ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3510/25 Справа № 214/847/22 Суддя у 1-й інстанції - Ковтун Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року м.Кривий Ріг

справа № 214/847/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в порядку ч.13 ст. 7, ч.2 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 грудня 2024 року, яка постановлена суддею Ковтун Н.Г. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні,

УСТАНОВИВ:

В січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в до ОСОБА_2 про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 20 жовтня 2020 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області задоволено позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та призначено до стягнення з відповідача на його користь завдані збитки в порядку регресу у розмірі 15 998,32 грн, 768,40 грн судового збору та 1 500 грн витрат на правничу допомогу.

05 лютого 2019 року, між ПрАТ УПСК (первісний кредитор) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (новий кредитор) укладено Договір № 05/02/2019 про відступлення права вимоги відповідно до якого первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих первісному кредитору по договорам страхування.

Вищевказані обставини встановлені рішенням суду, відтак відповідно до 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 26 січня 2022 року відповідачем було здійснено фактичне виконання рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 жовтня 2020 року.

Позивач зазначає, що він має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення з яких загальний розмір інфляційних витрат за вказані періоди складає 2 685,78 грн, загальна сума відсотків річних за користування грошовими коштами за період з 18 жовтня 2018 року по 25 січня 2022 року складає 1 246 грн, які позивач просив стягнути з відповіадача.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 грудня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необгрунтованість судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та повністю задовольнивши позовні вимоги позивача.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що юридичний статус фізична особа підприємець сам по собі не впливає і ніяким чином не обмежує будь-які правомочності особи, які випливають з її цивільної право та дієздатності.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справі, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляцйна скарга сторнони позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до постанови Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 15 жовтня 2015 року, ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Ухвалою суду від 17 жовтня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

20 жовтня 2020 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області задоволено позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та призначено до стягнення з відповідача на його користь завдані збитки в порядку регресу у розмірі 15 998,32 грн, 768,40 грн судового збору та 1 500 грн витрат на правничу допомогу (а.с.7-12).

На виконання зазначеного рішення суду було видано виконавчий лист № 2/214/710/20 від 23 грудея 2020 року та відкрито виконавче провадження № 64266884.

Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 26 січня 2022 року відповідачем було здійснено фактичне виконання рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 жовтня 2020 року (а.с.15).

Відмовлячи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою як фізична особа, а не фізична особа-підприємець, в той час як він має право вимоги сааме як фізична особа-підприємець.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ч. 1 ст. 510 цього Кодексу, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.

Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3ст. 656 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

20 жовтня 2020 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області задоволено позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та призначено до стягнення з відповідача на його користь завдані збитки в порядку регресу у розмірі 15 998,32 грн, 768,40 грн судового збору та 1 500 грн витрат на правничу допомогу.

05 лютого 2019 року, між ПрАТ УПСК (первісний кредитор) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (новий кредитор) укладено Договір № 05/02/2019 про відступлення права вимоги відповідно до якого первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих первісному кредитору по договорам страхування.

Таким чином, 05 лютого 2019 року ПрАТ УПСК передало права вимоги до ОСОБА_1 , а також усі права та обов`язки стягувача з виконання вищевказаного рішення суду.

За змістом положеньстатті 526 ЦК Українизобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зістаттею 610 ЦК Українипорушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннямистатті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема,статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положеньстатті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі N 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно достатті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставістатті 1050 ЦК України. Разом з тим, права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другоюстатті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У розумінні наведених приписів, позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних, за період після стягнення таких платежів за рішенням Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 жовтня 2020 року у справі 214/1702/19.

Виходячи зі змісту правової позиції наведеної у постанові Верховного Суду від 12 березня 2018 року № 914/712/16, базою (основою) для нарахування 3% річних та інфляційних втрат, згідно з вимогами наведеної норми, є сума основного боргу, необтяжена іншими нарахуваннями.

Як вбачається з розрахунк, наданого позивачем, з яким погоджується колегія судів, загальний розмір інфляційних витрат за період невиконання судового рішення складає 2 685,78 грн, загальна сума відсотків річних за користування грошовими коштами за період з 18 жовтня 2018 року по 25 січня 2022 року складає 1 246 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

При цьому колегія суддів вважає за нобхідне зуважити, що статтями 15, 16 ЦК України, статтею 4 ЦПК України передбачено право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Конституцією України (частина перша статті 42) кожній людині і громадянину гарантовано право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Обмеження права фізичної особи на здійснення підприємницької діяльності встановлюються Конституцією України та законом. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (стаття 50 ЦК України).

Підпунктом 3.8.1 пункту 3.8 розділу III Класифікації організаційно-правових форм господарювання ДК 002:2004, затвердженої наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28 травня 2004 р. № 97, визначено, що підприємцем є фізична особа, яка є громадянином України, іноземним громадянином, особою без громадянства, що здійснює підприємницьку діяльність. Тобто, підприємцем є фізична особа - громадянин.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України (далі - ГК України) підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно із частиною першою статті 128 цього ж Кодексу громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відтак фізична особа - громадянин, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 920/50/19 (провадження № 12-129гс19)).

За зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, фізична особа - підприємець відповідає усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення (частина перша статті 52 ЦК України).

Отже, юридичний статус фізичної особи - підприємця сам по собі не впливає і ніяким чином не обмежує будь-які правомочності фізичної особи, які випливають з її цивільної право-, та дієздатності, та не свідчить про те, що в усіх правовідносинах така особа виступає як підприємець - суб`єкт господарювання.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 992,40 грн за подання позовної заяви та 1 488,60 грн за подання апеляційної скарги, що разом становить 2 481 грн.

Керуючись ст. ст.. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в до ОСОБА_2 про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три відсотка річних в розмірі 1 246 (одна тисяча двісті сорок шість) грн. та інфляційні фтрати у розмірі 2 685 (дві тисячі шістсот вісімдесят п`ять) грн 78 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 18 березня 2025 року.

Головуючий:

Судді: