, №6 та №7 до Кредитного договору №16И від 29.11.2007 року було збільшено обсяг зобов`язань по Кредитному договору без повідомлення позивача не відповідає дійсності, а отже і підстав для припинення договору поруки немає.

Крім того представник зазначає, що позивач не має заперечень щодо наявності його підпису на договорі поруки, договорі про внесення змін №1 від 07.12.2009 до договору поруки №16И від 29.11.2007 та договорі про внесення змін №3 від 16.11.2016 року до договору поруки №16И від 29.11.2007 року, тим самим підтверджує наявність власного волевиявлення при укладенні договору поруки.

У відзиві представник зазначає, що так як в провадженні Шевченківського районного суду м.Києва перебуває справа №761/24326/23 про стягнення заборгованості за кредитним договором, тому саме в тому провадженні позичальник та поручитель мають доводити відсутність боргу. З посиланням на правові позиції Верховного Суду позивач зазначає, що такий спосіб захисту як визнання поруки припиненою є неналежним способом захисту.

Відповідь на відзив до суду не надходила.

В судове засідання, яке відбулось 19.02.2025 року представник позивача не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи. На момент вирішення справи судом будь-яких клопотань від представника не надходило.

Представник відповідача Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» в судовому засіданні заявлені вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні оскільки позивач не надав суду доказів, що він не підписував оскаржуваний договір про внесення змін.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомила, відзив на заявлені вимоги до суду не направила.

Суд на підставі положень статті 223 ЦПК України ухвалив про подальше слухання справи у відсутність сторін, які не з`явились в судове засідання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника відповідача, врахувавши процесуальні заяви сторін, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Частина 1 статті 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У відповідності до положень статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Стаття 553 ЦК України визначає, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України).

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.2 ст.216 ЦК України).

Як встановлено в судовому засіданні, 29.11.2007 року між ВАТ ВТБ банк (далі - Банк) та ОСОБА_2 (далі - Позичальник) був укладений Кредитний договір за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит в сумі 210 000,00 доларів США, строком до 29.11.2027 року зі сплатою 12% річних.

Договір підписаний сторонами, що свідчить про їх згоду із визначеними умовами.

В подальшому до Кредитного договору неодноразово вносились зміни наступними додатковими угодами:

-Додатковою угодою №1 від 29.12.2008 року;

-Договором про внесення змін №2 від 30.03.2009 року;

-Договором про внесення змін №3 від 09.10.2009 року;

-Договором про внесення змін №4 від 07.12.2009 року викладено кредитний договір в новій редакції;

-Договором про внесення змін №5 від 14.09.2010 року - змінено валюту кредиту - 1 570 869,56 грн. та строк повернення кредиту до 29.11.2032 року;

-Договором про внесення змін №6 від 08.05.2012 року;

-Договором про внесення змін №7 від 20.11.2013 року;

-Договором про внесення змін №8 від 16.11.2016 року.

29.11.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» (далі - Банк). ОСОБА_1 (далі - Поручитель) та ОСОБА_2 (далі - Позичальник) був укладений договір поруки за умовами якого Поручитель поручився перед Банком за виконання Позичальником зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлюються кредитним договором №16И від 29.11.2007 року та будь-якими додатковими угодами до нього (в тому числі що збільшують основне зобов`язання).

Договір підписаний всіма сторонами, що свідчить про їх згоду із визначеними умовами.

Позивач не заперечував факт підписання вказаного договору.

В подальшому, в договір поруки внесені зміни:

-Договором про внесення змін №1 від 07.12.2009 року;

-Договором про внесення змін №2 від 14.09.2010 року змінено валюту кредиту - 1 570 869,56 грн. та строк повернення кредиту до 29.11.2032 року;

-Договором про внесення змін №3 від 16.11.2016 року визначено обсяг відповідальності поручителя за кредитним договором з врахуванням внесених змін (всіх восьми додаткових угод) та вказано в договорі поруки про ознайомлення Поручителем з усіма додатковими договорами.

В позовній заяві позивач не заперечував підписання Договору про внесення змін №3 від 16.11.2016 року.

Позивач при зверненні до суду з позовом зазначав, що він не підписував Договір про внесення змін №2 від 14.09.2010 року до Договору поруки №16И від 29.11.2007 року, а тому за клопотанням позивача ухвалою суду від 09.04.2024 року було призначено судову почеркознавчу експертизу для встановлення чи дійсно позивач підписував оскаржуваний Договір про внесення змін.

Однак позивач не сплатив за призначену судом експертизу та не надав додаткових документів, хоча судом вживались всі можливі заходи для виконання клопотання експерта.

Таким чином позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що він не підписував оскаржуваний Договір про внесення змін. А тому суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним Договору про внесення змін №2 від 14.09.2010 року до Договору поруки №16И від 29.11.2007 року.

Крім того, за Договором про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами (іпотека) №270317іп_1 від 27.03.2017 року, право вимоги за Кредитним договором №16И від 29.11.2007 року перейшло до Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК».

Щодо вимог позивача про визнання поруки припиненою суд зазначає наступне.

Частина 1 статті 559 ЦК України визначає, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Шевченківського районного суду м.Києва перебувала справа №761/24326/23 за позовом Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №16И від 29.11.2007 року.

Ухвалою від 28 липня 2023 року було відкрито провадження у справі.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 25.11.2024 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» заборгованість по кредитному договору у розмірі 1 131 310 (один мільйон сто тридцять одна тисяча триста десять) грн 26 коп., з яких: 652 063 (шістсот п`ятдесят дві тисячі шістдесят три) грн 35 коп. - заборгованість по основному боргу; 479 246 (чотириста сімдесят дев`ять тисяч двісті сорок шість) грн 91 коп. - заборгованість по процентам.

Рішення не набрало законної сили, оскільки подана апеляційна скарга до суду апеляційної інстанції.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 22.09.2022 року, справа 462/5368/16-ц визнання договору поруки припиненим може бути способом захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі No 202/32532/13-ц, постанови Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справах No 6 -18цс11, No 6-69цс11) і про те, що з припиненням поруки як зобов`язального правовідношення втрачає чинність договір поруки (постанови Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справах No 6-18цс11, No 6-69цс11).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2022 року, справа 462/5368/16-ц зробила висновки, що після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів поручитель не може окремо ініціювати вирішення спору про визнання відсутності у кредитора права вимоги (про визнання поруки припиненою). Такий окремий позов не є належним способом захисту, а тому його не можна задовольнити. Наявність у поручителя відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування банком боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення коштів.

Таким чином, оскільки банк ініціював вирішення спору про стягнення заборгованості за кредитним договором, поручитель може ефективно захистити своє право саме у справі №761/24326/23, заперечуючи проти позову кредитора, наприклад, через те, що порука припинилася. Для цього не потрібно заявляти зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора (про визнання поруки припиненою).

За вказаних вище підстав суд приходить до висновку про відмову у позові в частині визнання поруки припиненою.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що він не підписував оскаржуваний договір, звернувся до суду з неналежним способом захисту, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 6, 15, 16, 202, 204, 203, 215, 216, 638, 553, 1054 ЦК України, ст.ст. 4, 77-81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про внесення змін до договору поруки та визнання поруки припиненою - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 03 березня 2025 року

Суддя: Н.Г.Притула