Справа № 462/8461/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2025 року Залізничний районний суд м. Львова в складі

судді Постигач О.Б.

секретаря Кмошик С.І.

за участю представника позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання об`єктів нерухомості особистою власністю

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати спільним майном подружжя житловий будинок АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,0300 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :05:001:0718, земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер :02:002:0179, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , позбавивши ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0300 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :05:001:0718, позбавивши ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0300 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :05:001:0718; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,12 га, кадастровий номер :02:002:0179, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , позбавивши ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,12 га, кадастровий номер :02:002:0179, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона з відповідачем з 02.12.2017 перебували у зареєстрованому шлюбі. За час спільного шлюбу у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27.06.2024 у цивільній справі № 462/4638/24 шлюб між ними розірвано. За час спільного життя та шлюбу вони набули у спільну сумісну власність подружжя наступні об`єкти нерухомості: житловий будинок АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,0300 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :05:001:0718; земельну ділянку, площею 0,12 га, кадастровий номер :02:002:0179, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Всі вищевказані об`єкти нерухомого майна були придбані ними за спільні кошти. Зі згоди позивачки, такі об`єкти були зареєстровані на її колишнього чоловіка ОСОБА_3 . Намагання позивачки добровільно провести з відповідачем поділ спільного майна подружжя виявились невдалими, а відтак єдиним можливим варіантом провести поділ майна подружжя є звернення з даним позовом до суду. Просить позов задоволити.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 11.11.2024 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

28.11.2024 відповідач ОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 про визнання об`єктів нерухомості особистою власністю. Позовні вимоги зустрічної позовної заяви мотивовані тим, що первісний позов не підлягає до задоволення, оскільки спірне майно є особистою власністю ОСОБА_3 , відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України. Зазначає, що 22.08.2016 ОСОБА_3 по договору купівлі-продажу з ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд зелених технологій Грінвіль», придбав у власність квартиру АДРЕСА_3 , вартістю 1 232 337 грн. 19.03.2019 дану квартиру по договору купівлі-продажу ОСОБА_3 відчужив за суму 1 005 000 грн покупцю ОСОБА_5 . Цього ж дня, 19.03.2019 він по договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки купив житловий будинок АДРЕСА_1 , який складається з чотирьох житлових кімнат загальною площею 124,9 кв.м., житловою 77,6 кв.м та земельну ділянку площею 0,0300 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :05:001:0718. Тобто дані об`єкти нерухомості придбані повністю за особисті кошти ОСОБА_3 . Щодо земельної ділянки площею 0,12 га, кадастровий номер :02:002:0179, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , то даний об`єкт нерухомості також придбаний за власні кошти ОСОБА_3 , які були ним позичені у його брата ОСОБА_6 в сумі 42 000 доларів США. У зв`язку з вищенаведеним просить визнати житловий будинок АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,0300 га кадастровий номер :05:001:0718 та земельну ділянку площею 0,12 га кадастровий номер :02:002:0179 його приватною власністю.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 08.01.2025 зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання об`єктів нерухомості особистою власністю прийнято до спільного розгляду та об`єднано із первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя в одне провадження.

09.01.2025 представник позивачки за первісним позовом Максимів В.І. подав відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначив, що твердження позивача за зустрічним позовом не відповідають дійсності і позивач намагається видати бажане за дійсне. Насправді пошуком і купівлею будинку із земельною ділянкою займалась лише ОСОБА_2 , яка надала половину особистих коштів від загальної вартості на придбання житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0300 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :05:001:0718. Підтвердженням цього є договір завдатку від 03.03.2019, згідно якого ОСОБА_2 сплатила ОСОБА_7 завдаток у розмірі 1 000 доларів США з метою підтвердження укладення між сторонами договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Таким чином, будинок було придбано за спільні кошти подружжя, з яких половина надалась позивачкою ОСОБА_2 , а половина відповідачем. До того ж, в подальшому внутрішній ремонт в будинку, фасад, а також ландшафтні роботи довкола будинку було проведено також спільними зусиллями та за спільні кошти подружжя. Щодо твердження позивача за зустрічним позовом, що кошти в сумі 42 000 доларів США ОСОБА_6 отримав від свого брата ОСОБА_6 для купівлі земельної ділянки площею 0,12 га, кадастровий номер :02:002:0179, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , то такі є надуманими. Звертає увагу суду, що жодних договорів позики (в т.ч. розписок) між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не укладалось та відповідно суду не надано. Натомість відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 стверджує, що спірна земельна ділянка була придбана за спільні кошти подружжя і є їх спільною сумісною власністю.

27.01.2025 представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_8 подала відповідь на відзив, в якому зазначила, що відповідачка ОСОБА_2 вказує, що будинок було придбано за спільні кошти подружися, з яких половина надалась позивачем, а половина відповідачкою. Однак, жодних документів щодо наявності будь-яких коштів у відповідачки ОСОБА_2 на момент придбання об`єкту нерухомості, суду не представлено (наявність грошових коштів в установах банку, цінних паперах, тощо).

10.02.2025 представником відповідача ОСОБА_8 подано клопотання про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 10.02.2025 в задоволенні заяви про зупинення провадження у справі відмовлено.

В судовому засіданні представник позивачки за первісним позовом позов підтримав, дав пояснення аналогічно наведеним у первісній позовній заяві та відзиві на зустрічну позовну заяву, просить первісний позов задоволити в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову відмовити.

В судове засіданні відповідач та його представник не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Однак відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 повторно подав до суду заяву про зупинення провадження у справі, в якій покликається на те, що він на даний час бере участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією росії проти України та перебуває в н.п. Часів Яр Донецької області, про що подає довідку військової частини НОМЕР_1 від 11.02.2025. Просить зупинити провадження у справі, так як він бажає брати участь особисто в розгляді справи та бути присутнім у судовому засіданні.

Представник позивачки проти задоволення клопотання заперечив.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/202 постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Надалі неодноразово строк дії воєнного часу продовжувався та продовжений до теперішнього часу.

Відповідно до положень пункту 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Згідно із п.2 ч.1 ст. 253 ЦПК України, провадження у справі зупиняється у випадках, зокрема, встановлених пунктом 2 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 14.09.2024 №232 встановлено, що молодшого сержанта ОСОБА_3 залучено до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України в районах проведення воєнних (бойових) дій, а саме зараховано на продовольче забезпечення в районі здійснення заходів.

Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 11.02.2025 ОСОБА_3 проходить службу в розвідувальній роті військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Як встановлено судом, відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 користувався правничою допомогою адвоката Павликівської Г.М., що підтверджується ордером на надання правничої допомоги від 20.11.2024. Як стверджує ОСОБА_3 на даний час договір з адвокатом ним розірвано, а тому він бажає брати участь у справі особисто, відтак просить зупинити провадження у справі.

Зупинення провадження по справі - це врегульована законом й оформлена ухвалою суду тимчасова перерва в провадженні у справі, викликана наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, до моменту, коли ці обставини перестануть існувати або будуть вчинені необхідні дії. Тобто інститут зупинення судового провадження застосовується не просто у зв`язку із виникненням підстав, передбачених процесуальним законом, а обумовлюється наявністю обставин, які створюють об`єктивні перешкоди для здійснення судового розгляду.

Обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Необґрунтоване зупинення провадження у справі може призвести до затягування строків її розгляду й перебування учасників справи в стані невизначеності, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справи упродовж розумного строку.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини суду слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

З врахування наведено, суд вважає, що зупинення провадження призведе до затягування розгляду справи, а тому, вважає, що об`єктивних перешкод для здійснення судового розгляду немає, так як відповідач за первісним позовом подав зустрічний позов та надав відповідь на відзив, надав свої письмові докази щодо спростування вимог первісного позову та обгрунтування вимог зустрічного позову, тобто останній повною мірою скористався своїм правом на надання доказів та заперечень. Обгрунтування причин зупинення провадження у справі, які б мали доказове значення у справі і без яких неможливе вирішення справи ОСОБА_3 не навів, а тому в задоволенні клопотання слід відмовити.

Заслухавши пояснення представника позивачки за первісним позовом, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Із змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналізуючи зазначену норму, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч.2 та ч.3 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 70 цього ж Кодексу, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пленум Верховного Суду України, у п. п. 23, 24 постанови від 21.12.2007 р. №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", зазначає, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 02.12.2017 перебували в зареєстрованому шлюбі і від спільного подружнього життя мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Рішенням Залізничного районного суд м. Львова від 27.06.2024 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

З договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 19.03.2019 вбачається, що ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_3 купив житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0300 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :05:001:0718.

З договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.01.2021 вбачається, що ОСОБА_10 зобов`язується передати земельну ділянку, площею 0,12 га, кадастровий номер :02:002:0179, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , у власність ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 зобов`язується прийняти цю земельну ділянку і сплатити за неї обумовлену у цьому договорі грошову суму.

Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за відповідачем за первісним позовом ОСОБА_3 зареєстровано право власності на: земельну ділянку площею 0,03 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:001:0718; житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер :02:002:0179.

Згідно довідки з місця проживання та склад сім`ї виконавчого комітету Рудненської селищної ради Залізничного району Львівської області від 25.03.2019 №600 встановлено, що в будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_2 .

Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 04 березня 2021 року у справі №343/1294/18 набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Крім того, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Таким чином, судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 , земельна ділянка площею 0,0300 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :05:001:0718, земельна ділянка площею 0,12 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :02:002:0179 були придбані подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період перебування у шлюбі, а тому вони є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та мають бути поділені між ними в рівних частках.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частки вищевказаного майна та припинення права власності на 1/2 частки вищевказаного майна відповідача за первісним позовом є обгрунтованими та підлягають до задоволення.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 та постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

За нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Тобто сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним.

Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним з них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до положеньст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Всупереч вимогам статей 76, 80, 81 ЦПК України ОСОБА_3 не спростував належними та допустимими доказами презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Посилання відповідача ОСОБА_3 на те, що спірне майно було придбана ним за його особисті кошти від продажу іншої квартири, суд вважає безпідставним, виходячи, що за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином суд приходить до висновку, що презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя відповідачем за первісним позовом не спростована, натомість матеріали справи містять належні докази того, що сторони під час шлюбу придбале спірне майно в інтересах сім`ї, про що свідчить надана позивачкою за первісним позовом згода на укладення відповідних договорів купівлі продажу від 19.03.2019 та 28.01.2021.

Аналізуючи викладене, оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням зазначених обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість первісних позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення та відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог.

Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_2 підлягає стягненню 8 124,56 грн понесених позивачкою судових витрат зі сплати судового збору.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

З метою документального підтвердження витрат на правову допомогу позивачкою надано ордер на надання правничої (правової) допомоги та платіжну інструкцію №IBAN-6C2DC від 28.10.2024 про оплату послуги правничої допомоги на суму 21 000 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року в справі №922/1964/21 зроблено висновок, що: «суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України).

Оскільки відповідачем не надано клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, відтак із відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 на користь позивачки за первісним позовом ОСОБА_2 слід стягнути 21 000 грн витрат на правову допомогу.

На підставі ст.ст. 12, 81, 89, 264-265 ЦПК України, ст.ст. 15, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 63, 65, 70, 71 СК України, суд

у х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задовольнити повністю.

Визнати спільним майном подружжя житловий будинок АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,0300 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :05:001:0718, земельну ділянку площею 0,12 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :02:002:0179.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 земельної ділянки площею 0,0300 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :05:001:0718.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 земельної ділянки площею 0,12 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :02:002:0179.

Припинити право власності за ОСОБА_3 на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

Припинити право власності за ОСОБА_3 на 1/2 земельної ділянки площею 0,0300 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :05:001:0718.

Припинити право власності за ОСОБА_3 на 1/2 земельної ділянки 0,12 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :02:002:0179.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання об`єктів нерухомості особистою власністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 8 124,56 грн (вісім тисяч сто двадцять чотири гривні п`ятдесят шість копійок) судового збору та 21 000 грн (двадцять одну тисячу гривень) витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного судушляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивачка за первісним позовом: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач за первісним позовом: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення складено 19.03.2025.

Суддя: /підпис/

З оригіналом згідно. Оригінал рішення міститься в матеріалах справи № 462/8461/24. Рішення не набрало законної сили.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Копія виготовлена

Суддя: Постигач О.Б.