Житомирський апеляційний суд
Справа №287/1143/24 Головуючий у 1-й інст. Винар Л. В.
Категорія 70 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Борисюка Р.М., Шевчук А.М.,

розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №287/1143/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Олевського районного суду Житомирської області від 22 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Винара Л.В. в м. Олевську,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом у якому просила стягнути із ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду та до досягнення дитиною повноліття. Позов обґрунтовано тим, що вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з матір`ю. На даний час відповідач ухиляється від добровільного утримання неповнолітньої дитини. Усі обов`язки щодо утримання та виховання дитини позивачка несе самостійно. Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто та від досудового врегулювання спору відповідач відмовився.

Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 22 січня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з 14.06.2024 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України». Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1211 грн. 20 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову повністю. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи. Зазначає, що не зважаючи на клопотання адвоката відповідача про відкладення розгляду справи, суд порушив право відповідача на змагальність сторін та розглянув справу . Вважає, що судом першої інстанції порушено право відповідача на доведення обставин, які мають суттєве значення для справи та на які посилався його представник, як на підставу заперечень позову з підстав оспорювання батьківства.

05 березня 2025 року на адресу Житомирського апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 на апеляційну скаргу ОСОБА_2 у якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Олевського районного суду Житомирської області від 22.01.2025 без змін. Вказує, що апеляційна скарга не містить жодної конкретики щодо того, які норми матеріального права не застосовані чи неправильно застосовані судом першої інстанції та в чому власне полягає суть їх неправильного застосування. Крім того, відповідач жодним чином не обґрунтовує також і того, яким чином порушення, на його думку, норм процесуального права призвели до неправильного вирішення даної справи. Звертає увагу суду на те, що провадження у даній справі було відкрито ще 29.11.2024 року. Розгляд справи було призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 12 год. 30 хв. 19.12.2024 року. В ухвалі про відкриття провадження суд визначив відповідачу строк для подання заяви із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом п`яти днів та строк для подання відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Вказані строки відповідач пропустив без поважних причин та не просив їх ні продовжити, ні поновити. Будучи належним чином повідомленими про час та дату засідання, ні відповідач, ні його представник, до суду не з`явились, жодних заперечень чи доказів не надали. При цьому, причин поважності такої неявки як відповідача, так і його представника суду надано не було, в тому числі й апеляційному. Також, не зважаючи на те, що сторона відповідача посилалась на те, що не визнає батьківства і планує подати відповідний позов до суду, звертає увагу на те, що такого позову відповідачем на час розгляду справи в суді першої інстанції так і не було подано. Судом було встановлено, а відповідачем в апеляційній скарзі не спростовано, що останній перебуває у шлюбі з позивачем та є батьком їх спільної дитини. Наведене, відповідно до статті 81 ЦПК України, було доведене відповідними доказами, що містяться в матеріалах справи. А оскільки відповідач не приймає участі в утриманні дитини, оскільки не вважає її своєю, враховуючи норми Сімейного кодексу України, у суду були всі підстави для задоволення даного позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Щодо клопотання про зупинення провадження у справі.

07 березня 2025 року на адресу суду від ОСОБА_2 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

Клопотання обґрунтовує тим, що 28.02.2025 ним до Олевського районного суду подано позовну заяву до ОСОБА_1 , третя особа Олевський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Коростенському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) про оспорювання батьківства та виключення відомостей про батьківство, що підтверджується довідкою суду першої інстанції №01-51/122025 від 28.02.2025 року. Вважав, що до вирішення справи про оспорювання батьківства об`єктивно не можливо розглянути дану справу.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши клопотання по суті, колегія суддів дійшла до висновку про відмову у його задоволенні з огляду на наступне.

Згідно п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі: об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Так, з довідки Олевського районного суду Житомирської області №01-51/122025 від 28.02.2025 вбачається, що цивільна справа №287/481/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Олевський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Коростенському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) про оспорювання батьківства та виключення відомостей про батьківство перебуває у провадженні судді Русина М.Г. та передана йому для розгляду.

Знаходження на розгляді у суді першої інстанції справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Олевський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Коростенському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) про оспорювання батьківства та виключення відомостей про батьківство не впливає на розгляд апеляційним судом скарги ОСОБА_2 на рішення Олевського районного суду Житомирської області від 22 січня 2025 року, оскільки при перевірці законності вказаного рішення суд має виходити з обставин, які існували на момент його ухвалення.

З огляду на наведене відсутні правові підстави для задоволення клопотання ОСОБА_2 .

Щодо суті спору.

Встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 05 жовтня 2021 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований Коростенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Коростенському районі Житомирської області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) за актовим записом № 419.

Від шлюбу сторони мають дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини.

Згідно із витягом з реєстру територіальної громади позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Із копії актового запису про народження за № 7 від 08.02.2012 року, наданого Олевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Коростенському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), до даного запису внесені зміни на підставі заяви про визнання батьківства від 13.11.2021 року та зазначено батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідача ОСОБА_2 .

Як вбачається із довідки, виданої Олевською міською радою Житомирської області за № 994 від 29.05.2024 року на утриманні позивачки ОСОБА_1 перебуває дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до частин 1 та 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 51 Конституції України та ст.180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

В силу ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими.

У відповідності до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Стаття 150 СК України передбачає обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя тощо. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При цьому розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини (ч.2 ст.182 СК України).

За правилами ст.183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років становить 2563 грн, а дітей віком від 6 до 18 років - 3196 грн.

Вищезазначене узгоджується із постановою Верховного Суду у справі №643/11949/19 від 16 червня 2021 року та постановою від 11 березня 2020 року у справі №759/10277/18.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.

За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Вирішуючи вказаний спір, враховуючи встановлені судом обставини, зважаючи на рівність обов`язку батьків по утриманню дітей, задовільний стан здоров`я відповідача та його працездатний вік, колегія суддів, виходячи із принципу якнайкращого забезпечення інтересів дітей, на користь яких стягуються аліменти, дійшла висновку, що розмір аліментів, який стягнутий судом першої інстанції, є таким, що не перевищує фінансову спроможність відповідача сплачувати аліменти та такий розмір аліментів буде відповідати інтересам дитини та підтримувати її гармонійний розвиток.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач маючи на своєму утриманні неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поза будь-яким обґрунтованим сумнівом несе основний тягар як матеріального утримання дитини, так і її виховання, розвитку, догляду, лікування тощо, несе основну відповідальність за дитину та організацію її життя.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не відклав розгляд цивільної справи, не надав йому можливості оспорити батьківство, упереджено та передчасно ухвалив рішення про стягнення з нього аліментів на дитину, батьком якої він не являється, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно ст.140 СК України стягнення з особи, яка записана батьком, матір`ю, аліментів на дитину не є перешкодою для звернення до суду з позовом про виключення відомостей про неї як батька, матері дитини з актового запису про її народження.

В пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляду справ щодо батьківства, материнства та аліментів» роз`яснено, що відповідно до ст. 140 СК стягнення за рішенням суду з особи, записаної батьком або матір`ю, аліментів на дитину не є перешкодою для звернення до суду з позовом про виключення відомостей про них як батька або матері з актового запису про народження цієї дитини.

Задоволення судом зазначених вимог може бути підставою для

перегляду рішення про стягнення аліментів у зв`язку з

нововиявленими обставинами (п. 1 ч. 2 ст. 361 ЦПК України).

Оскільки на час ухвалення судового рішення ОСОБА_2 не виключений з актового запису про народження ОСОБА_3 як батько дитини, а тому суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_1 .

Таким чином, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Олевського районного суду Житомирської області від 22 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді