КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3679/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року про закриття провадження у справі у складі судді Ільєвої Т.Г.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про відшкодування завданої шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом Офісу Генерального прокурора про відшкодування завданої шкоди.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року заяву Офісу Генерального прокурора про закриття провадження у справі задоволено. Закрито провадження у цивільній справі №757/19495/24-ц за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про відшкодування завданої шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року про закриття провадження у справі та повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції порушив право позивача на встановлений законом (законний) суд у вигляді допущення до участі у судовому процесі посадової особи відповідача, яка не відповідає вимогам п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України.

Зазначає, що відзив та заява про закриття провадження у справі подано ОСОБА_2 , а до участі у судовому засіданні в якості представника відповідача була допущена ОСОБА_3 .

Вказує, що ОСОБА_2 не надав належних документів, а ОСОБА_3 взагалі не надала жодного документа у підтвердження своєї повноважності позивачу.

Крім того, посилається на те, що розгляд справи у режимі відеоконференції був організований головуючим суддею таким чином, що позивача було видно на весь екран, а головуючого суддю та особу, яка задекларувала себе повноважним представником відповідача, було видно здалека, що унеможливило ідентифікацію.

Вказано, що відзив на позов не містить жодного доведення незаконності доводів позову.

Звертає увагу, що у заяві про закриття провадження у справі мало бути наведено достовірне, достатнє, законне обґрунтування, що це є спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

У відзиві на апеляційну скаргу Офіс Генерального прокурора просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Зазначено, що апеляційна скарга є безпідставною, необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

ОСОБА_1 в судове засідання через засоби зв`язку в режимі відеоконференції не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою.

Одночасно під час телефонної розмови з представником Львівського апеляційного суду було з`ясовано, що позивач не з`явився до суду для участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Отже, вказане клопотання колегію суддів відхиляється, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження вказаних ним обставин в клопотанні.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Офісу Генерального прокурора - Андрієнка О.О., який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 серпня 2022 у справі № 757/4970/22-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 січня 2023 року та постановою Верховного Суду від 12 лютого 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора про відшкодування моральної шкоди, завданої органом досудового розслідування.

Зі змісту вказаного рішення суду вбачається, що 31 січня 2022 року позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, який обґрунтовано тим, що 17 вересня 2018 року позивач звернувся до Голови Верховної Ради України із заявою № 30, яка потім надійшла до Офісу Генерального прокурора, про вчинення кримінального правопорушення уповноваженими особами ГУ НП у Львівській області, що виразилося у відмові цими уповноваженими особами ГУ НП у Львівській області виконати ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 22.01.2018 у справі № 461/458/18, однак відомості про даний злочин прокуратурою не внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

В подальшому ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва зі скаргою на бездіяльність уповноважених осіб Генеральної прокуратури України щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання його заяви від 17 жовтня 2018 року про вчинення кримінального правопорушення.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 у справі № 757/59508/18-к зобов`язано уповноважених осіб Генеральної прокуратури України внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення від 17 жовтня 2018 року № 30, яка надійшла із Верховної Ради України, розпочати досудове розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

На виконання зазначеної ухвали Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року уповноваженою особою Офісу Генерального прокурора 06 лютого 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за№ 0000280 за ч. 1 ст. 382 КК України, за № 0000281 за ч. 1 ст. 175 КК України, за № 0000282 за ч. 1 ст. 364 КК України, про що повідомлено ОСОБА_1 листом від 06 лютого 2019 року № 15/3/2-12332 вих-19 з наданням витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань. У порядку ст. ст. 216, 218 КПК України для проведення досудового розслідування матеріали кримінальних проваджень направлено до територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, а здійснення процесуального керівництва доручено - Львівській обласній прокуратурі.

За результатами досудового розслідування об`єднане кримінальне провадження № 0000280 від 05 лютого 2019 року за ч. 1 ст. 382, ч. 1 ст. 375, ч. 1 ст. 364 КК України закрито слідчим 31 жовтня 2019 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Таким чином, позивач звертаючись у суд із позовом вважає, що йому завдано значної моральної шкоди, яка еквівалентна сумі 4 136 000 євро та матеріальної шкоди, що еквівалентна сумі 2 000 євро. Разом сума заподіяної йому шкоди складає 4 138 000 євро, що становить 175 949 829 грн.

Закриваючи провадження по справі, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач уже скористався правом на захист своїх порушених прав, звернувшись до Печерського районного суду м. Києва із позовною заявою від 20 грудня 2021 року та за результатами якого судом прийнято рішення про відмову у задоволенні позову, яке набрало законної сили й повторне звернення з тотожними вимогами положеннями цивільного процесуального права не передбачено.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду та розглянувши доводи апеляційної скарги, виходить з наступного.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях у справах "Осман проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1998 року та "Креуз проти Польщі" від 19 червня 2001 року зазначив, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду, за своєю природою, потребує регулювання з боку держави.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільних процесуальних правовідносин та гарантії їх реалізації.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Відповідно до частини другої статті 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Для застосування вказаної підстави для закриття провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме: тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є вимога щодо юридичної визначеності, згідно з якою у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитись під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 28 листопада 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії" ("Brumarescu v. Romania"), пункт 61).

Юридична визначеність вимагає поваги до принципу res judicata, згідно з яким жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі; повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (рішення Європейського суду з прав людини від 03 грудня 2003 року у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), пункт 52).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначила, що "згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі" (пункти 26, 27).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що "необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що "предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу".

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)).

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 640/9380/19 (провадження № 61-6741св21), від 15 листопада 2021 року у справі № 428/9280/20 (провадження № 61-12194св21), від 21 грудня 2021 року у справі № 295/983/21 (провадження № 61-13906св21), від 19 січня 2022 року у справі № 766/4505/20 (провадження № 61-14440св21).

Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядалися судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Установивши, що під час розгляду справи № 757/4970/22-ц було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора про відшкодування моральної шкоди, завданої органом досудового розслідування, звертаючись у суд із даним позовом предмет і підстави позовних вимог залишились такими ж, що були у справі № 757/4970/22-ц, в якій ухвалено рішення, що набрало законної сили, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції порушив право позивача на встановлений законом (законний) суд у вигляді допущення до участі у судовому процесі посадової особи відповідача, яка не відповідає вимогам п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Межі повноважень прокурора передбачені як процесуальним законодавством (Цивільним процесуальним кодексом України) так і Законом України "Про прокуратуру".

Відповідно до вимог статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

За змістом статті 238 ЦК України, статті 64 ЦПК України, представник для виконання своїх обов`язків наділяється довірителем відповідними повноваженнями і не може виходити за їх межі, якщо не одержить на це спеціального дозволу.

У зв`язку з цим не можна ототожнювати статус прокурора, що здійснює представництво інтересів держави в суді, зі статусом представника в цивільному процесі, оскільки відносини між представником і довірителем ґрунтуються на договорі доручення, виходячи з наступного.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у постанові від 08.04.99 у справі N 3-рп/99, представництво прокурором інтересів держави в суді відрізняється від інших видів представництва рядом специфічних ознак: складом представників та колом суб`єктів, інтереси яких вони представляють, обсягом повноважень, формами їх реалізації.

Повноваження прокурора при здійсненні представництва інтересів держави визначені статтею 56 ЦПК України.

Здійснюючи представництво інтересів держави, прокурор не обмежений волею суб`єкта, від імені якого він представляє інтереси держави, і діє автономно, незалежно від нього.

При цьому відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України прокурори не можуть бути представниками в суді, крім випадків, коли вони діють від імені відповідних органів, що є стороною або третьою особою у справі, чи як законні представники сторони чи третьої особи.

До прокурора ці правила застосовуються у разі оскарження дій чи бездіяльності органів прокуратури та їх посадових осіб, коли прокурор набуває статусу відповідача як суб`єкт владних повноважень.

Проте в таких випадках прокурор не здійснює представництво інтересів держави.

Саме у справах такої категорії повноваження представників органів прокуратури, крім керівника прокуратури, мають підтверджуватися документами, визначеними статтею 62 ЦПК України.

Разом з тим процесуальне становище прокурора при здійсненні конституційної функції представництва в суді інтересів держави визначається його компетенцією. Прокурор є службовою особою державного органу - прокуратури - і діє без його спеціальних доручень, на підставі закону та свого службового становища, оскільки виконує покладені на органи прокуратури завдання і функції щодо представництва в суді державних інтересів.

Отже, законодавством чітко розмежовано повноваження прокурора на представництво інтересів держави в суді та прокурора, як представника органу прокуратури (її посадової особи).

Разом з тим, зі справи убачається, що для подачі відзиву на позовну заяву Офіс Генерального прокурора уповноважив на представництво своїх інтересів головного спеціаліста відділу представництва інтересів органі прокуратури першого управління Департаменту представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора Вдовиченко Т.В. про що видано довіреність № 15/1/2-268-33 від 23 серпня 2022 року (а.с. 107 т.1).

Долучено також й копію наказу від 828ц від 13 червня 2022 року про призначення Вдовиченко Т.В. на посаду головного спеціаліста відділу представництва інтересів органі прокуратури першого управління Департаменту представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора, а також положення про Департамент представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора затвердженого наказом Генерального прокурора 12 квітня 2024 року № 75, який також наявний у справі (а.с. 108-112 т.1).

Відповідно до п. 5.12.1 Положень головні спеціалісти відділу представництва інтересів органів прокуратури беруть участь у розгляді справ у цивільному, адміністративному та господарському судочинстві в порядку самопредставництва Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України), посадових і службових осіб, які діють від його (її) імені, Генерального прокурора, які є стороною або третьою особою, у справах за позовами Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) як юридичної особи в судах усіх інстанцій, розташованих у місті Києві, а також за дорученням керівництва Офісу Генерального прокурора - участь у таких справах, що розглядаються в інших регіонах, зокрема участь у судових засіданнях, організацію, підготовку та подання у таких справах відзивів на позовні заяви, відповідей на відзиви, пояснень, заяв, клопотань, заперечень, апеляційних, касаційних скарг, інших процесуальних документів, реалізацію інших прав і обов`язків, передбачених законодавством про адміністративне, господарське, цивільне судочинство.

А отже, вищенаведені норми права, докази долучені відповідачем та встановлені обставини апеляційним судом спростовують доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Таким чином виходячи з вищенаведеного, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції належним чином дослідив матеріали справи, врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зробив правильний висновок про закриття провадження у справі.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Печерського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 17 березня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: