ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 602/702/23Головуючий у 1-й інстанції Холява Л.І.
Провадження № 22-ц/817/239/25 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірського Б.О.,

суддів - Хоми М.В., Храпак Н.М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу № 602/702/23 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 11 грудня 2024 року (постановлене суддею Холява Л.І., дата складання повного тексту рішення не зазначена) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 04.02.2014 року.

Під час шлюбу в них народився син: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказувала, що син перебуває на її повному утриманні, оскільки відповідач жодної матеріальної допомоги на сина не надає та домовленостей між сторонами щодо участі батька в утриманні дитини не досягнуто.

На підставі наведеного, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Заочним рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 20 травня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи від 02 серпня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 1073 грн. 60 коп. судового збору.

У липні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Вальчук М.М. звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Лановецького районного суду Тернопільської області від 04 вересня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 20 травня 2024 року у справі № 602/702/23 - задоволено.

Скасовано заочне рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 20 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 11 грудня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/5 частки від його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи від 02 серпня 2023 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 1073 грн. 60 коп. судового збору.

Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат ВальчукМ.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Зазначає, що суд залишив поза увагою той факт, що батьками дитини у свідоцтві про народження зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , а відповідач відповідно до паспорту та всіх поданих документів до суду є ОСОБА_5 , що на його думку вказує на відсутність підтверджуючих документів про родинні зв`язки між ним та дитиною.

Наголошує, що суд безпідставно відмовив ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, оскільки перебування відповідача ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України підтверджено довідками від військової частини НОМЕР_1 , що знаходяться в матеріалах справи.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його змінити, збільшивши визначений судом розмір аліментів, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на її користь на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/5 до 1/4 частки від його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи від 02 серпня 2023 року до досягнення дитиною повноліття.

Вважає рішення суду першої інстанції таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права та неправильним застосуванням процесуального права.

Зазначає, що з літа 2021 року ОСОБА_1 не приймає участі в матеріальному утриманні та вихованні сина, фактично самоусунувся від виконання батьківських обов?язків. Син проживає з нею і знаходиться на її повному матеріальному забезпеченні.

Наголошує, що суд помилково взяв до уваги перебування матері відповідача на його утриманні, оскільки матеріалами справи жодним чином не підтверджуються дані твердження.

Звертає увагу, що у діях ОСОБА_1 спостерігається затягування розгляду справи та зменшення розміру аліментів, який був присуджений судом першої інстанції для утримання їхнього малолітнього сина ОСОБА_3 .

У лютому 2025 року ОСОБА_2 подала до Тернопільського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 ..

Зазначає, що на момент укладання шлюбу та народження їхнього сина, прізвище відповідача було Ємануїлов.

Вказує, що згідно копії свідоцтва про укладання шлюбу № 5077 від 2014 року, зареєстрованого в бюро реєстрації актів громадянського стану м. Лісабон, Португалія, яке перекладено з португальської мови на українську мову ім`ям та прізвищем нареченого вказано: ОСОБА_6 , батьки нареченого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що також підтверджується копією свідоцтва про народження відповідача у якому зазначено прізвище ОСОБА_9 .

Наголошує, що при зміні відповідачем паспорта, який виданий 15.09.2023 року, виникла невідповідність у написанні його прізвища, а саме зазначено його прізвище, як ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , що в жодному разі не позбавляє батька обов`язку утримувати його неповнолітню дитину.

Звертає увагу, що наявні також розбіжності у написанні прізвища відповідача із прізвищем його матері, а саме: у її пенсійному посвідченні, у якому зазначено: ОСОБА_12 .

Зазначає, що клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі спрямоване лише на затягування розгляду справи, яке призведе до порушення інтересів дитини.

Вказує, що на військовослужбовців під час воєнного стану як і раніше покладається обов`язок сплачувати аліменти, оскільки діти потребують особливої уваги з боку держави та їх батьків, а їх утримання та захист є на першому плані.

Згідно з частини 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.

За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 частини 4 статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Таким чином, дана апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони у справі: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , яке видане 27 серпня 2014 року виконавчим комітетом Борсуківської сільської ради Лановецького району Тернопільської області (а.с. 8).

Між сторонами укладено шлюб, місце реєстрації шлюбу Бюро реєстрації актів громадянського стану міста Лісабон, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу № 5077 від 2014 року, виданого 04 лютого 2014 року Бюром реєстрації актів громадянського стану міста Лісабон, перекладеного на українську мову Товариством з обмеженою відповідальністю «Світлиця» (а.с. 7).

З витягу № 170 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданого 01 серпня 2023 року Борсуківською сільською радою Кременецького району Тернопільської області вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9).

Згідно акту обстеження № 174, виданого 01 серпня 2023 року Борсуківською сільською радою Кременецького району Тернопільської області, при обстеженні умов проживання позивачки за адресою АДРЕСА_1 , було виявлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована та проживає за даною адресою разом зі своїм сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).

Як вбачається з витягу № 312 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданого 23 липня 2024 року старостою Снігурівського старостинського округу Борсуківської сільської ради Кременецького району, Тернопільської області, за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 62).

Згідно копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_3 , виданого 18 березня 1996 року Лановецьким райсоцзабез Тернопільської області, ОСОБА_12 , 1940 року народження є пенсіонером за віком, інвалід 3-ої групи дитинства з 01 січня 1996 року, довічно (а.с. 64).

Згідно з копією електронного направлення № 0124-0286-9564-7445, виданого 17 січня 2024 року, ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 направлено на консультацію офтальмолога, діагноз основний сліпота обох очей, діагнози супутні лейкома злиплива, первинна відкритокутова глаукома (а.с. 65).

Як вбачається з копії виписки № 02/06938 із медичної карти стаціонарного хворого, виданої 19 липня 2016 року лікуючим лікарем Комунального закладу Тернопільської обласної ради «Тернопільська університетська лікарня», ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , перебувала в стаціонарі очного відділення від 08 липня 2016 року до 19 липня 2016 року, з діагнозом набухаюча катаракта, гострий приступ абсолютної факогенної глаукоми лівого ока (операція 13 липня 2016 року та 14 липня 2016 року), субкоріоідальний крововилив лівого ока. Абсолютна оперована глаукома, судинне більмо рогівки правого ока (а.с. 66).

Згідно копії направлення № 1, виданого 17 січня 2024 року поліклінічним відділенням КНП «Лановецька міська лікарня», ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , направлено в ТОКЛ до окуліста, діагноз: абсолютна оперована глаукома, судинне більмо рогівки правого ока. Афакія 08. Авітрія 08. Абсолютна глаукома 08. Скарги на відсутність зору обох очей (а.с. 67).

Відповідно до консультативного висновку спеціаліста Тернопільської обласної клінічної лікарні від 15 лютого 2024 року, ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проконсультована лікарем офтальмологом. Скарги на відсутній зір на обидва ока. Діагноз: оперована абсолютна некомпенсована глаукома, більмо рогівки, відшарування сітківки, ускладнена катаракта правого ока (а.с. 68).

До суду апеляційної інстанції представник відповідача адвокат Вальчук М.М. подала довідку військової частини НОМЕР_1 від 25 листопада 2024 року № 3040 з якої вбачається, що головний сержант ОСОБА_15 перебуває на військовій службі по мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 з 28.04.2022 року.

Довідку військової частини НОМЕР_1 від 30 листопада 2024 року № 3114 згідно якої головний сержант ОСОБА_1 брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах і в період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв?язку зі збройною агресією російської федерації проти України: у період з 01.07.2022 року по 31.07.2022 року; з 01.08.2022 року по 31.08.2022 року; з 01.09.2022 року по 30.09.2022 року; з 01.10.2022 року по 31.10.2022 року; з 01.11.2022 року по 30.11.2022 року; з 01.12.2022 року по 31.12.2022 року; з 01.01.2023 року по 31.01.2023 року; з 01.02.2023 року по 28.02.2023 року; з 01.03.2023 року по 31.03.2023 року; з 01.04.2023 року по 30.04.2023 року; з 01.11.2023 року по 30.11.2023 року; з 01.12.2023 року по 31.12.2023 року; з 01.01.2024 року по 03.01.2024 року; з 22.01.2024 року по 31.01.2024 року; з 01.02.2024 року по 29.02.2024 року; 01.09.2024 року по 28.09.2024 року,

Також, з повідомлення командира військової частини НОМЕР_1 від 07 грудня 2024 року № 14817 вбачається, що командир взводу технічного забезпечення 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 головний сержант ОСОБА_1 в період з 01.12.2024 року по цей час бере участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв?язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в Пологівському районі, Запорізької області. Підстава: 1) журнал бойових дій 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_4 № 1668 від 20.11.2024 року; 2) бойове розпорядження командира НОМЕР_5 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_4 №511 01.12.2024 року; 3) бойове розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 № 14367 від 01.12.2024 року.

До суду апеляційної інстанції позивачка подала свідоцтво про народження (повторне) серії НОМЕР_6 від 31 жовтня 2013 року ОСОБА_15 , з якого вбачається, що ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_7 , у графі батьки записані батько - ОСОБА_15 , мати - ОСОБА_12 .

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.

Ухвалюючи рішення суд встановив, що відповідач в добровільному порядку належного матеріального утримання дитині не надає, докази про його важкий майновий стан відсутні, тому з урахуванням встановлених обставин справи та того, що на його утриманні перебуває також перестаріла мати, її важкий стан здоров`я, суд обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 частково.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

У статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За вимогами частини 2 статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно з частиною 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до вказаної норми, аліменти на утримання дитини можуть бути стягнуті на користь того із батьків, з ким вона проживає та на чиєму утриманні вона перебуває.

Відповідно до вимог статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних утриманців та інші обставини, що мають істотне значення.

У свою чергу, частиною першою статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі і навпаки).

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції вірно визначено розмір присуджених до сплати аліментів 1/5 частина усіх доходів, оскільки позивачкою не доведено його недостатності для утримання дитини і потреби у її забезпеченні саме у розмірі 1/4 частини усіх доходів, з урахуванням сталого заробітку відповідача, який є військовослужбовцем, та обов`язку матері в рівних частинах брати участь в утриманні дитини, а відповідачем не доведено, що визначений судом розмір аліментів, з урахуванням його щомісячного заробітку (докази про який в матеріалах справи відсутні) є занадто великим і не є необхідним для утримання та розвитку дитини, з урахуванням її віку.

Щодо твердження ОСОБА_1 у апеляційній скарзі щодо відсутності підтверджуючих документів про родинні зв`язки між ним та дитиною, оскільки батьком дитини в свідоцтві про народження зазначений ОСОБА_1 , а він відповідно до паспорту та всіх поданих документів до суду є ОСОБА_1 , то колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається і судом апеляційної інстанції встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу № 5077 від 2014 року, виданого 04 лютого 2014 року Бюро реєстрації актів громадянського стану міста Лісабон (а.с. 7)

Під час даного шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з свідоцтва про народження дитини, серії НОМЕР_7 , виданого 27 серпня 2013 року виконавчим комітетом Борсуківської сільської ради Лановецького району Тернопільської області України вбачається, що його батьками записані: батько - « ОСОБА_1 »; мати - « ОСОБА_2 ».

Тобто є відмінності в написанні прізвища відповідача - ОСОБА_16 та дитини - ОСОБА_3 , а саме в одній букві, однак це не спростовує їх родинні відносини, за відсутності спору щодо батьківства та наявного факту народження дитини під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Що стосується тверджень відповідача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив йому у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, колегія зазначає наступне.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи судом (пункт 10 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Вимога щодо дотримання розумного строку розгляду справи спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту, а відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

Зупинення провадження у справі - це врегульована законом й оформлена ухвалою суду тимчасова перерва в провадженні у справі, викликана наявністю однієї з передбачених у законі обставин, які перешкоджають розгляду справи, до моменту, коли ці обставини перестануть існувати або будуть вчинені необхідні дії. Тобто інститут зупинення судового провадження застосовується не просто у зв`язку із виникненням підстав, передбачених процесуальним законом, а обумовлюється наявністю обставин, які створюють об`єктивні перешкоди для здійснення судового розгляду.

Обов`язок суду - зупинити провадження у справі, що зумовлено об`єктивною неможливістю її розгляду та викликане наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розгляду справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Необґрунтоване зупинення провадження у справі може призвести до затягування строків її розгляду й перебування учасників справи у стані невизначеності, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справи упродовж розумного строку.

З урахуванням предмету спору та того, що аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_3 стягуються вперше, суд апеляційної інстанції вважає, що зупинення судом першої інстанції провадження у даній справі могло призвести до порушення якнайкращих інтересів дитини, зокрема її прав на матеріальне забезпечення та розвиток.

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для зупинення провадження у справі є обґрунтованим та не суперечить нормам права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції помилково взяв до уваги перебування матері на утриманні відповідача спростовуються наявними у справі доказами.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При встановленні потреби в утриманні дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року в справі № 199/9339/16-ц, провадження № 61-32330св18.

На думку апеляційного суду, вищенаведений розмір аліментів, який визначений до стягнення судом першої інстанції, відповідатиме встановленим судом обставинам справи, наданим доказам та вимогам СК України і не буде надмірним тягарем для відповідача.

При цьому, суд зауважує, що сторони не позбавлені можливості, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів, відповідно до частини 1 статті 192 СК України.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, з якими погоджується колегія суддів, та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Частиною другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом. Підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.

Враховуючи вищевикладене, апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Щодо судових витрат.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, то відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав для вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 11 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 19 березня 2025 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Хома М.В.

Храпак Н.М.