КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 березня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Родіни Олени Василівни на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 провідшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 13 січня 2024 року приблизно о 10 год. 10 хв. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем "Деу Нубіра" номерний знак НОМЕР_1 поблизу проспекту Голосіївського, 127 в м. Києві, здійснив зіткнення з автомобілем "Тойота Кемрі" номерний знак НОМЕР_2 під керуванням позивача, після чого позивач здійснив зіткнення з автомобілем "Маз 215069" номерний знак НОМЕР_3 , що спричинило механічні пошкодження транспортних засобів.

Постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 07.02.2024 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Згідно висновку №106/03-24 від 25.03.2024 року матеріальна шкода, завдана власнику автомобіля "Тойота Кемрі" номерний знак НОМЕР_2 становить 570 865,14 грн.

Відповідно до висновку щодо ринкової вартості колісного транспортного засобу з урахуванням аварійних ушкоджень № 106/03-24/1 ринкова вартість автомобіля з результатом ушкоджень внаслідок аварії складає 137 000,00 гривень.

На підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 26.09.2023 року №АТ-4763542, укладеного ПАТ НАСК "Оранта" з відповідачем, позивачу було здійснено виплату страхового відшкодування на підставі страхового акту №ОЦВ-24-33-615/1 у розмірі 157 500 грн. Додатково за договором від 26.09.2023 року було здійснено доплату страхового відшкодування у розмірі 50 000 грн. Тобто, страховою компанією позивачу було виплачено 207 500 гривень.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача матеріальну шкоду, завдану в результаті ДТП, у розмірі 235 365,14 гривень, який визначений ним згідно наступного розрахунку:

570 865,14 грн (вартість матеріального збитку за висновком експерта) - 137 000,00 грн. (ринкова вартість автомобіля після ДТП) - 207 500, 00 грн (виплата страхової компанії) + 9000,00 грн (витрат на оплату експертизи).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 вересня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 завдану матеріальну шкоду в розмірі 226 365,14 грн та 9 000 грн витрат на проведення експертного дослідження, а також судовий збір в розмірі 2 354 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою в інтересах відповідача ОСОБА_1 звернулась його представник - адвокат Родіна О.В., яка, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення по справі, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що справа судом першої інстанції розглянута за відсутності належних доказів повідомлення ОСОБА_1 про перебування справи в провадженні суду та можливості реалізувати ним свої права, передбачені положеннями процесуального закону.

Розглянувши справу без повідомлення та виклику сторін за наявними у справі матеріалами, суд допустив порушення норм цивільного процесуального законодавства, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Крім того, скаржник зазначає, що Звіт ТЗ №106/03-24 від 25.03.2024 року складений ТОВ «Клевер експерт», який покладений в основу оскаржуваного рішення, не є належним і допустимим доказом у справі, оскільки огляд транспортного засобу проводиввся через два місяці після ДТП, про огляд транспортного засобу та визначення розміру збитків відповідач повідомлений не був, що свідчить про порушення методики оцінювання.

Крім того, на думку скаржника, визначення розміру збитків покладено на страховика.

Вказує також, що розмір ринкової вартості колісного транспортного засобу з урахуванням аварійних пошкоджень у сумі 137 000,00 грн, визначений ТОВ «Клевер експерт» є таким, що не відповідає дійсності і є значно занизьким.

Тому відповідач вважає, що ОСОБА_2 страховою компанією виплачено розмір завданих матеріальних збитків внаслідок ДТП у повному обсязі.

Зазначає також, що квитанція до прибуткового касового ордеру №15 від 19.03.2024 року про оплату позивачем ТОВ «Клевер експерт» 9000,00 грн за проведення оцінки матеріального збитку, не може бути належним доказом того, що такі кошти дійсно перераховані готівкою.

Відповідач також звертає увагу суду на те, що він має статус «учасника бойових дій», особою з інвалідністю 3 групи внаслідок війни.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 наводить свої заперечення щодо доводів, викладених представником відповідача, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як законне та обґрунтоване.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник - адвокат Родіна О.В. підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Приходько А.С. у судовому засіданні просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів.

Третя особа: Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» свого представника для участі у судовому засіданні не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що що 13 січня 2024 року приблизно о 10 год. 10 хв. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем "Деу Нубіра" номерний знак НОМЕР_1 поблизу проспекту Голосіївського, 127 в м. Києві, здійснив зіткнення з автомобілем "Тойота Кемрі" номерний знак НОМЕР_2 під керуванням позивача, після чого позивач здійснив зіткнення з автомобілем "Маз 215069" номерний знак НОМЕР_3 , що спричинило механічні пошкодження транспортних засобів.

У результаті цієї пригоди був пошкоджений автомобіль марки "Тойота Кемрі" номерний знак НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_4 ..

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ПАТ НАСК "Оранта" згідно договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності транспортних засобів від 26.09.2023 року №АТ-763542. (ліміт відповідальності 160 000 грн., франшиза 2 500 грн.)

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 звернувся до ПАТ НАСК "Оранта" із заявою про виплату страхового відшкодування.

ПАТ НАСК "Оранта" було здійснено виплату позивачу страхового відшкодування на підставі страхового акту №ОЦВ-24-33-615/1 у розмірі 157 500 грн. Додатково за договором від 26.09.2023 року було здійснено доплату страхового відшкодування у розмірі 50 000 грн.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності.

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV, яким визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно з статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

При цьому стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц та від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 147/66/17).

Таким чином Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошувала, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.

Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Водночас згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV).

Одночасно за положеннями статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Вказана норма у главі 82 ЦК України визначає особливості розподілу повної відповідальності (стаття 1166 ЦК України) між особою, яка заподіяла шкоду та її страховиком. Стаття 1194 ЦК України, встановивши межі відповідальності особи, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність у розмірі, що перевищує страхове відшкодування, тим самим покладає решту відповідальності на страховика.

З огляду на вказане, стаття 1194 ЦК України застосовується до будь-яких правовідносин, в яких бере участь особа, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність.

Колегія суддів звертає увагу на те, що як право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди так і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку - ДТП.

При цьому зазначений закон встановлює як підстави відшкодування шкоди і відмови страховика у такому відшкодуванні, так і процедури, за якими така шкода відшкодовується.

Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у якій Велика Палата відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

Виходячи з наведеного, слід дійти висновку, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату).

Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20).

Відтак, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди, суд на підставі статті 1194 ЦК України постановляє стягнути з винної особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, на користь потерпілої особи різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої статті 22 ЦК України).

Згідно із статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Тобто, розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент ДТП або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтями 28, 29 Закону № 1961-IV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП.

Згідно до статті 30.1. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до п. 1.6 Методики, товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів економічна доцільність ремонту КТЗ - принцип оцінки, який передбачає, що відновлювальний ремонт КТЗ є доцільним лише за умови, що вартість відновлювального ремонту КТЗ підвищує його ринкову вартість, проте не перевищує її.

Відповідно до п. 8.2 Методики, вартість матеріального збитку (У), завданого власнику КТЗ, визначається такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент пошкодження, якщо незважаючи на принципи внеску та найбільш ефективного використання, вартість відновлювального ремонту КТЗ не менша за його ринкову вартість.

Отже, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону № 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватися не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки та відповідають за завдану шкоду.

Відповідно до Звіту про оцінку ринкової вартості колісного транспортного засобу з урахуванням аварійних пошкоджень №106/03-24/1 від 02.04.2024 року, складеного оцінювачем ТОВ «Клевер Експерт» Баранковим О.О., ринкова вартість з урахуванням ПДВ легкового автомобіля марки TOYOTA Camry, реєстраційний номер НОМЕР_2 , з урахуванням аварійних пошкоджень, становить 137 000,00 гривень.

Зі звіту про оцінку ринкової вартості колісного транспортного засобу №106/03-24 від 25.03.2024 року, складеного тим же оцінщиком, вартість відновлювального ремонту автомобіля марки TOYOTA Camry, реєстраційний номер НОМЕР_2 , без урахування фізичного зносу вузлів та деталей, на момент проведення дослідження, становить 850 977,90 грн; ринкова вартість автомобіля становить 570 865,14 грн; вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля TOYOTA Camry, реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 570 865,14 грн.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що подані позивачем звіти про оцінку є неналежними доказами, оскільки відповідач не скористався своїм правом на спростування висновків щодо оцінки майна, зазначеної у звітах, про призначення по справі експертизи вимог не заявив.

У частині третій статті 12, частинах першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, у тому числі випадків наявності підстав звільнення від доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Якщо сплачене страховиком відшкодування не покриває розмір збитків завданих потерпілому (страховику), він має право пред`явити до винної особи вимогу про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що стягненню з винної особи ( ОСОБА_1 ) підлягає різниця між вартістю матеріальної шкоди (570 865,14 грн.) та сумою виплаченого ПАТ НАСК «Оранта" страхового відшкодування (157 500 грн. + 50 000 грн.) і ринковою вартістю автомобіля після ДТП (137 000 грн.) в розмірі 226 365,14 грн.

Місцевий суд також правильно задовольнив вимоги позивача щодо стягнення з відповідача витрат, понесених ним на оплату на рахунок ТОВ «Клевер Експерт» послуг зі складання звітів про оцінку матеріального збитку, в загальному розмірі 9 000 грн, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру № 14 та 15 від 19.03.2024, оскільки такі витрати безпосередньо пов'язані із розглядом даної справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із ухваленим рішенням, не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Щодо доводів про порушення судом вимог процесуального законодавства у зв`язку із розглядом справи без участі відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі, визначено відповідачу строк на подання відзиву на позов в порядку, передбаченому ст. 178 ЦПК України, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні, - 15 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Копія ухвали про відкриття провадження та копія позовної заяви з додатками направлені відповідачу Голосіївським районним судом м. Києва 3030.05.2024 року.

Рішення по справі Голосіївським районним судом м. Києва ухвалено 25 вересня 2024 року.

Відповідно до положень п. 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не овідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

У даній справі судом першої інстанції в порядку ст. ст. 277, 274 ЦПК України було визначено проводити розгляд справу у спрощеному позовному провадженні, та з урахуванням відсутності заперечень щодо цього, розглянув справу без проведення судового засідання, за наявними у ній матеріалами.

З огляду на вказане, відсутні передбачені п. 3 частини 1 статті 376 ЦПК України обовязкові підстави для скасування судового рішення.

Відповідач ОСОБА_1 реалізував своє право на перегляд рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та не був позбавлений можливості подати до апеляційного суду докази на спростування доводів, викладених у позовній заяві, у звязку із чим відсутність в матеріалах справи доказів про отримання ним копії позовної заяви із додатками до ухвалення судом першої рішення по справі, не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Родіни Олени Василівни залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 березня 2025 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А