___________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/948/25
РІШЕННЯ

Іменем України

19.03.2025 м. Одеса

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Цирфи К.А., за участі секретаря судового засідання Дімової Є.В., розглянувши в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року до Київського районного суду м. Одеси з позов звернулося Акціонерне товариство «Таскомбанк» (далі також позивач, банк), поданим в його інтересах представником Івановою Оленою Вікторівною до ОСОБА_1 (далі також відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором № від 29.05.2020 у розмірі 99 343,70 грн, з яких: 5 099,85 грн за тілом кредиту, 0,05 грн за річними процентами, 94 243,80 грн за щомісячними процентами.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі кредитного договору первісним кредитором відповідачу надано кошти (кредит). У подальшому право вимоги за вказаним кредитним договором на підставі договору факторингу передано позивачу. Оскільки відповідачем не виконано обов`язок з повернення тіла кредиту та процентів за користування ним, банк звернувся з цим позовом до суду.

Ухвалою суду від 27.12.2024 провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

17.02.2025 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов та клопотання про перехід до розгляду справи з викликом сторін.

У відзиві представник відповідача повністю заперечує проти задоволення позову. Посилається на те, що за кредитним договором первісному кредитору заборгованість погашено у повному обсязі. Зазначила, що позивачем не підтверджено належними доказами факт переходу права вимоги від клієнта до фактора. Надання правничої допомоги представник позивача оцінила в 25 000 грн.

Позивач своїм правом на надання відповіді на відзив та заперечення проти розміру судових витрат, понесених відповідачем, не скористався.

Ухвалою суду від 18.02.2025 розгляд справи продовжено у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. Судове засідання призначено на 05.03.2025, а потім відкладено на 19.03.2025.

У судове засідання, 19.03.2025, представник позивача та відповідача, належним чином повідомлені, не з`явилися. Про причини неявки не повідомили. Представник відповідача подала клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Відтак,суд уважає за можливе провести судовий розгляд за наявними матеріалами (ч. 1 ст. 223 ЦПК України) без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 ЦПК України).

Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Судом установлено, що 29.05.2020 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № в письмовій формі, відповідно до якого відповідачу надано кредит у розмірі 150 093,79 грн, шляхом перерахування на його банківський рахунок (банківську картку) на умовах строковості, зворотності та платності. Строк надання кредиту 24 місяці, розмір щомісячної процентної ставки 2,99%, розмір річної процентної ставки 0,01%.

Позивач зазначає, що кредитор свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, згідно з умовами договору. Натомість відповідач свої зобов`язання не виконав, тіло кредиту та нараховані на нього проценти не повернув.

02.06.2020 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (клієнт) та Акціонерним товариством «Таскомбанк» (фактор) укладено договір факторингу № ТАСЦФР-10-2016 відповідно до якого клієнт передає (відступає) фактору за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі, зокрема до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № від 02.06.2020.

Мотиви прийнятого рішення.

Так, основними засадами (принципами) судочинства, визначеними ч. 3 ст. 2 ЦПК України є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність судового розгляду справи.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Виходячи з принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України).

З аналізу наданих сторонами доказів, випливає, що між відповідачем та первісним кредитором був укладений кредитний договір. У подальшому, на підставі договору факторингу, право вимоги за кредитним договором передано позивачу. При цьому позивачем до суду не було надано договір факторингу та акт приймання-передачі реєстру боржників до нього.

З цього приводу суд зазначає, що факт надання / отримання кредиту, оплати за кредитом, період нарахування та сплати процентів, неустойки, комісій тощо є предметом доказування у справах цієї категорії. У разі передачі права вимоги від клієнта до фактора, окрім зазначеного, підлягають доказуванню обставини фактичної передачі права вимоги позивачу відносно відповідача, та підтвердження цього факту належними доказами, зокрема договором факторингу, акту приймання-передачі до нього прав вимоги, реєстру боржників та здійснення оплати фактором клієнту за цим договором.

Як установлено судом, представником позивача до матеріалів справи не долучено договір факторингу № ТАСЦФР-10-2016 від 02.10.2020, акт приймання-передачі до нього прав вимоги, реєстр боржників та документів на підтвердження оплати фактором клієнту за цим договором.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Керуючись принципами змагальності сторін та диспозитивності судового розгляду суд доходить висновку, що позивачем не доведено перед судом належними на допустимими доказами факт переходу права вимоги від клієнта (первісного кредитора) до фактора (позивача) відносно відповідача.

Відтак, суд не вбачає за необхідне надавати аналіз іншим доводам позивача та відповідача, які в будь-якому разі є похідними від встановлення права вимоги.

Щодо судових витрат.

За приписами ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема витрат на професійну правничу допомогу.

Судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки позов не підлягає до задоволення, судові витрати позивача не компенсуються. Натомість з позивача на користь відповідача необхідно стягнути понесені останнім судові витрати.

З цього приводу суд зазначає, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч. 3-5 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Між Адвокатським об`єднанням «Правова корпорація» та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір про надання правничої допомоги № 28/01-25 від 28.01.2025. Згідно п. 4, 5 договору вартість послуг адвоката (гонорар) у першій інстанції визначений у твердій грошовій сумі в розмірі 25 000 грн.

Аналізуючи обсяг наданих представником відповідача послуг та документи про сплату витрат на правничу допомогу в частині обґрунтованості розміру, заявленого до сплати, суд виходить з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи. Відповідач повинен підтвердити, що витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Оцінюючи предмет позову у цій справ суд доходить висновку, що наразі існує усталена судова практика зі стягнення заборгованості по кредитним договорам, укладеним зокрема в електронному вигляді. Отже предмет позову не вимагає витрачання значної кількості часу для формування позиції відповідача, вивчення великої кількості нормативно-правових актів.

Ураховуючи викладене та беручи до уваги обсяг наданих послуг представником, їх складність, наявність усталеної судової практики зі спірного питання, суд уважає, що стягнення з позивача суми в розмірі 10 000 грн буде пропорційним обсягу та складності наданих послуг, достатнім для відшкодування понесених витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції та відповідатиме критеріям розумності та справедливості. Водночас, означена сума відшкодування не буде нести надмірний тягар для позивача.

З урахуванням викладеного, керуючись ст. 49, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Таскомбанк» (код ЄДРПОУ № 09806443) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрат у виді оплати правничої допомоги в розмірі 10 000 (десяти тисяч) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К. А. Цирфа