Справа № 545/4314/24
Провадження № 2/545/242/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2025 р. м. Полтава

Полтавський районний суд Полтавської області у складі

головуючого судді Зуб Т.О.,

за участю секретар судового засідання Пінчук З.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача- адвоката Литовченка Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 07.06.2024 року близько 16.00 години біля адміністративної споруди №2 військової частини НОМЕР_1 , в якій він проходить військову службу, ОСОБА_2 , яка працює у цій же військовій частині, підбігла до нього та почала поводити себе грубо і зверхньо, використовуючи нецензурну лексику і брудну лайку, публічно та декілька разів поспіль називала його «недоофіцером», «убивцею», «педофілом», побажала «шоб він скоріше здох» в присутності командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 , начальника відділення персоналу та стройового військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 , голови Ради трудового колективу військової частини ОСОБА_5 та інших військовослужбовців частини заявила, то позивач нібито здійснюю фізичне та психологічне насилля відносно неї та мобінг і вона буде звергатися з цього приводу у всі відповідні інстанції, щоб його звільнили зі служби.

В подальшому ОСОБА_2 свідомо поширила щодо позивача недостовірної інформації шляхом подання звернення на гарячу лінію Міністерства оборони України.

Вважає, що неправомірними діями відповідача принижена його честь та гідність, ділова репутація, так як він проходить військову службу у військовій частині з 1992 року та за час її проходження неодноразово заохочувався командуванням військової частини, має відзнаки за бездоганну військову службу від Президента України та Міністра оборони України. Пройшов шлях військової служби від командира взводу до заступника командира військової частини. ОСОБА_2 працює у військовій частині НОМЕР_2 з 1994 року по теперішній час, має випадки порушення трудової дисципліни без поважних причин, за що неодноразово притягувалася до дисциплінарної відповідальності. Допускає випадки недбалого ставлення до виконання поставлених завдань. У відносинах з колегами не витримана, регулярно створює напружену обстановку та конфліктні ситуації в колективі. На критику в свій бік реагує неадекватно. При отриманні зауважень регулярно звертається зі скаргами па керівний склад військової частини та гарячу лінію Міністерства оборони України, правоохоронні органи.

Враховуючи вищенаведене, просить суд визнати недостовірною та такою, то принижує честь і гідність, та порушує право на недоторканість ділової репутації, інформацію поширену ОСОБА_2 , стягнути з останньої 100000,00 грн. моральної шкоди та понесені судові витрати.

Ухвалою судді Полтавського районного суду Полтавської області від 28.10.2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначене судове засідання.

19.11.2024 року відповідачка ОСОБА_2 надала відзив на позов, у якому зазначила, що з її боку не мало місце заподіяння шкоди честі, гідності і ділової репутації позивача, а тому і немає підстав для відшкодування моральної шкоди. А її звернення на гарячу лінію Міністерства оборони України є реалізацією її права, визначеного ст. 40 Конституції України.

06.12.2024 року позивач ОСОБА_1 надав відповідь на відзив, у якій зазначив, що всі образливі висловлювання з боку ОСОБА_2 відбувалися у присутності інших службових осіб Військової частини, а викладена у зверненні на гарячу лінію Міністерства оборони України інформація не відповідає дійсності.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з викладених в позові підстав, пояснив, що ОСОБА_2 постійно по надуваним нею фактам пише скарги у всілякі інстанції, телефонує на гарячу лінію Міністерства оборони. У ході перевірок це не підтверджувалося. Відповідачка себе веде неадекватно, провокує конфлікти, ображає його.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася. Причини неявки суду невідомі.

Представник відповідачки- адвокат Литовченко Р.В. позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог, вказавши, що дії ОСОБА_2 не були направлені на заподіяння шкоди честі, гідності і ділової репутації позивача. Її висловлювання є суб`єктивними твердженнями, які випливають з конфліктних відносин з ОСОБА_1 , оскільки вона, зі слів позивача та свідків, неналежним чином виконує трудові обов`язки.

Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28).

Відповідно ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Згідно зі ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір (ст. 34).

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом цієї норми свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст.10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.

Поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 Конвенції захищає погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Як передбачено в статті 10 Конвенції, ця свобода має винятки, які проте повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена, про що йдеться в рішенні Європейського суду з прав людини «Ляшко проти України».

Відповідно до статті 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції, яка передбачає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

У свою чергу, відповідно до положень п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria).

Відповідно до частин першої та другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири).

Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, наддавши їм іншу оцінку.

Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження.

У позові ОСОБА_1 зазначає, що 07.06.2024 року близько 16.00 години біля адміністративної споруди № 2 військової частини НОМЕР_1 , в якій він проходить військову службу, ОСОБА_2 , яка працює у цій же військовій частині, підбігла до нього та почала поводити себе грубо і зверхньо, використовуючи нецензурну лексику і брудну лайку, публічно та декілька разів поспіль називала його «недоофіцером», «убивцею», «педофілом», побажала «шоб він скоріше здох» в присутності командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 , начальника відділення персоналу та стройового військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 , голови Ради трудового колективу військової частини ОСОБА_5 та інших військовослужбовців частини заявила, то позивач нібито здійснюю фізичне та психологічне насилля відносно неї та мобінг і вона буде звергатися з цього приводу у всі відповідні інстанції, щоб його звільнили зі служби.

В подальшому ОСОБА_2 свідомо поширила щодо позивача недостовірної інформації шляхом подання звернення на гарячу лінію Міністерства оборони України. Так, з реєстраційної картки звернення вбачається, що ОСОБА_2 скаржиться на глузування з боку ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , яке мало місце 05.06.2024р. та на погрози з боку позивача (а.с. 15).

У зв`язку з діями ОСОБА_2 07.06.2024р., 10.06.2024р., 11.06.2024р., 13.06.2024р., 14.06.2024р., 15.06.2024р. у ОСОБА_1 стався гіпертонічний криз та надана відповідна медична допомога (а.с. 16, 17, 18, 19, 20, 21).

Згідно Акту проведення службового розслідування № 128/967 від 21.06.2024 року, обставини, викладені у зверненні ОСОБА_2 на гарячу лінію Міністерства оброни України, не знайшли підтвердження (а.с. 62-67).

Допитаний у якості свідка ОСОБА_3 пояснив, що є командиром Військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_2 знає приблизно 20 років. Після розірвавши шлюбу з чоловіком, вона постійно провокує скандали. 07.06.2025 року близько 16-00 години почув крики, вийшов з кабінету, та побачив, що ОСОБА_2 висловлює образливі слова в адресу ОСОБА_1 . За цим фактом поліцію не викликали. Взагалі, з приводу поведінки ОСОБА_7 неодноразово зверталися до органів поліції та інших служб. Відповідачка сама викликає поліцію з надуманих нею підстав, телефонує на гарячу лінію Міністерства оборони.

Допитаний у якості свідка ОСОБА_6 пояснив, що є начальником групи спецзв`язку Військової частини НОМЕР_1 . ОСОБА_2 може охарактеризувати не з дуже гарного боку. Вона часто відсутня на роботі з різних причин, у тому числі, які не підтверджені, систематично порушує трудову дисципліну. Відповідачка також може по надуманим нею причинам викликати швидку, поліцію. 07.06.2025 року о 16-00 годині вона з`явилася на роботі, відбувся інцидент з ОСОБА_1 . Вона постійно вважає, що її принижують на роботі.

Допитаний у якості свідка ОСОБА_8 пояснив, що є головою Ради трудового колективу військової частини НОМЕР_1 . 07.06.2025 року після відсутності ОСОБА_7 на роботі, він запропонував їй надати пояснення з причин відсутності. Вона почала пред`являти претензії ОСОБА_1 , що він відносно неї застосовує булінг, почала ображати його. Відповідачка не користується повагою у трудовому колективі, постійно провокує конфлікти, пише скарги до різних інстанцій, порушує трудову дисципліну.

Слід також зазначити, що умовою відповідальності у справах про захист честі, гідності та ділової репутації є встановлення факту розповсюдження відповідної інформації.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що під поширенням інформації слід розуміти, зокрема, викладення її в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам або хоча б одній особі. Повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам.

Таким чином, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Згідно пункту 18 вказаної Постанови ВСУ передбачено, що саме на позивача покладається обов`язок довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Зі змісту позову вбачається, що інформацію, яка на думку позивача є недостовірною, відповідачка повідомила в присутності декількох свідків.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що наведена відповідачем інформація є фактичним твердженням, а також недоведено факт розповсюдження відповідачем недостовірної інформації відносно позивача, що порушує його честь, гідність та ділову репутацію. Так поширена інформація є висловлюванням, яке не містить фактичних даних, зокрема є критичною оцінкою, а саме конфліктними взаємовідносинами між позивачем та відповідачем, тобто є суб`єктивною думкою відповідача, а тому не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості, у зв`язку з чим суд вважає, що позовні вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 9 ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України особа, якій неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю завдана моральна шкода, має право вимагати відшкодування такої шкоди особою, яка її завдала, за наявності вини останньої.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, суд вважає відмовити у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, за змістом якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з відмовою у позові судові витрати позивачу відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 141, 247, 258-259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди- відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 19.03.2025 року.

Суддя: Т. О. Зуб