Єдиний унікальний номер справи №752/6773/23
Провадження №22-ц/824/2111/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 31 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Установи «28 Управління начальника робіт», третя особа: Державна податкова інспекція у Солом`янському районі Головного управління ДПС у м. Києві про стягнення заробітної плати, відпускних, компенсації за невикористані відпустки, матеріальної допомоги на оздоровлення, компенсації втрати частини заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до Установи «28 Управління начальника робіт» про стягнення заробітної плати, відпускних, компенсації за невикористані відпустки, матеріальної допомоги на оздоровлення, компенсації втрати частини заробітної плати.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2022 року стягнуто з Установи «28 Управління начальника робіт» на його користь 7 251,01 грн. компенсації за невикористану відпустку та 8 217,26 грн. інфляційних втрат частини заробітної плати. У стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за час невиконання рішення суду, компенсації за невикористані відпустки за 2019-2021 роки, допомоги на оздоровлення за 2019-2021 роки було відмовлено, оскільки вказані вимоги були заявлені до неналежного відповідача. Зазначає, що наказами державного секретаря Міністерства оборони України № 43-ДП від 02 серпня 2019 року та голови ліквідаційної комісії №21-К від 02 серпня 2019 року він був звільнений з роботи. Пунктом 3 наказу №21-к було передбачено виплату йому компенсації за невикористану відпустку та додаткової відпустки за ненормований робочий день. Відповідно до наказу від 21 червня 2019 року «Про надання відпустки» він перебував у відпустці з 24 червня до 10 серпня 2019 року. Однак відповідач безпідставно ставить під сумнів його перебування у відпустці в цей час, не дивлячись на те, що відповідно до п.18 Контракту керівник визначає час і порядок використання своєї відпустки за погодженням з органом управління майном. Оскільки на момент відбуття у відпустку кошти на банківському рахунку Установи перебували під арештом виконавчої служби, заробітна плата за час відпустки йому виплачена не була, а тому ним 24 червня 2019 року був видний наказ №6-в про скасування наказу про відпустку від 21 червня 2019 року. Після цього майже одночасно йому стало відомо про підготовку Міністерства оборони України наказу про ліквідацію Установи, а тому він прийняв рішення про відновлення дії наказу від 21 червня 2019 року про відбуття в відпустку. Вказує на те, що він був звільнений з роботи 02 серпня 2019 року під час перебування у відпустці, невикористаними залишилося 8 днів відпустки. При цьому він використав 39 календарних днів відпустки, однак відпускні йому виплачені не були. За наслідками звільнення його з роботи 02 серпня 2019 року до стягнення належить: 12 970, 00 грн. заборгованої заробітної плати, 21 645, 00 грн. відпускних, 19 887, 00 грн. матеріальної допомоги на оздоровлення та 38 478, 00 грн. компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з її несвоєчасною виплатою. Крім того, постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року був скасований наказ Міністерства оборони України від 02 серпня 2019 року про його звільнення з роботи. Наказом Міністра оборони України від 18 жовтня 2021 року він був поновлений на посаді. Наказом Міністра оборони України від 08 листопада 2021 року він був звільнений з роботи на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП та підпункту «а» п.22 Контракту в зв`язку з закінченням строку дії контракту. За наслідками звільнення його з роботи 08 листопада 2021 року до стягнення належить 2 428, 00 грн. заборгованої заробітної плати, 35 242, 00 грн. компенсації за невикористані відпустки, 40 162, 00 грн. матеріальної допомоги на оздоровлення та 24 667, 00 грн. компенсації втрати частини заробітної плати.

На підставі викладеного позивач просив суд задовольнити позов та стягнути з відповідача 15 398, 00 грн. заборгованості по заробітній платі, з яких: 12 970, 00 грн. заборгованості станом на день звільнення 02 серпня 2019 року, та 2 428, 00 грн. станом на день звільнення 08 листопада 2021 року; 21 645, 00 грн. невиплачених йому відпускних за час перебування в відпустці з 24 червня 2019 року до 02 серпня 2019 року; 27 991, 00 грн - компенсації за невикористані відпустки за 2020-2021 роки; 60 049, 00 грн - матеріальної допомоги на оздоровлення за 2019, 2020, 2021 роки з розрахунку середньомісячного заробітку в розмірі 19 887, 00 грн; 54 927, 74 грн компенсації втрати частини заробітної плати.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 31 липня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 02 серпня 2024 року позивач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує про те, що суд не дослідив належним чином обставини справи та не надав належної оцінки доказам у справі, що мають важливе значення для вирішення справи. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Станом на день розгляду справи на адресу суду відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання, призначене на 20.02.2025 року, з`явилися позивач, представник позивача та представник відповідача.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків:

Судом встановлено, що наказом державного секретаря Міністерства оборони України від 07 листопада 2018 року № 55-ДП позивач був призначений на посаду начальника Установи «28 управління начальника робіт».

07 листопада 2018 року між Міністерством оборони України, як органом управління майном, та позивачем, як керівником, був укладений контракт на період з 07 листопада 2018 року по 06 листопада 2021 року.

Наказом державного секретаря Міністерства оборони України № 43-ДП від 02 серпня 2019 року позивач був звільнений з посади на підставі п.8 ч.1 ст. 36 КЗпП України та з ним був розірваний контракт на підставі підпунктів «а», «б», «в», «г», «ґ» пункту 23 розділу 5 контракту.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року наказ Міністерства оборони України № 43-ДП від 02 серпня 2019 року був визнаний незаконним та скасований, а позивач поновлений на роботі на посаді начальника Установи.

Постановою Верховного Суду від 08 липня 2021 року постанова Київського апеляційного суду залишена без змін.

Наказом Міністра оборони України №47-ДП від 13 жовтня 2021 року наказ державного секретаря Міністерства оборони України №43-ДП від 02 серпня 2019 року був скасований, а позивач поновлений на займаній посаді.

Наказом Міністра оборони України № 48-ДП від 08 листопада 2021 року позивач звільнений з роботи з посади начальника Установи «28 Управління начальника робіт» на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП та підпункту «а» п.22 Контракту в зв`язку з закінченням строку дії контракту.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 березня 2023 року, був частково задоволений позов позивача, пред`явлений до Міністерства оборони України та Установи «28 Управління начальника робіт». Стягнуто з Установи «28 Управління начальника робіт» на користь позивача 7 251,01 грн. компенсації за невикористану відпустку та 8 217,26 грн. інфляційних втрат частини заробітної плати. В решті позову було відмовлено.

Вказаними судовими рішеннями було встановлено, що з позивачем був проведений розрахунок та виплачені належні йому до розрахунку кошти станом на момент звільнення 02 серпня 2019 року в розмірі 46 107,85 грн. за період часу з квітня 2019 року станом на 02 серпня 2019 року, та станом на момент звільнення 08 листопада 2021 року в розмірі 11 362,32 грн. за період часу з 13 жовтня 2021 року до 08 листопада 2021 року.

Крім того, встановлено, що зазначені кошти перераховані позивачу відповідно 23 червня 2022 року платіжним дорученням № 34 в сумі 37 116 грн. 82 коп., та 18 серпня 2022 року платіжним дорученням № 120 в сумі 11 362,32 грн.

Цим же судовим рішенням встановлено, що стягнута судом сума 7 251,01 грн. є компенсацією за невикористану щорічну відпустку за період з 07 листопада 2018 року по 31 липня 2019 року при звільненні.

Крім того, судом апеляційної інстанції, з посиланням на постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року та постанову Верховного суду від 08 липня 2021 року, в справі по спору між сторонами, був спростований факт перебування позивача в відпустці з 24 червня 2019 року по 10 серпня 2019 року.

По своїй суті переважна більшість доводів апелянта зводяться до висловлення незгоди з висновками суду по суті питання та повторюють його позицію, викладену в суді першої інстанції. Така позиція позивача вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо апеляційний суд звертає увагу на те, що переважну більшість своїх вимог апелянт ґрунтує на інформації, викладеній в бухгалтерській довідці Установи «28 Управління начальника робіт» від 13.06.2019 року №226 «Про заборгованість по зарплаті за квітень і травень 2019 року», а при обрахунку розміру своїх інших вимог позивач використовував дані, що містяться у зазначеній довідці.

Дана довідка вже була предметом судового розгляду, зокрема у справі №752/22481/21, в ході якої було встановлено неналежність такої довідки та неможливість її використання при вирішенні спору між позивачем та Установою «28 Управління начальника робіт». При цьому в рамках справи №752/22481/21 були розглянуті по суті не тільки вимоги до Міністерства оборони України, а і до Установи «28 Управління начальника робіт».

Також апеляційний суд звертає увагу і на те, що апелянт у своїй скарзі зазначає про безпідставне ненадання оцінки його посиланням на несплату відповідачем при здійсненні виплат на користь позивача податку на дохід та військового збору, що з точки зору апелянта порушує не тільки права держави, але й права позивача, і в свою чергу, обумовлює наявність підстав для задоволення позову.

Дані твердження не можуть бути прийняті судом при вирішення справи.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Жодної позовної вимоги з даного приводу в рамках справи позивачем не заявлено.

За таких умов, у суду були відсутні підстави для надання правової оцінки тим посиланням позивача, які не входять в предмет розгляду справи.

При вирішенні даної справи, суд апеляційної інстанції додатково до викладеного судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні зважає на наступне:

Позивач оскаржує дії відповідача щодо обрахування компенсації за невикористану відпустку, відпускних, матеріальної допомоги, на оздоровлення та інших нарахувань, які з його точки зору мали бути здійснені відповідачем при проведенні першого звільнення за наказом від 21.06.2019 року та другого наказу від 08.11.2021 року.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

На час звільнення позивача з роботи діяла інша редакція даної норми. Зміни до положень ст. 233 КЗпП України щодо строку звернення до суду набрали чинності з 19.07.2022 року на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року.

Саме з вказаної дати розпочали обраховуватись передбачені вказаною нормою строки.

У той же час до суду з вказаним позовом позивач звернувся лише 05.04.2024 року.

При цьому відповідно до постанови Верховного Суду від 6 липня 2022 року у справі №148/201/21 строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України, а не нормами ЦК України, тому такі строки не є строками позовної давності, відтак положення закону щодо зупинення перебігу позовної давності до даних правовідносин застосовані бути не можуть.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

У той же час жодного клопотання з даного приводу з обґрунтування поважності причин пропуску строку до суду заявлено не було.

Дана обставина додатково до встановленої судом першої інстанції, обумовлює відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишитибез задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 31 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько