ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Халаджи О. В.

суддів:Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя (суддя першої інстанції Михальченко А.О., повний текст рішення складено 08 листопада 2024 року),

В С Т А Н О В И В:

29 листопада 2023 року ОСОБА_3 звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому з урахування зміни предмету позову просила:

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 61.9 кв.м, житловою площею 25.1 кв.м. в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на житлового будинку АДРЕСА_1 ,загальною площею 61.9 кв.м, житловою площею 25.1 кв.м.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0.0822 Га з кадастровим номером № :00:003:0243 у м. Новогродівка, Донецької області. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на земельної ділянки площею 0.0822 Га з кадастровим номером № :00:003:0243 у м. Новогродівка, Донецької області.

Стягнути на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 автомобіля Mazda 3, державний номер НОМЕР_1 , VIN номер НОМЕР_2 ,2009 року випуску у сумі 142620.00 грн. Витрати у справі стягнути з Відповідача.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2024 року позовні вимоги було задоволено у повному обсязі та вирішено питання щодо судових витрат.

Із вказаним рішенням суду в частині стягнення вартості автомобіля не погодився ОСОБА_1 , та через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вказав, що рішення в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без врахування наданих відповідачем доказів щодо спростування позову.

Скарга мотивована тим, що спірний автомобіль Mazda 3, державний номер НОМЕР_1 , було продано відповідачем в інтересах сім`ї у серпні 2023 року, коли позивачка та відповідач жили разом у фактичному та зареєстрованому шлюбі. Із позовом про розірвання шлюбу відповідач звернувся до суду лише у вересні 2023 році.

Грошові кошти від продажу автомобіля відповідачем було витрачено в інтересах сім`ї, зокрема на покриття боргу кредиторові ОСОБА_5 , який запозичив сторонам грошові кошти на придбання будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ., який сторони придбали листопаді 2021 року.

На підтвердження вищевикладених обставин, представником відповідача було подано клопотання про долучення до матеріалів справи розписки ОСОБА_5 про повернення відповідачем запозичених коштів від 03.08.2023 року та допит в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,проте суд першої інстанції відмовив у задоволенні вказаного клопотання та не дослідів у судовому засіданні надану розписку та не допитав свідка.

Крім того, суд не взяв до уваги акт депутата Новогродівської міської ради від 29.04.2024 року.

Також, суд не надав оцінки у своєму рішенні актам Служби у справах дітей Новогродівської міської ради від 08.12.2024 та від 05.12.2024, якими встановлено, що відповідачка станом на 08.12.2024 мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , їх спільний неповнолітній син - ОСОБА_6 станом на 08.12.2024 мешкає разом із відповідачем, окремо від позивачки.

ОСОБА_2 просив рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2024 року в оскаржуваній частині скасувати та відмовити у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача частини вартості автомобіля у розмірі 142620,00 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 та позивачка ОСОБА_3 до судового засідання не з`явилися про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Представник позивачки ОСОБА_3 адвокат Нестеченко Д.С. у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що спірний автомобіль Mazda 3, державний номер НОМЕР_1 , було продано відповідачем в інтересах сім`ї у серпні 2023 року, коли позивачка та відповідач жили разом у фактичному та зареєстрованому шлюбі. Із позовом про розірвання шлюбу відповідач звернувся до суду лише у вересні 2023 році. Грошові кошти від продажу автомобіля відповідачем було витрачено в інтересах сім`ї, зокрема на покриття боргу кредиторові ОСОБА_5 , який запозичив сторонам грошові кошти на придбання будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ., який сторони придбали листопаді 2021 року. На підтвердження вищевикладених обставин, представником відповідача було подано клопотання про долучення до матеріалів справи розписки ОСОБА_5 про повернення відповідачем запозичених коштів від 03.08.2023 року та допит в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_4 ., проте суд першої інстанції відмовив у задоволенні вказаного клопотання та не дослідів у судовому засіданні надану розписку та не допитав свідка. Крім того, суд не взяв до уваги акт депутата Новогродівської міської ради від 29.04.2024 року, якимвстановлено наступне: «Зі слів свідків, в період з початку листопада по теперішній час ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 не проживає», проте встановлені актом обставини свідчать, що позивачка лише з початку листопада 2024 року перестала мешкати разом із відповідачем за однією адресою. Також, суд не надав оцінки у своєму рішенні актам Служби у справах дітей Новогродівської міської ради від 08.12.2024 та від 05.12.2024, якими встановлено, що відповідачка станом на 08.12.2024 мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , їх спільний неповнолітній син - ОСОБА_6 станом на 08.12.2024 мешкає разом із відповідачем, окремо від позивачки.

Ухвалюючи рішення в частині стягнення з відповідача частини вартості спірного автомобіля, суд першої інстанції виходив з того що його було продано без згоди ОСОБА_3 .

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).

Згідно ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Встановлено,що 17.04.2019 подружжя ОСОБА_7 придбало автомобіль Mazda 3, державний номер НОМЕР_1 , VIN номер НОМЕР_2 , 2009 року випуску., було придбано під час перебування сторін в шлюбі, проти того, що він є об`єктом спільної сумісної власності не заперечується учасникам справи.

Вищезазначене рухоме майно є неподільної річчю та оскільки транспортний засіб вибув із права власності поза волею позивачки та не належить жодному із подружжя, а третім особам, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, встановивши підстави визначення частки компенсації власника - позивачці по справі.

Матеріалами справи встановлено, що згідно висновку судового експерта-автотоварознавця по визначенню середньо ринкової вартості КТЗ № 9678 від 28.09.2023 року середньо ринкова вартість автомобіля марки Mazda 3, 2009 року виготовлення з об`ємом двигуна 1598 см2, обладнаного автоматичною КП, становить 285240,00 грн. (а.с.106-109).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Згідно правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/ 16-ц, провадження № 61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду -дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. (Постанова ВС від 03.10.2018 року у справі № 127/7029/15).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, стягнувши з відповідача на користь позивачки частки автомобіля, оскільки як встановлено матеріалами справи, даний автомобіль було придбано у період шлюбу, доказів того, що позивачка надавала свою згоду на відчуження даного транспортного засобу відповідачем ані до суду першої ані до апеляційної надано не було, також не було надано доказів того, кошти з продажу автомобіля відповідачем було витрачено саме у сімейних цілях.

Відповідно до правових позицій Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц, слідує, що «у частині другій статті 328 ЦК України передбачено презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, зокрема, якщо інше прямо не випливає із закону. Інше передбачене статтею 60 СК України, згідно з якою будь-яке майно, набуте за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, провадження №14-325цс18, постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17, провадження №61-38303св18)».

Доводи того, що кошти з продажу автомобіля було передано ОСОБА_5 на покриття боргу, апеляційний суд не враховує, оскільки в матеріалах справи відсутні докази укладення між останнім та ОСОБА_1 договору позики.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 19 березня 2025 року.

Головуючий-суддя О.В. Халаджи