Справа № 308/9942/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 лютого 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів: Собослоя Г.Г., Кожух О.А.

з участю секретаря судових засідань: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 листопада 2023 року у складі судді Іванова А.П., у справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє від власного імені та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до виконавчого комітету Ужгородської міської ради, приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Балаж Марини Василівни, Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог служба у справах дітей Ужгородської міської ради, орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання недійними дубліката свідоцтва про право на власність на нерухоме майно, дубліката свідоцтва про право на спадщину, договору купівлі-продажу та договору міни, витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 , яка діє від власного імені та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , звернулася в суд із позовом до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, Приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М.В., Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей Ужгородської міської ради, в якому просила суд: визнати недійсним дублікат свідоцтва про право на власність на нерухоме майно (видане Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради на підставі рішення №112 від 29.04.2009), який видано Реєстраційною службою Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області 09.07.2014; визнати недійсним дублікат свідоцтва про право на спадщину (видане ОСОБА_6 , нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу 09.08.2011 за реєстровим №1493), який виданий приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М.В. 20.06.2014 за реєстровим №738; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 26.11.2014, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Парамоновим О.В., між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 ; визнати недійсним договір міни від 28.05.2015, посвідчений приватним нотаріусом Дроботя А.В. між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ; судові втрати покласти на відповідачів.

31 травня 2018 року ОСОБА_2 збільшила позовні вимоги та просила суд окрім вказаних позовних вимог витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 та передати її спадкоємцям за законом померлого ОСОБА_7 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ): ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 2001 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 .

У шлюбі народилось двоє дітей: ОСОБА_4 , 1999 року народження та ОСОБА_3 2001 року народження. До 2013 року вони жили разом однією сім`єю в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_7 мав психічні та поведінкові розлади внаслідок зловживання алкоголем, вів асоціальний спосіб життя, виносив гроші із квартири, проявляв агресію по відношенню до неї, вчинив в квартирі пожежу, що призвело до великих майнових втрат.

З метою проведення ремонту в квартирі та покупки речей вона взяла споживчий кредит на своє ім`я і виплачувати щомісячно суттєві для сім`ї кошти. Тому, вона забрала дітей і поїхала на заробітки до міста Києва. Розуміючи, що її чоловік ОСОБА_7 має психічні і поведінкові розлади вона за його згодою забрала у ОСОБА_7 правовстановлюючі документи на квартиру. Шлюб з ОСОБА_7 вона не розривала і разом із неповнолітніми дітьми була зареєстрована в квартирі.

В свою чергу ОСОБА_7 продовжував зловживати алкоголем і за останні 10 років 7 разів лікувався у стаціонарі Закарпатського наркологічного диспансеру. Психічний та поведінковий розлади почались у ОСОБА_7 після отримання важкої черепно-мозкової травми голови у 2007 році. Він перебував під наглядом нарколога. ОСОБА_7 постійно перебував в стані алкогольного сп`яніння, втрачав адекватність і такий спосіб життя він вів останні 10 років.

В грудні 2016 року позивач дізналась, що ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В січні 2017 року позивач звернулась до нотаріуса і подала заяву про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_7 , в тому числі квартири. Однак, нотаріус повідомила їй, що квартира ще 26 листопада 2014 року була продана ОСОБА_7 . ОСОБА_1 , яка в подальшому за договором міни відчужила спірну квартиру ОСОБА_5 .

Вважала, що позивача разом із дітьми було незаконно позбавлено права користування спірною квартирою на підставі заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.10.2014 та знято з реєстрації.

Зазначала, що при ознайомленні з матеріалами справи позивач побачила, що підписи від імені ОСОБА_7 підроблені. За заявою прокурора вказане рішення суду від 10.10.2014 було скасоване.

Вказувала, що Служба у справах дітей Ужгородської міської ради жодних дозволів на вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право користування яким мають діти, не надавала.

Стверджувала, що її чоловік ОСОБА_7 при укладенні Доктору купівлі-продажу від 26.11.2014 не міг усвідомлювати його наслідків, адже як зазначено вище, був хворою людиною, мав психічний та поведінковий розлади, знаходився під наглядом нарколога і серолога.

Зазначала, що усі оригінали правовстановлюючих документів на спірну квартиру знаходились у неї. І тому вважала, що підстав виготовляти дублікати документів не було.

Вважала, що внаслідок хвороби і зловживання алкоголем її чоловік не міг займатись відчуженням квартири та виготовленням документів. Вказані дії відбувались поза його ОСОБА_7 волею. З приводу того, що невстановлені особи підробили документи і здійснили незаконне відчуження спірної квартири за її заявою розпочате досудове розслідування кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 190 КК України. Вказувала, що перераховані обставини в сукупності є підставою для визнання договору купівлі-продажу від 26.11.2014 недійсним. Стверджувала, що визнання недійсними дублікатів документів та договору купівлі-продажу від 26.11.2014 є підставою того, що договір міни від 28.05.2015 є недійсним.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 листопада 2023 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , від 26.11.2014, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Парамоновим О.В., укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .

Визнано недійсним договір міни квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , від 28.05.2015, посвідчений приватним нотаріусом Дроботя А.В. між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити поністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував, що на час укладення договору, неповнолітні діти ОСОБА_7 не мали права власності на квартиру АДРЕСА_1 , фактично у ній не проживали, не були зареєстровані у цьому нерухомому майні та не мали права користування ним, у зв`язку з чим позивачем не доведено порушення прав дітей оспорюваними правочинами через неотримання згоди органу опіки та піклування на їх укладення, а тому дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання недійсними договорів купівлі-продажу та міни.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 , яка діє від власного імені та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , - адвокат Косаковський В.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Позивачем ОСОБА_2 рішення суду в частині відмовлених їй вимог не оскаржено.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_8 - адвокат Дрюченко О.С. підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 , її представник - адвокат Опаленик М.Ю. просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на її законність та обгрунтованість.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Судова колегія, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково заявлений позов і визнаючи недійсними договір купівлі - продажу 26.11.2014 року та договір міни від 28.05.2015 року, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі - продажу квартири від 26.11.2014 року суперечить правам та інтересам неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , не відповідає вимогам ст.ст. 17,18 Закону України «Про охорону дитинства» ст. 177 СК України, в свою чергу ОСОБА_1 , яка набула права власності на спірну квартиру за недійсним правочином, не мала права розпоряджатися нею та укладати щодо неї договір міни.

З даними висновками погоджується і колегія суддів, оскільки такі ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

У відповідності до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Матеріалами справи установлено, що згідно зі свідоцтва про одруження НОМЕР_2 24.03.2001 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 уклали шлюб у Відділі реєстрації актів громадянського стану Ужгородського міського управління юстиції у Закарпатські області, про що зроблено актовий запис №123 (т.1 а.с. 10).

Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_3 ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 та її батьками записані ОСОБА_7 та ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 11).

Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_4 ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 та його батьками записані ОСОБА_7 та ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 12).

Згідно свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_5 від 29.04.2009, витягу про державну реєстрацію прав №28599214 від 05.01.2011, квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_11 та ОСОБА_7 (т.1 а.с. 13-15).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом №1493 від 09.08.2011 ОСОБА_7 успадкував після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 матері ОСОБА_11 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . (т. 1 а.с. 16).

Із технічного паспорту видно, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , складається із трьох кімнат, житлова площа 39,7 кв.м., загальна площа 63,6 кв.м.

Із відповіді Закарпатського обласного наркологічного диспансеру №182101-14 від 06.04.2017 слідує, що ОСОБА_7 неодноразово перебував на лікуванні в Закарпатському обласному наркологічному диспансері (т.1 а.с.18-19).

Згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_6 ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що зроблено актовий запис №1363 (т.1 а.с. 20).

Відповідно до витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі №46418325 від 13.01.2017 після смерті ОСОБА_7 зареєстрована спадкова справа (т. 1 а.с. 21).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 26.11.2014, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Парамоновим О.В., ОСОБА_7 продав ОСОБА_1 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , за 400000 гривень. (т. 1 а.с. 22-24).

Із договору міни квартири від 28.05.2015, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В., видно, що ОСОБА_1 обміняла квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , та належить ОСОБА_5 . Від імені ОСОБА_12 діяв ОСОБА_13 (т. 1 а.с. 25-26).

Відповідно до витягу №38220116 від 28.05.2015 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №78092234 квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , належить ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 27-29).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.10.2014 позов ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та як законний представник неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог: Ужгородський МВ ГУ ДМС України в Закарпатській області, про визнання осіб таких, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття їх з реєстрації за місцем проживання - задоволено. Визнано ОСОБА_2 , 1963 року народження, ОСОБА_4 ,1999 року народження, та ОСОБА_3 , 2001 року народження, такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . Постановлено зняти ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з реєстраційного обліку в будинку АДРЕСА_2 . (т. 1 а.с. 30-31).

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.10.2015 заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10.10.2014 по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та як законний представник неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог: Ужгородський МВ ГУ ДМС України в Закарпатській області про визнання осіб таких, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття їх з реєстрації за місцем проживання - скасовано (т.1 а.с. 32-33).

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.01.2016 позовну заяву ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та як законний представник неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог: Ужгородський МВ ГУ ДМС України в Закарпатській області про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття їх з реєстрації за місцем проживання - залишено без розгляду. (т. 1 а.с. 34).

Згідно з повідомленням ГУНП в Закарпатській області №19006/106/25/1-217 від 06.06.2017 за заявою ОСОБА_2 розпочате досудове розслідування за ч. 1 ст. 190 КК України за фактом незаконного заволодіння квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_3 . (т. 1 а.с. 35).

Із відповіді Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Ужгородської міської ради №18-04/430 від 13.11.2018 видно, що надано копії документів, на підставі яких посадовими особами реєстраційної служби реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області 09.07.2014 р. (номер запису про право власності 6278823) оформлено та видано дублікат свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що видано виконавчим комітетом Ужгородської міської ради на підставі рішення №112 від 29.04.2009, а саме: заява про державну реєстрацію; довіреність №576 від 18.06.2014 р., посвідчена приватним нотаріусом Ужгородського МНО Куліковим М.В.; копія свідоцтва, виданого 24.04.2009 р. виконавчим комітетом Ужгородської міської ради; копія технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 , виданого ТОВ «УЖ-ІНВЕНТАРИЗАТОР»/код 38628971/20.06.2014 р.; свідоцтво НОМЕР_7 від 09.07.2014, видане взамін втраченого свідоцтва про право власності, яке видане Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради згідно рішення №112 від 29.04.2009 р.; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №24037408 від 09.07.2014 р.; картка прийому заяви №14300113 (т.2 а.с. 62-79)

Згідно відповіді приватного нотаріуса Дністрян О.М. №103/02-14 від 09.11.2018, надано копію спадкової справи №1/2017, заведену 13.01.2017, що містить: заяву ОСОБА_2 ; копію паспорта ОСОБА_2 ; копію свідоцтва про одруження; копію свідоцтва про смерть ОСОБА_7 (а.с. 80-89).

Згідно відповіді приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М.В. №243 від 26.11.2018, надано документи на підставі яких був виданий дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_7 , а саме: копія заяви щодо видачі дублікату Свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.06.2014; копія довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Куліковим М.В. 18.06.2014 за р.№576; копія Повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей (перевірка дійсності довіреності) №26994477 від 20.06.2014 (т.2 а.с. 92-95).

Згідно відповіді ДП «Національні інформаційні системи» міністерства юстиції України надано Повний витяг з Єдиного реєстру довіреностей від 09.11.2018 №37883383. (т. 2 а.с. 96-98)

Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.08.2015 ОСОБА_7 було визнано винним у скоєні злочину, передбаченого ст. 185 ч. 1 КК України, та призначене покарання у вигляді позбавлення волі строком два роки. На підставі ст. 75,76 КК України звільнено засудженого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання. Покарання призначено за те, що ОСОБА_7 із квартири АДРЕСА_5 , по місцю свого тимчасового проживання, дозвіл на яке надав власник даної квартири ОСОБА_13 03.12.2014, 06.12.2014, 09.12.2014, 09.02.2015 скоював крадіжки побутових речей. (т. 2 а.с. 112-114).

Згідно відповіді Обласного клінічного центру нейрохірургії та неврології №413/01.11-09 від 30.09.2019 хворий ОСОБА_7 дійсно знаходився на стаціонарному лікуванні у ОКЦНН у період з 27.01.2007 по 06.02.2007, про що свідчить «Карта пацієнта який вибув із стаціонару» форма ПОД № 066/0 (копія додається) з діагнозом: Відкрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку важкого ступеню, перелом правої скроневої кістки, з переходом на основу черепа. Гостра епідуральна гематома справа, забій лівої скроневої долі (код по МКХ 10: 806.4). Медична карта хворого ОСОБА_7 у архіві відсутня. (т. 2 а.с. 217-219).

Із відповіді КНП «Центральна міська клінічна лікарня» Ужгородської міської ради №836/01-6 від 19.08.2020 слідує, що померлий ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживаючий в м. Ужгород, у період 27.11.2016 на стаціонарному лікуванні у закладі не знаходився. (т. 3 а.с. 48).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть №5 від 30.07.2020 дата смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 , причина смерті: гострий геморагічний некроз підшлункової залози. (т. 3 а.с. 54).

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи №167 від 12.11.2020: померлий ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 при підписанні договору продажу квартири 26.11.2014 виявляв ознаки психічного розладу у вигляді алкогольної залежності з характерними змінами особистості, яка протікала на фоні наслідків важкої відкритої черепно-мозкової травми (січень 2007 р.) та супроводжувалась супутньою соматичною патологією (алкогольною хворобою печінки, ішемічною хворобою серця, кардіосклерозом атеросклеротичним, гіпертонічною хворобою). Психічний розлад ОСОБА_7 не позбавляв його здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними під час укладення договору продажу квартири 26.11.2014, але істотно впливав на його здатність повною мірою вільно та усвідомлено приймати та реалізовувати рішення та прогнозувати наслідки своїх дій. (т. 3 а.с. 59-64).

Із висновку судової почеркознавчої експертизи №9456 від 26.05.2021 слідує, що: 1. Підпис праворуч від друкованого тексту « ОСОБА_7 » у позовній заяві ОСОБА_7 від 22.07.2014 виконаний не ОСОБА_7 , а іншою особою.; 2. Підпис ліворуч від рукописного тексту « ОСОБА_7 » у заяві ОСОБА_2 09.10.2014 виконаний не ОСОБА_7 , а іншою особою.; 3. Рукописні записи у заяві ОСОБА_7 від 09.10.2014 виконані не ОСОБА_7 , а іншою особою. (т. 3 а.с. 156-167).

Із висновку судової почеркознавчої експертизи №4/281 від 18.09.2020 у кримінальном провадженні, внесеному до ЄРДР 27.01.2017 року за № 0000110 видно, що: 1. Рукописний текст (рукописні записи) у заявах від імені ОСОБА_14 від 28.08.2014, ОСОБА_15 від 26.08.2014, ОСОБА_16 від 28.07.2014 виконаний громадянкою ОСОБА_16 ; 2. Підпис у заяві ОСОБА_14 від 28.08.2014 від імені ОСОБА_14 виконаний не громадянкою ОСОБА_14 , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису. (т. 3 а.с. 168-189).

Згідно довіреності від 07.08.2014 ОСОБА_7 уповноважив ОСОБА_13 розпоряджатись належною йому квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 . (т. 4 а.с. 67).

Згідно заяви ОСОБА_7 від 07.08.2014, посвідченої приватним нотаріусом Парамоновим О.В., ОСОБА_13 повністю розрахувався з ним за квартиру АДРЕСА_1 у розмірі еквівалентному 25000,00 (двадцяти п`яти тисячам) доларам США з оплатою цієї суми у гривнях за середнім комерційним курсом банківських установ станом на 07.08.2014. Будь-яких матеріальних, майнових чи немайнових претензій до ОСОБА_13 , стосовно зазначеного нерухомого майна він не має і в майбутньому не матиме. (т. 4 а.с. 68),

Згідно попереднього договору від 11.07.2014, посвідченого приватним нотаріусом Парамоновим О.В., ОСОБА_7 та ОСОБА_13 домовились в строк до 12.09.2014 укласти договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною еквівалентною 25000,00 (двадцяти п`яти тисячам) доларам США з оплатою цієї суми у гривнях за середнім комерційним курсом НБУ. В забезпечення своїх обов`язків ОСОБА_13 сплатив ОСОБА_7 82950 гривень, що еквівалентно 7000 доларів США. (т. 4 а.с. 72-73)

Згідно додаткового договору від 29.07.2014 до попереднього договору від 11.07.2014 ОСОБА_13 сплатив ОСОБА_7 забезпечувальний платіж у сумі 148125,00 гривень, що еквівалентно 12500,00 доларів США, в тому числі 7000 доларів США за попереднім договором від 11.07.2014. (т. 4 а.с. 69-70).

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

За правилом частини першої статті 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 ЦК України), є нікчемним.

Згідно із ч.1 ст. 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Зі змісту ч.1 ст. 71 ЦК України, ч.1 ст.224 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його вчинено опікуном всупереч інтересам дитини без дозволу органу опіки та піклування, згода цього органу необхідна лише у випадку, коли дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також ст.ст.17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями ч.ч 4,5 ст. 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом ч.6 ст. 203, ч.1ст. 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Матералами справи доведено, що ОСОБА_7 станом на 2014 рік є батьком неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , отже на нього поширювалися обмеження, передбачені статтею 71 ЦК України.

Неповнолітні діти ОСОБА_7 , а саме ОСОБА_4 1999 року народження та ОСОБА_3 2001 року народження були зареєстровані в квартирі, за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем реєстрації батьків ОСОБА_7 та ОСОБА_2 .

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.10.2014 у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_17 , ОСОБА_3 , було визнано ОСОБА_2 та неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням: квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради до участі у розгляді цієї цивільної справи, не залучався.

Вказане рішення суду стало підставою для зняття неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_3 з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Відсутність зареєстрованих за адресою АДРЕСА_1 неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_3 дала змогу приватному нотаріусу Парамонову О.В. 26.11.2014 посвідчити договір купівлі-продажу квартири, за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_7 та ОСОБА_18 без дозволу органу опіки і піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради.

Однак, ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.10.2015 заочне рішення суду від 10.10.2014 про визнання ОСОБА_2 та неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, квартирою, за адресою: АДРЕСА_1 було скасовано,та ухвалою суду від 22.01.2016 позов ОСОБА_7 залишено без розгляду з огляду внасідок повторної неявки позивача.

Крім того, під час розгляду даної справи, встановлено, що проводиться досудове розслідування з приводу шахрайства за ч. 1 ст. 190 КК України, щодо заволодіння квартирою, за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого проведено ряд почеркознавчих експертиз, якими встановлено, що позовну заяву, інші документи цивільної справи № 308/9642/14-ц ОСОБА_7 не підписував, позов не подавав, до суду не являвся. Доказів того, що з позовом від його імені зверталась інша особа суду не надано. Також, зняття неповнолітніх дітей з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 відбулося з порушенням, оскільки діти повинні обов`язково бути перереєстровані за іншою адресою, однак доказів такої перереєстрації суду не надано.

Таким чином, матеріалами справи беззаперечно доведено, що непопонолітніх дітей ОСОБА_7 незаконно позбавлено права користування житловим приміщенням - квартирою для подальшого її відчуження без відповідного дозволу органу опіки і піклування.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 26.11.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , суперечить правам та інтересам його неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , не відповідає вимогам ст. ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 177 СК України, та обгрунтовано визнав його недійсним.

Судом першої інстанції правильно встановлено відсутність підстав для застосування положень ч.1 ст. 225 ЦК України, оскільки за змістом даної статті для визнання правочину недійсним з даної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно з висновку судово-психіатричної експертизи №167 від 12.11.2020, ОСОБА_7 при підписанні договору продажу квартири 26.11.2014 виявляв ознаки психічного розладу. Однак, психічний розлад ОСОБА_7 не позбавляв його здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними під час укладення договору продажу квартири 26.11.2014, але істотно впливав на його здатність повною мірою вільно та усвідомлено приймати та реалізовувати рішення та прогнозувати наслідки своїх дій.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції щодо критичного ставлення до показів свідка ОСОБА_13 та наданих ним довіреності від 07.08.2014 (т. 4 а.с. 67), заяви ОСОБА_7 від 07.08.2014 (т. 4 а.с. 68), попереднього договору від 11.07.2014 (т. 4 а.с. 72-73) та додаткового договору від 29.07.2014 (т. 4 а.с. 69-70), згідно з яких ОСОБА_13 сплатив ОСОБА_7 всього 25000 доларів США, оскільки ОСОБА_13 не є стороною договору купівлі-продажу, укладеному 26.11.2014 між ОСОБА_11 та ОСОБА_1 , і матеріалаи справи не містяь жодних доказів, що що ОСОБА_13 будь-яким чином відступав свої права покупця ОСОБА_1 , вона проводила з ним розрахунки чи він надавав їй послуги ріелтора, тощо.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що сторонами договору купівлі - продажу є ОСОБА_1 , як покупець, та ОСОБА_7 , як продавець, однак суду не доведено, що ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_7 вартість квартири вказану в договорі у розмірі 400 000 гривень, тобто виконала істотну умову договору купівлі- продажу. У своємі відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 взагалі не вказує про те, що оплачувала ОСОБА_7 вартість квартири. Твердження ОСОБА_13 про те, що він оплачував борги ОСОБА_7 , що він сплатив йому 25000 доларів США, нічим не підтверджені, і ОСОБА_13 не є стороною договору купівлі - продажу від 26.11.2014.

Окрім того, за заявою ОСОБА_2 від 04.07.2017 року здійснюється досудове розслідування за ч. 1 ст. 190 КК України за фактом незаконного заволодіння квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Оскільки договір купівлі-продажу квартири, укладений 26.11.2014 між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , визнано судом недійсним, відповідно ОСОБА_1 не мала прав розпоряджатись вищевказаною квартирою, тому судом першої інстанції договір міни даної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дроботя А.В. між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , правомірно визнано недійсним.

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно визнав договір купівлі-продажу та договір міни недійсними.

Доводи апеляційної скарги встановлених судом першої інстанції обставин не спростовують, не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 12 березня 2025 року.

Головуючий :

Судді: