Номер провадження: 22-ц/813/1519/25
Справа № 492/1152/23
Головуючий у першій інстанції Гусєва Н.Д.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарова М.В., Лозко Ю.П.,

розглянув в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 02 лютого 2024 року, ухвалене у складі судді Гусєвої Н.Д., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

Позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь аліментів на час її навчання до досягнення позивачкою 23-річного віку у розмірі однієї чверті частки всіх видів доходу (заробітку) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для працездатної особи, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 11 жовтня 2023 року, і до досягнення позивачкою 23-річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 , за умови продовження нею навчання, посилаючись на те, що позивачка навчається в Одеському національному морському університеті на денній формі навчання, тому не має змоги працевлаштуватися, щоб самостійно отримувати заробіток. Позивачка не знаходиться на державному забезпеченні і не перебуває на утриманні будь-кого. Процес навчання позивачки потребує витрат для організації проїзду до місця навчання (незважаючи на частково дистанційний характер навчання), на проживання за місцем знаходження навчального закладу, придбання відповідних електронних пристроїв для дистанційного навчання, приладдя, харчування, одягу, оплати послуг Інтернету та зв`язку, однак відповідач матеріальної допомоги не надає, хоча і має таку можливість, у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду із зазначеною позовною заявою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 02 лютого 2024 рокупозов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання задоволено.

Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції виходив з того, що з врахуванням фактичних обставин справи та вимог вказаних норм матеріального права, приймаючи до уваги стан здоров`я і матеріальне становище дитини, обов`язок батька дитини утримувати свою повнолітню дитину на період навчання, стан здоров`я і матеріальне становище відповідача, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатної особи, який має забезпечуватись насамперед батьками, рівного обов`язку батька та матері по утриманню дитини, враховуючи зміну розміру прожиткового мінімуму в сторону збільшення, визнання відповідачем позову, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та стягнення аліментів з її батька ОСОБА_1 , відповідача у справі, на її утримання на період її навчання в розмірі 1/4 частин зі всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 11 жовтня 2023 року і до досягнення ОСОБА_2 23-х річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 , за умови продовження нею навчання.

Суд вважає за необхідне стягувати аліменти з усіх видів доходів батька дитини, а не тільки з заробітної плати, оскільки це передбачено п. 1 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з батьків, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб».

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з таким рішення суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою в якій просить скасувати судове рішення Арцизького районного суду Одеської області від 02.02.2024 року та прийняти нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення 1/4 частини від заробітку (доходу) щомісячно починаючи від 11 жовтня 2023 року та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення Арцизького райнного суду Одеської області від 02 лютого 2024 року є незаконним, ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають важливе значення для справи, ухвалене з порушеннями норм матеріального та процесуального права, а відтак є таким, що підлягає скасуванню з постановленням нового рішення у відповідності до положень статті 376 ЦПК.

Вказує, що не був повідомлений належним чином про відкриття провадження, обізнаний про місце, час і дату судового засідання, не отримав копію позовної заяви у відповідності до норм ЦПК України.

Зазначає, що подав заяву про розгляд справи без його участі та визнання позову після закінчення судового засідання, про яке не був повідомлений належним чином, копію ухвали про відкриття провадження, копію позовної заяви з додатками не отримував у встановленому цивільно процесуальному законодавстві України порядку.

Суд прийняв до уваги заяву після виходу до нарадчої кімнати для ухвалення рішення і поклав її в основу рішення після закриття судового засідання.

На вихованні у відповідача перебувають двоє неповнолітніх дітей, і, вважає присуджений рішенням розмір аліментів, є неспівмірним з життям його сім`ї, після ухваленого рішення по цій справі та реальним матеріальним становищем позивачки.

Вказує, що з ним ніхто не узгоджував вибір університету, питання чи матиме він змогу платити відповідні кошти та їх суму, з урахуванням того, що має проблеми зі здоров`ям і був вимушений звільнитися з військової служби у 2019 році після повторного проходження медичної комісії, виховує двох неповнолітніх дітей і єдиним його доходом є пенсія.

Позовна заява не відповідає п.5 ч.2 ст. 175 ЦПК України, якою визначено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, яким позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

В позовній заяві не наведено жодного графіку, коли саме у ОСОБА_2 є необхідність прибуття до навчального закладу, вартість проїзду, тобто відсутній розрахунок відповідних витрат, періодичність та їх вартість.

До позовної заяви долучено сумнівний електронний дублікат фіскального чеку на суму 33127 грн, який не відповідає формі та змісту розрахункового документа, а саме не вказані усі обов`язкові реквізити фіскального чеку передбачені податковим законодавством України.

При ухваленні рішення суд першої інстанції повно не з`ясував та не дослідив всі наявні докази подані представником позивача. І не зміг би це зробити, оскільки будь - які належні та допустимі докази, що обґрунтовують позовні вимоги - не надані представником позивачки в процесі підготовки матеріалів справи в суду та під час судового розгляду згідно вимог ст. 175 ЦПК України.

Всі позовні вимоги ОСОБА_2 , ґрунтуються лише на уявних обставинах потреби у матеріальній допомозі, не підтверджених жодним належним доказом у відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства України, в матеріалах справи відсутні докази, які характеризують точність, правильність вказаних обставин, що входять до викладу обставин та їх підтвердження відповідно до ст. ст. 175, 177 ЦПК України.

Вказує на погіршення стану здоров`я з 2016 року.

Матеріальне забезпечення ОСОБА_2 не є незмінним, не залежить від рейтингу успішності, гарантія отримання соціальної стипендії залежить від сумлінного виконання навчальної програми в ОНМУ і здачі підсумкового контролю в кінці семестру.

Отже, ОСОБА_2 перебуває на державному забезпеченні, матеріальне становище змінюється від належного виконання покладених обов`язків на Позивачку під час навчання, а саме складання іспитів, диференційних заліків, і не залежить від рейтингу успішності.

Суд першої інстанції дослідив лише матеріальний стан відповідача та при визначенні суми аліментів не врахував майновий стан матері позивачки і позивачки.

Зазначає, що ОСОБА_2 має можливість утримувати себе повністю і не потребує матеріальної допомоги від відповідача, оскільки придбала нерухомість напередодні звернення з позовом про аліменти.

Отже, матеріальні та фінансові можливості позивачки, не відповідають дійсності викладеним обставинам у позовній заяві.

Вважає за необхідне звернути увагу Одеського апеляційного суду на положення ч. 9 ст. 7 Сімейного кодексу України, де відповідно до загальних засад регулювання сімейних відносин, визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Заперечує проти заявлених позивачем судових витрат на правову допомогу в розмірі 6000 тисяч грн, оскільки вони не відповідають складності справи та реальності виконаної роботи, які були погодженні в Детальному описі (надання послуг) між ОСОБА_2 та адвокатом Кочуровим А.О.

Стягнення судових витрат на правову допомогу з ОСОБА_1 становить надмірний фінансовий тягар, у зв`язку з тим, що єдиним доходом ОСОБА_1 є військова пенсія, яка у середньому складає 14484,00 грн на місяць, тобто гонорар адвоката Кочурова А.О., складає 41% від загального доходу відповідача на місяць, що суперечить принципу розподілу таких витрат.

Також надає ряд нових доказів на підтвердження викладених в апеляційній скарзі обставин та зазначає, що не отримав копії позовної заяви з додатками та судову повістку про виклик у судове засідання у належний спосіб визначений ЦПК України, а про судове засідання дізнався після дзвінка представника позивачки адвоката Кочурова А.О. його дружини вже після закінчення судового засідання на якому він також не був присутній. І сприйняв свої дії після прибуття до суду, як усунення перешкод засіданню, яке відбулось 02.02.2024 з 8-40 до 8-55.

Отже, апелянт був неправомірно позбавлений права на подання доказів, участі у судовому засіданні, у дослідженні доказів, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів - визначених імперативною ст. 43 ЦПК України.

Крім цього, значна частина долучених доказів до апеляційної скарги отримано на підставі адвокатських запитів після консультації з адвокатом, і які, б не отримав в загальному порядку, договір про надання правничої допомоги підписав 06.05.2024, вперше ознайомився з позовною заявою та додатками, і, з рішенням суду по цій справі у матеріалах справи 13.05.2024 в приміщенні суду

Щодо явки сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя;

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що розгляд апеляційної скарги в даній справі слід проводити в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги на апеляційну скаргу, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України,- судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що як вбачається зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 14 грудня 2005 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Арцизького районного управління юстиції Одеської області, ОСОБА_2 (а. с. 5), позивачка у справі, народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьком зазначений ОСОБА_1 (а. с. 39), відповідач у справі (а. с. 4).

Згідно з довідкою № 221 від 06 вересня 2023 року, виданою Одеським національним морським університетом, ОСОБА_2 , позивачка у справі, є студенткою денної форми навчання спеціальності 051 «Економіка» ННІ морського бізнесу Одеського національного морського університету, що також підтверджується студентським квитком серії НОМЕР_2 від 26 вересня 2022 року, виданим Одеським національним морським університетом (а. с. 6, 7).

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 , відповідач у справі, є батьком ОСОБА_2 , позивачки у справі, яка після досягнення повноліття продовжує навчання в Одеському національному морському університеті, про що позивачка зазначила у позовній заяві та не заперечував відповідач, і цей факт відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню і суд приймає його.

Відповідно до довідки про доходи пенсіонера № 800 від 16 вересня 2023 року, виданої Головним управлінням ПФУ в Одеській області, ОСОБА_1 , відповідач у справі, перебуває на обліку у Головному управлінні ПФУ в Одеській області і отримує пенсію за вислугу років, та за період з 01 квітня 2023 року по 30 вересня 2023 року отримав пенсію у розмірі 86862,24 грн. (а. с. 8).

Оцінюючи вищеперераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд першої інстанції згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 ЦПК України вважає, що зазначені докази є належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, підтверджують існування обставин на які посилаються сторони, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За змістом частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За правилами частин 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частини 1 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до глави 5 ЦПК України.

Стаття 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Докази мають відповідати вимогам, зазначеним у статтях 77-80 ЦПК України.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами статей 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Відповідно до частини 2 статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Відповідно до частини 1 статті 199 СК України, якщо повнолітня дочка продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати його до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Таким чином, обов`язок батька утримувати повнолітню дочку, яка продовжує навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою віку, що перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження нею навчання; існування потреби у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та своїх повнолітніх дітей).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , позивачка у справі, яка є повнолітньою дитиною ОСОБА_1 , відповідача у справі, після досягнення нею повноліття продовжує навчання в Одеському національному морському університеті на денній формі навчання (а.с. 5, 6) у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, що не заперечувалося відповідачем.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи відповідач визнав позов у повному обсязі та просив суд розглядати справу без його участі.

Оцінюючи вищезазначені докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наявні підстави для стягнення аліментів з відповідача на утримання повнолітньої дитини, яка навчається.

Суд при визначенні розміру аліментів вірно врахував положення статті 200 СК України, відповідно до якої суд визначає розмір аліментів на повнолітню дочку також у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статтею 182 СК України. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків та повнолітньою дочкою.

Згідно зі статтею 201 СК України до відносин між батьками і дочкою щодо надання їй утримання застосовуються норми зокрема статтею 191 СК України.

В силу частини 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Відповідно до частини 1 статті 183 СК України частка від заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно із частиною 2 статті 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 13 квітня 2021 року у справі № 308/4214/18, при визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

Згідно із частиною 1 статті 182 СК України суд при визначенні розміру аліментів враховує такі обставини як стан здоров`я та матеріальне становище дитини, а також платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Позивачкою та відповідачем не надано суду жодних доказів, підтверджуючих обставини, які відповідно до вимог статті 182 СК України судом необхідно врахувати при визначенні розміру аліментів, тому суд визначає розмір аліментів на підставі наявних у справі доказів.

З врахуванням фактичних обставин справи та вимог вказаних норм матеріального права, приймаючи до уваги стан здоров`я і матеріальне становище дитини, обов`язок батька дитини утримувати свою повнолітню дитину на період навчання, стан здоров`я і матеріальне становище відповідача, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатної особи, який має забезпечуватись насамперед батьками, рівного обов`язку батька та матері по утриманню дитини, враховуючи зміну розміру прожиткового мінімуму в сторону збільшення, визнання відповідачем позову, суд дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та стягнення аліментів з її батька ОСОБА_1 , відповідача у справі, на її утримання на період її навчання в розмірі 1/4 частин зі всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 11 жовтня 2023 року і до досягнення ОСОБА_2 23-х річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 , за умови продовження нею навчання.

Суд вважає за необхідне стягувати аліменти з усіх видів доходів батька дитини, а не тільки з заробітної плати, оскільки це передбачено п. 1 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з батьків, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб».

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною відповідача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

З урахуванням викладеного, з огляду на досліджені докази, суд дійшов висновку, що апелянтом в ході розгляду справи не було доведено обставин на які він посилався, як на підставу для задоволення апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що апелянт не був повідомлений належним чином про відкриття провадження, обізнаний про місце, час і дату судового засідання, не отримав копію позовної заяви у відповідності до норм ЦПК України не є підставою для скасування оскаржуваного рішення з урахуванням наявності заяви відповідача від 2.02.2024 про розгляд справи без його участі, що свідчить про обізнаність апелянта про наявність справи на розгляді суду та її призначення до розгляду на 02.02.2024.

Посилання на те, що суд прийняв до уваги заяву про визнання позову після виходу до нарадчої кімнати для ухвалення рішення і поклав її в основу рішення після закриття судового засідання, колегія суддів відхиляє, оскільки в матеріалах справи наявна довідка про те, у зв`язку із зайнятістю судді в іншій справі, справа розглядається пізніше зазначеного часу та відповідно до протоколу судового засідання, в якому зазначається, що від відповідача надійшла заява, в якій просив розглядати справу за його відсутності та позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив задовольнити.

Щодо поданих нових доказів які містяться в апеляційній скарзі та подані окремо в клопотаннях, колегія суддів зазначає наступне.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до частин 1, 2, 3, 6 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Таким чином, оскільки вказані докази не були надані в суді першої інстанції і ним не дослідженні та апелянтом не наведено виключних обставин щодо неможливості їх подання до суду першої інстанції, крім того з врахуванням заяви відповідача про визнання позову, колегія суддів не бере вказані докази до уваги при постановленні постанови.

Крім того, враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає за можливе відмовити у задоволенні клопотання апелянта щодо витребування нових доказів, оскільки вказане клопотання не було подано до суду першої інстанції та апелянтом не наведено виключні обставини неподання вказаного клопотання до суду першої інстанції, що порушує принцип інстанційності.

Щодо поданої заяви про визнання позову заяви слід зазначити, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Статтею 6 ЦПК України встановлено, що суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (ст. 12 ЦПК України).

Таким чином, враховуючи завдання та основні засади (принципи) цивільного судочинства, враховуючи, що правосуддя здійснюється на засадах рівності учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від жодних ознак, апеляційний суд не може прийняти до уваги та визнати правовою підставою для скасування рішення суду першої інстанції, посилання апелянта на те, що заяву про визнання позову подав він, однак не був обізнаний в процесуальних моментах провадження справ, та як обставину усунути перешкоди для проведення судового засідання..

Не можуть також бути прийняті до уваги посилання апелянта про те, що подана ним заява про визнання позову була помилкою, він не розумів значення такої заяви, оскільки право на подання заяви про визнання позову є правом відповідача та його волевиявленням.

Колегія суддів також вважає за необхідне вказати, що прецедентна практика Європейського Суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (Рішення Суду у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Таким чином, суд першої інстанції, враховувавши, що подання заяви про визнання позову є правом відповідача розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору, яке не містить обмежень в його реалізації, дійшов законного висновку про врахування її при ухваленні рішення..

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням та посилання які містяться в ній є власним трактуванням норм законодавства, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність судового рішення, не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Щодо судових витрат.

Крім того, позивачкою у позовній заяві заявлено вимогу про стягнення з відповідача на її користь судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн., у зв`язку з чим суд дійшов наступного висновку.

Згідно з частиною 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 12 частини 3 статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ, Суд) від 23 січня 2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (пункт 268).

У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити як гонорар певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд, - у разі, якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (пункт 269).

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності фізичних осіб; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних осіб у судах під час здійснення цивільного судочинства.

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; ордер.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Разом з тим, чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За змістом частини 4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів) рахунків тощо. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року у справі № 757/16448/17-ц (провадження № 61-48191св18).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, у тому числі в рішенні від 28 листопада 2022 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (пункт 268) (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічних підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» від 23 січня 2014 року (заява № 19336/04, § 268)).

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6000,00 грн. представником позивачки було надано: ордер серії ВН № 1283211 від 08 вересня 2023 року, виданий на підставі договору про надання правничої допомоги № б/н від 08 вересня 2023 року (а. с. 10); договір № б/н про надання правничої допомоги від 08 вересня 2023 року (а. с. 11); розрахунок гонорару адвоката від 08 вересня 2023 року (а. с. 12); детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги згідно з договором про надання правничої допомоги № б/н від 08 вересня 2023 року, відповідно до яких позивачці адвокатом Кочуровим А.О. була надана наступна правнича допомога: повне представництво інтересів у суді (складання і подання позову, участь у судових засіданнях, подання заяв, клопотань, отримання документів суду) на загальну суму 6000,00 грн. (а. с. 12); квитанцію до прибуткового касового ордера № 08//09 від 08 вересня 2023 року, відповідно до якої позивачці адвокатом Кочуровим А.О. була надана професійна правнича допомога на загальну суму 6000,00 грн. (а. с. 13).

Враховуючи вищезазначене, беручи до уваги, що позивачкою заявлено вимогу про стягнення з відповідача на її користь судових витрат на професійну правничу допомогу, відповідач не заперечував проти задоволення вимог про стягнення з нього судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо стягненняя з відповідача на користь позивачки судові витрати на правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн., що відповідає критерію розумності їхнього розміру та є співмірною зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком та доводи наведені в апеляційній скарзі їх не спростовують.

Апеляційний суд зазначає, що апелянт в суді першої інстанції не скористався своїм правом на подання заперечень щодо розподілу судових витрат чи клопотання про зменшення розміру витрат, що стягуються, крім того враховував те, що відповідач визнав позов в цілому.

Натомість, відповідно до усталеної судової практики, суд позбавлений можливості самостійно зменшувати розмір таких витрат за відсутності відповідного клопотання сторони, що заперечує.

Вказана сума є розумною, об`єктивною та відповідає категорії складності справи та була сплачена відповідачем на користь адвоката, що підтверджено наявними у матеріалах справи доказами.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що стягувана сума є неспівмірна виконаній роботі адвоката, оскільки позивачу була надана професійна правнича допомога, що підтверджується матеріалами справи та результатом розгляду справи, позовні вимоги було задоволено, позивач надав усі передбачені законодавством докази для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у передбачений ч.8 ст. 141 ЦПК України строк, а, у свою чергу, суд першої інстанції, врахувавши характер виконаної адвокатом роботи та критерій розумності її розміру та задовольнив клопотання позивача стягнувши 6 000 грн.

Колегією суддів також враховано, що матеріали справи не містять заперечення чи клопотання представника відповідача про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката, і відповідач визнав всі заявлені вимоги позивача.

Таким чином, на підставі поданих представником позивача доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для стягнення судових витрат на користь позивача з апелянта.

Судова колегія погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає, що за таких обставин та з урахуванням всебічного дослідження усіх обставин справи та письмових доказів(а.с.36,37), враховуючи вище викладені приписи законодавства, відсутні передбачені законом підстави для задоволення апеляційної скарги.

Підстав для відмови у задоволенні такого клопотання не було, так як позивачем були подані усі передбачені докази у встановлений законодавством строк, тому апеляційна скарга щодо відмови у задоволенні стягнення витрат на правову допомогу є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги належним чином необґрунтованими, та такими, що вірних висновків суду не спростовують.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Арцизького районного суду Одеської області від 02 лютого 2024 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 березня 2025 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко