Справа № 455/2636/24
Провадження № 2/455/54/2025
19 березня 2025 року м.Старий Самбір
Старосамбірський районний суд Львівської області в складі:
головуючого судді Клімченка М.І.
секретаря Шайди Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання дитини,
Позивач звернувся до суду із вказаною позовною заявою та просив суд встановити факт самостійного виховання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В обґрунтування позову посилається на те, що він з 2013 по 2015 рік проживав з відповідачкою без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_3 . Після народження дитини відповідачка почала вести себе неадекватно, не приділяла уваги дитині, не реагувала на неї, не годувала. У зв`язку з цим, родина перебувала на обліку у Білоцерківському міському центрі соціальних служб, де отримувала відповідні соціальні послуги. У листопаді 2015 року позивач разом із дитиною переїхав до м. Лубни Полтавської області, створив нову повноцінну сім`ю з іншою жінкою. З того часу відповідачка перестала брати будь-яку участь у вихованні та утриманні дитини, не цікавиться життям доньки, не телефонує. Крім того, позивач звернувся до Лубенського міськрайонного суду щодо стягнення з відповідачки аліменти.
У судовому засіданні представник позивача адвокат Кузьмич Н.О.та позивач ОСОБА_1 позов підтримали, просили суд задовольнити його в повному обсязі.
У судове засідання відповідачка ОСОБА_2 не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, в порядку, передбаченому частиною 11 статті 128 ЦПК України, причини неявки не відомі.
У судове засідання третя особа орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, покладались на рішення суду.
Враховуючи вимоги статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачки, постановивши по справі заочне рішення.
Вислухавши пояснення представника позивача та позивача та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 23.12.2014 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_3 (а.с.15).
Рішенням виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області №43 від 23.02.2021 визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 (а.с.19).

Згідно довідки, виданої Закладом дошкільної освіти №9 «Берізка» Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області від 14.10.2024 №7/08-11, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідувала заклад з 09.08.2017 по 25.05.2020. За весь час мати дитини жодного разу не з`являлась у закладі і не цікавилась дитиною. Дитина відвідувала заклад завжди чиста, охайна, доглянута (а.с.23).

Відповідно до Акту Академічного ліцею імені братів Шеметів Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області від 17.10.2024 №1-26/195, неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у даному закладі з першого класу. За період навчання дівчинки її мати ОСОБА_2 контакту із закладом не підтримувала, успішністю дитини не цікавилась, з учителями не спілкувалась, батьківськи збори не відвідувала. Натомість, процес навчання дитини повністю контролює її батько, який підтримує контакти з вчителями, відвідує батьківськи збори (а.с.24).

Згідно акту обстеження умов проживання родини від 22.10.2024 за адресою: АДРЕСА_1 , складеного спеціалістами ССД, соціальних фахівців МБ БФ «Посмішка UA», встановлено, що з 2015 року неповнолітня дитина ОСОБА_3 проживає разом з батьком ОСОБА_1 , його дружиною ОСОБА_1 та братом ОСОБА_5 , 2020 року народження, у 4-х кімнатному будинку, де є усі необхідні умови для проживання, навчання, сну, відпочинку, харчування (а.с.20).

Актом обстеження житлово-побутових умов родини ОСОБА_6 від 14.10.2024 за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що вихованням та повним матеріальним забезпеченням неповнолітньої дитини ОСОБА_3 займається її батько ОСОБА_1 (а.с.21).

Спільне проживання сім`ї позивача також підтверджується довідкою Лубенського комунального житлово-експлуатаційного управління від 16.10.2024 №4871 (а.с.22).

Крім того, з рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 21.05.2018 вбачається, що у 2017 році ОСОБА_1 звертався до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, однак у позові було відмовлено через те, що не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання.

На підставі поданих суду доказів, суд приходить до висновку, що факт проживання дитини з батьком, утримання та самостійного виховання батьком дитини повністю підтверджується наданими доказами.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що відповідачка, як мати, належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дитини, не займається її розвитком, не утримує дитину, наведене свідчить про самоусунення відповідачки від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини.

Батько, який самостійно виховує дитину, має такі самі права та обов`язки, як і будь-який інший батько відповідно до законодавства України. Зокрема, це включає право на участь у вихованні та прийняття рішень, пов`язаних з дитиною, її здоров`ям, освітою, майновими питаннями тощо, а також обов`язок дбайливого ставлення до дитини та їхнього благополуччя.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Відповідно до частини 1 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із статтею 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, когось із батьків дитини є підставою для припинення їх обов`язку утримувати дитину.

Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в Сімейному кодексі України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Сімейним кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Разом з тим, частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Доведення факту одноосібного виховання й утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання й утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у справі № 363/214/17-ц від 22.08.2018 прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у справі № 363/214/17-ц від 22.08.2018 прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Від встановлення даного юридичного факту залежить виникнення та можливість безперешкодної реалізації особистих прав. Встановлення факту перебування дитини на самостійному вихованні і догляді потрібно з метою захисту прав та інтересів дитини та прав позивача як батька. А також, метою встановлення факту самостійного утримання та виховання батьком дитини є необхідність отримання можливості одноосібного звернення батьком до державних, медичних та освітніх закладів він імені та в інтересах дитини, без участі матері.

Позивач повністю утримує дитину та опікується її інтересами та потребами, особисто займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини без участі матері.

Іншого позасудового порядку встановлення даного факту, передбаченого законом, немає.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у як найкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення «MAMCHUR v. UKRAINE»).

Враховуючи вищезазначене та керуючись приписами Сімейного кодексу України відібрання дітей у матері без позбавлення батьківських прав передбачає самостійне виховання дітей батьком, тобто батько є особою, яка самостійного виховує дітей до 18 років.

Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, суд приходить до переконання, що позовну заяву слід задовольнити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 104, 105, 110, 112, 114, 141, 150, 160, 161 СК України, статтями 5, 10-13, 19, 76-82, 258, 259, 264, 265, 280 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання дитини, задовольнити.

Встановити факт самостійного виховання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині 2 статті 358 ЦПК України.

Ознайомитись з повним текстом судового рішення, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст судового рішення складено 19.03.2025.

Суддя М.І. Клімченко