УХВАЛА

17 березня 2025 року

м. Київ

справа № 545/2631/16-ц

провадження № 61-2557ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 05 вересня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_3 на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми),

ВСТАНОВИВ:

24 липня 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Шевченківського відділу ДВС у м. Полтаві, боржник ОСОБА_1 .

Свої вимоги заявник мотивував тим, що 04 липня 2024 року головним державним виконавцем Шевченківського відділу ДВС у м. Полтаві Проніною Л. М. в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 про стягнення 471 031,00 грн шкоди винесено постанову про зупинення вчинення виконавчих дій, оскільки ОСОБА_1 призваний на військову службу.

Вказував, що постанову про зупинення виконавчого провадження від 04 липня 2024 року отримав 16 липня 2024 у Шевченківському відділі ДВС у м. Полтаві. З огляду на тривалі вимкнення світла й відсутність доступу до мережі Інтернет в сільській місцевості, де він проживає, ОСОБА_3 стверджував, що об`єктивно не міг отримати інформацію про стан виконавчого провадження. Вважав, що строк для подання скарги пропущено з поважних причин, адже до моменту візиту 16 липня 2024 до державного виконавця не знав про зупинення виконавчих дій.

Вважав, що постанова виконавця є незаконною та необґрунтованою, оскільки перебування боржника на військовій службі автоматично не зумовлює зупинення виконавчого провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження», а державним виконавцем не з`ясовано обставин, які б свідчили про неможливість проведення виконавчих дій.

На підставі зазначеного ОСОБА_3 просив суд поновити строк для подання скарги на дії державного виконавця як такий, що пропущений з поважних причин, визнати незаконною та скасувати постанову головного державного виконавця Шевченківського відділу ДВС у м. Полтаві Проніної Л. М. від 04 липня 2024 року про зупинення вчинення виконавчих дій, винесену в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 05 вересня 2024 року строк для подання скарги поновлено. Постанову головного державного виконавця Шевченківського відділу ДВС у м. Полтаві Проніної Л. М. від 04 липня 2024 року про зупинення вчинення виконавчих дій, винесену в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1, визнано неправомірною та скасовано.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 05 лютого 2025 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 05 вересня 2024 року залишено без змін.

28 лютого 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 05 вересня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального та процесуального права, не взяли до уваги та не надали оцінки долученим доказам. Посилається на те, що суди неправильно застосували пункт 1 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження (відмову у відкритті касаційного провадження) вирішується колегією у складі трьох суддів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Судовий контроль, метою якого є забезпечення своєчасного захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, на стадії виконавчого провадження, окрім розв`язання судом низки процесуальних питань, охоплює також і контроль, під час якого оцінюють законність дій виконавця та ухвалених ним рішень, тобто він спрямований на недопущення зловживань з боку державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.

Оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавця має відбуватися згідно із статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно зі статтею 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Конституція України визначає, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Основного Закону).

Відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у Законі України «Про виконавче провадження» органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі проходження боржником строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, або якщо боржник проходить військову службу та виконує бойові завдання військової служби у бойовій обстановці чи в районі проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, якщо згідно з умовами служби проведення виконавчих дій неможливе чи на прохання стягувача, який проходить таку військову службу.

У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 120/875/23 зазначено, що синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми права дає підстави для висновку, що у цьому випадку словосполучення «якщо згідно з умовами служби проведення виконавчих дій неможливе» застосовується до обох частин речення, які пов`язані сполучником «або». Натомість, сполучник «чи» якраз використаний з метою посилення роздільності перелічуваних підстав. Відповідно, застосовуючи у названій нормі матеріального права сполучник «або», законодавець мав на меті не протиставити одну умову іншій, а вирізнити види проходження боржником військової служби. Колегія суддів погодилася з аналізом конструкції норми пункту 1 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження», який зроблений судами попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях і полягає у тому, що як до першої підстави, так і до другої, застосовується умова «якщо згідно з умовами служби проведення виконавчих дій неможливе».

Судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою головного державного виконавця Шевченківського відділу ДВС у м. Полтаві Проніної Л. М. від 25 квітня 2024 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа № 2545/2631/16-ц, виданого 17 листопада 2023 року Полтавським районним судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок ДТП, у розмірі 471 031,00 грн. Рішення суду не виконано.

Постановою головного державного виконавця Шевченківського відділу ДВС у місті Полтаві Проніної Л. М. від 14 травня 2024 року встановлено, що боржник отримує дохід та звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 шляхом відрахування із суми доходів боржника відповідно до вимог чинного законодавства, що залишається після утримання податків, зборів, у розмірі 20% доходів щомісяця до погашення загальної суми заборгованості за виконавчим провадженням, яка складає 518 431,10 грн, в тому числі виконавчий збір/основна винагорода приватного виконавця та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій.

ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022, з 18 березня 2022 року та по теперішній час перебуває на військовій службі, що підтверджується довідкою в/ч від 24 червня 2024 року № 1679.

Відповідно до довідки від 06 березня 2023 року № 527 ОСОБА_1 брав безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів, що вказані у довідці.

Постановою головного державного виконавця Шевченківського відділу ДВС у м. Полтаві Проніної Л. М. від 04 липня 2024 року на підставі пункту 1 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» зупинено вчинення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа №545/2631/16-ц, виданого 17 листопада 2023 року Полтавським районним судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 471 031,00 грн, до вирішення питання по суті. Це рішення прийнято на підставі довідки від 24 червня 2024 року № 1679.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли достатньо обґрунтованого висновку про задоволення скарги ОСОБА_3 , оскільки боржником не надано доказів на підтвердження того, що згідно з умовами військової служби проведення виконавчих дій у виконавчому проваджені № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 545/2631/16-ц, виданого 17 листопада 2023 року Полтавським районним судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості в сумі 471 031,00 грн, є неможливим.

Є всі підстави вважати, що виконання вказаного судового рішення про стягнення коштів може здійснюватися шляхом відрахування 20 % щомісячного доходу боржника.

Отже зі змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення не виявлено порушення судами норм ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження». Правильність застосування судами вказаних вище норм права не викликає розумних сумнівів.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд в ухвалі від 11 листопада 2024 року у справі № 754/11632/21.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 05 вересня 2024 року (не відноситься до переліку ухвал, якими закінчено розгляд справи) та постанову Полтавського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року є необґрунтованою. Заява про забезпечення позову не підлягає вирішенню по суті.

Керуючись частинами першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 05 вересня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_3 на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), боржник ОСОБА_1 , - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

О. М. Осіян

В. В. Шипович