справа № 370/2588/24 головуючий у суді І інстанції Білоцька Л.В.
провадження № 22-ц/824/5771/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на рішення Макарівського районного суду Київської області від 21 листопада 2024 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку суброгації, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ПрАТ «СГ «ТАС» звернулося до суду з позовом та просило стягнути з відповідача на свою користь шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 35 717,17 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 березня 2017 року між ПрАТ «СГ «ТАС» та АТ «ТАСКОМБАНК» укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № А505284. Предметом Договору страхування є страхування транспортного засобу AUDI Q7, реєстраційний номер НОМЕР_1 . 30 серпня 2021 року о 08 год. 30 хв. на 36 кілометрі автодороги М-06 Київ-Чоп, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого т/з AUDI Q7, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та ВАЗ 2107, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . Постановою Макарівського районного суду Київської області від 01 жовтня 2021 року відповідача визнано винним у вчиненні зазначеного ДТП. У результаті зазначеної ДТП було пошкоджено застрахований т/з AUDI Q7, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що підтверджується вказаною постановою. Враховуючи наявність Договору страхування, власник пошкодженого автомобіля т/з AUDI Q7, реєстраційний номер НОМЕР_1 , звернувся до позивача з заявою про виплату страхового відшкодування. З метою визначення вартості відновлювального ремонту пошкодженого т/з AUDI Q7, реєстраційний номер НОМЕР_1 , проведено його огляд, про що складено акт огляду ТЗ та отримано Рахунок №АВАНС0001108 з ремонтною калькуляцією № 24280/01/2 від 01 вересня 2021 року, відповідно до якого вартість ремонту т/з AUDI Q7, реєстраційний номер НОМЕР_1 , склала 98 104,41 грн. Позивачем, на підставі зібраних документів складено розрахунок страхового відшкодування та страховий акт № 25022/01/921 від 08 вересня 2021 року на суму 98 104,41 грн., яку було виплачено, що підтверджується платіжною інструкцією № 210611 від 09 вересня 2021 року. Загальна сума страхового відшкодування за шкоду, заподіяну відповідачем, складає 98 104,41 грн. Враховуючи, що винуватцем ДТП визнано відповідача, а його цивільно-правова відповідальність на момент ДТП була застрахована в ПАТ «НАСК «Оранта» згідно Полісу № 205183054 позивач звернувся до страхової компанії відповідача із заявою на виплату страхового відшкодування в порядку суброгації. ПАТ «НАСК «Оранта» виплатило страхове відшкодування за полісом № 205183054 в розмірі 62 387,24 грн. Розмір витрат позивача на виплату страхового відшкодування складає 98 104,41 грн., при цьому Полісом № 205183054 покрито частину шкоди на суму 62 387,24 грн., то залишок шкоди, що підлягає стягненню з відповідача, складає: 35717,17 грн. = 98104,41 грн. - 62387,24 грн.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 21 листопада 2024 року у задоволенні позову ПрАТ «СГ «ТАС» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПрАТ «СГ «ТАС» просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ПрАТ «СГ «ТАС» зазначає, що рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем пред`явлено позов до ОСОБА_1 , хоча належним відповідачем у цьому випадку є саме страховик відповідача - ПАТ «НАСК «Оранта» через те, що розмір завданої відповідачем шкоди не виходив за межі ліміту страхового відшкодування. Однак, відповідно до норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик за договором про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів несе обмежену відповідальність, та при настанні страхового випадку відшкодовує оцінену у встановленому цим Законом порядку шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди відповідно до лімітів відповідальності з урахуванням зносу автомобіля, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а також за вирахуванням франшизи, якщо вона була встановлена договором. Обов`язок щодо сплати всіх інших сум, якщо страхове відшкодування не покрило завданої шкоди, покладається на винну особу. Відтак, ПАТ «НАСК «Оранта» була обмежена законом у виплаті страхового відшкодування ПрАТ «СГ «ТАС» у повному обсязі завданої майнової шкоди та мала виплатити страхове відшкодування лише з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу, визначеного Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 року №142/5/2092. ПАТ «НАСК «Оранта» на адвокатський запит представника позивача роз`яснило, що ними було застосовано коефіцієнт фізичного зносу. Таким чином вважає, що суд допустив порушення норм матеріального права не застосував норми закону, які підлягали застосуванню, а саме ст. 108 Закону України «Про страхування» та ст. 1194 ЦК України, а також не врахував всі норми Методики.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, 17 березня 2017 року між ПрАТ «СГ « ТАС» та АТ «ТАСКОМБАНК» укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № А505284. Предметом Договору страхування є страхування транспортного засобу AUDI Q7, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 7-17).

30 серпня 2021 року о 08 год. 30 хв. на 36 кілометрі автодороги М-06 Київ-Чоп, відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю застрахованого т/з AUDI Q7, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та ВАЗ 2107, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .

Постановою Макарівського районного суду Київської області від 01 жовтня 2021 року по справі № 370/2154/21 відповідача визнано винним у вказаній ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності (а.с. 18).

У результаті зазначеної ДТП було пошкоджено застрахований т/з AUDI Q7, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що підтверджується вказаною постановою.

Враховуючи наявність Договору страхування, власник пошкодженого автомобіля т/з AUDI Q7, реєстраційний номер НОМЕР_1 , звернувся до позивача з заявою про та виплату страхового відшкодування.

З метою визначення вартості відновлювального ремонту пошкодженого т/з AUDI Q7, реєстраційний номер НОМЕР_1 , проведено його огляд, про що складено акт огляду ТЗ (а.с. 23,24) та отримано Рахунок № НОМЕР_3 (а.с. 25) з ремонтною калькуляцією № 24280/01/2 від 01 вересня 2021 року (а.с. 26-31), відповідно до якого вартість ремонту т/з AUDI Q7, реєстраційний номер НОМЕР_1 , склала 98 104,41 грн.

Позивачем складено розрахунок страхового відшкодування та страховий акт № 25022/01/921 від 08 вересня 2021 року на суму 98 104,41 грн. (а.с. 32), яку було виплачено, що підтверджується платіжною інструкцією № 210611 від 09.09.2021 року (а.с. 34).

Загальна сума страхового відшкодування за шкоду, заподіяну відповідачем, складає 98 104,41 грн.

Враховуючи, що винуватцем ДТП визнано відповідача, а його цивільно-правова відповідальність на момент ДТП була застрахована в ПАТ «НАСК «Оранта» згідно Полісу № 205183054 позивач звернувся до страхової компанії відповідача із заявою на виплату страхового відшкодування в порядку суброгації.

ПАТ «НАСК «Оранта» виплатило страхове відшкодування за полісом № 205183054 в розмірі 62 387,24 грн.

Виплата страхового відшкодування підтверджується платіжним дорученням № 58259 від 12 листопада 2021 року (а.с. 37).

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, яке мало місце 30 серпня 2021 року покладається на страховика відповідача, а саме Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» в межах страхової суми, що в даному випадку складає 130 000,00 гривень.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду зазначала висновки про те, що стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли у зв`язку з виплатою позивачем на користь потерпілої страхового відшкодування, є засновані на суброгації.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страхова сума це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом саме до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Аналогічні висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження N 14-176цс18), яка стосувалася питання про наявність можливості у страховика, який виплатив страхове відшкодування на підставі договору добровільного страхування, самостійно обирати, до кого саме звертатися з вимогою про стягнення суми виплаченого страховиком відшкодування: чи до винної особи, чи в межах ліміту відповідальності до страховика, у якого винна особа застрахувала цивільно-правову відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/18006/15-ц (відступивши від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі N 6-2587цс15, відповідно до якого страховик мав право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права) дійшла висновку, що страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, реалізує право вимоги, передбачене статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону № 85/96-ВР, шляхом звернення з позовом саме до страховика, у якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) за позовом ПрАТ «СК «Грандвіс» до фізичних осіб та ПрАТ «Просто-Страхування» про зворотне стягнення виплаченого страхового відшкодування за договором добровільного страхування майна вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) (такий висновок відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження N 14-176цс18).

Наявність договору між винною у ДТП особою та страховою компанією про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності на суму в межах страхового відшкодування, передбаченого в договорі, виключає відповідальність винної особи за спричинену шкоду в межах страхової суми (пункт 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 № 201/16373/16-ц).

Відтак, Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошувала, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що різницю в межах страхової суми слід стягнути з винної особи є необґрунтованими.

У справі, що переглядається, за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №205183054 ПАТ «НАСК «Оранта» страхова сума на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну становить 130 000,00 грн. ПрАТ «СГ «ТАС» за договором добровільного страхування виплатила потерпілій особі страхове відшкодування в розмірі 98 104,41 грн. У зв`язку з тим, що ПАТ «НАСК «Оранта» відшкодувала позивачу тільки 62 387,24 грн., як зазначає позивач з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, тому різницю 35 717,17 грн. ПрАТ «СГ «ТАС» просило стягнути з відповідача.

Разом з тим, матеріали справи доказів щодо застосування коефіцієнта фізичного зносу пошкодженого автомобіля AUDI Q7, реєстраційний номер НОМЕР_1 , не містять.

Позивач не надав суду першої інстанції жодного доказу, що виплачене ПАТ «НАСК «Оранта» страхове відшкодування розраховане з застосуванням коефіцієнта фізичного зносу і саме через це різницю має виплатити винна особа.

Крім того, згідно п. 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Фонду державного майна України Міністерства юстиції України №142/5/2092 від 24.11.2003 року, значення коефіцієнту фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю для нових складових та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує : 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ.

Разом з тим, пошкоджений в ДТП автомобіль AUDI Q7, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2018 року випуску, строк експлуатації якого на час ДТП становив тільки 3 роки.

Будь-яких доказів, які б свідчили про наявність підстав для застосування коефіцієнта фізичного зносу при визначені розміру матеріального збитку спричиненого власнику даного автомобіля в результаті ДТП матеріали справи не містять.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ніяким чином не спростовують висновків суду в частині, що розмір спричиненої шкоди не перевищує ліміту відповідальності ПАТ «НАСК «Оранта», а саме 130 000,00 грн., що виключає цивільну відповідальність винної особи за завдану шкоду.

До апеляційної скарги позивачем надано суду нові докази, а саме лист ПАТ «НАСК «Оранта» від 02 грудня 2024 року.

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 127 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Зі змісту апеляційної скарги не вбачається, що позивач подавав такий доказ до суду першої інстанції і суд протиправно відмовив у його прийнятті чи у позивача були поважні причини не подання вказаного доказу до суду першої інстанції.

З огляду на викладене апеляційний суд не приймає до уваги, докази, долучені до апеляційної скарги, які без поважних причин не подавались до суду першої інстанції.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовані норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» залишити без задоволення.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 21 листопада 2024 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.