ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2024 року в цивільній справі номер 202/18836/23 за позовом Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулось Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що на виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2020 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року по справі №202/1275/18 в грудні 2020 року та в грудні 2021 року КП «Дніпроводоканал» ДМР виплатило ОСОБА_1 стягнуті суми, а саме: 4611,18 грн (заробітна плата за один місяць з відрахуванням податків); 140984,06 грн (залишок заробітної плати з відрахуванням податків); 3523,44 грн (моральна шкода та помилково сплачений судовий збір в сумі 2533,44 гривень, який підлягав оплаті на рахунок державного бюджету), а всього 149118,68 грн.

Постановою Верховного Суду від 31.05.2023 по справі №202/1275/18 рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради відмовлено в повному обсязі.

Суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні, а також моральна шкода, не належать до фонду оплати праці, тобто не є заробітною платою та платежами, які прирівнюються до неї. Отже, приймаючи до уваги позицію Верховного Суду по справах №243/10392/16-ц, №910/4518/16, та керуючись статтею 1212 ЦК України, ОСОБА_1 без достатньої правової підстави набула грошові кошти КП «Дніпроводоканал» та зобов`язана їх повернути на рахунок підприємства.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь КП «Дніпроводоканал» ДМР грошові кошти, виплачені підприємством відповідно до рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.12.2020 року по справі №202/1275/18, у розмірі 149118,68 грн, а також судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9000,00 грн й сплачений судовий збір у розмірі 2684,00 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2024 року позов «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради грошові кошти, отримані без достатньої правової підстави у розмірі 2523,44 гривень.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору.

Із вказаним рішенням в частині залишених без задоволення позовних вимог не погодився позивач КП «Дніпроводоканал» ДМР, подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.09.2024 року в справі №202/18836/23 в оскаржуваній частині та прийняти у відповідній частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, судові витрати, понесені за подання апеляційної скарги, покласти на відповідачку.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є необ`єктивним, необґрунтованим та таким, що винесено із грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.

Правовою підставою для відмови у позовних вимогах КП «Дніпроводоканал» суд першої інстанції зазначив те, що оскільки у справі, що розглядається, грошові кошти в сумі 147595,24 грн були набуті ОСОБА_1 на підстав судового рішення, яке в подальшому було скасовано, суд дійшов до висновку, що належним способом захисту порушених прав є звернення КП «Дніпроводоканал» до суду із заявою про поворот виконання рішення у порядку, передбаченому статтею 444 ЦПК України, а тому позовні вимоги про стягнення безпідставно набутих коштів у вищезазначеному розмірі, задоволенню не підлягають.

Позивач вважає, що має повне процесуальне право відповідно до норм чинного цивільного процесуального законодавства обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом на власний розсуд.

Позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції, що середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, бо є заробітною платою з огляду на правовий висновок Верховного Суду, викладеного у постанові від 08.02.2022 року у справі №755/12623/19. Оскільки на його думку, суми оплати праці є сумами, на які має право розраховувати працівник як на оплату за виконану роботу та/або як компенсацію за неналежні умови роботи та/або як забезпечення виплат соціального характеру, передбачених трудовим законодавством або колективним договором тощо. У свою чергу, тлумачення Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 року у справі №755/12623/19 щодо факту здійснення виплат середнього заробітку за час вимушеного прогулу за рахунок фонду оплати праці як доказ правової природи цих виплат у формі заробітної плати не відповідає, ані змісту Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5, ані меті цих виплат.

Велика Палата Верховного Суду вже змінила підходи до визначення правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у випадках, передбачених статтею 117 КЗпП України, та дійшла до висновку, що зазначені виплати не є заробітною платою, оскільки не здійснюються за виконану роботу.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила у задоволенні апеляційної скарги Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2024 року у справі №202/1883/23 відмовити у повному обсязі.

Згідно з наданими позивачем копіями платіжних доручень від 23.12.2020 року № на суму 4611,18 грн та від 01.12.2021 року № на суму 140984,06 грн у призначені платежів зазначено наступне: зарплата та виплати з фонду оплати праці КП Дніпроводоканал за 11 20021 року без ПДВ. Таким чином, у платіжних дорученнях немає взагалі іншого призначення платежу.

На думку відповідачки, це була виплата заробітної плати та згідно з ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно, зокрема, набута заробітна плата, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Відомостей того, що вказані кошти перераховані на виконання рішення суду, матеріали справи не містять. Перераховані відповідачці кошти є заробітною платою, що не підлягає поверненню, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідачка вважає, що рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2024 року у справі №202/1883/23 є правомірним та винесено відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради Павлова О.В. доводи апеляційної скарги підтримала, просила рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідачка ОСОБА_1 та її представник Завгородній О.С. апеляційну скаргу не визнали, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача, представника позивача, відповідачку та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2020 року по справі №202/1275/18, з урахуванням ухвали від 16 грудня 2020 року про виправлення описки, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до КП «Дніпроводоканал» ДМР про скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Визнано незаконним та скасовано наказ Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради №336-З від 20.12.2017 року. Поновлено ОСОБА_1 на роботі в КП «Дніпроводоканал» ДМР на посаді контролера водопровідного господарства. Стягнуто з КП «Дніпроводоканал» ДМР на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 180863,65 грн з відрахуванням на користь держави обов`язкових податків і платежів, а також 1000,00 гривень на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з КП «Дніпроводоканал» ДМР на користь держави судовий збір у розмірі 2523,44 грн (а.с. 8-14).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року по справі №202/1275/18 апеляційну скаргу КП «Дніпроводоканал» ДМР залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін (а.с. 17-20).

На виконання судового рішення по справі №202/1275/18 КП «Дніпроводоканал» виплачено на користь ОСОБА_1 грошові кошти в загальному розмірі 149118,68 гривень, з яких:

- 4611,18 грн за платіжним дорученням № від 23 грудня 2020 року, призначення платежу: «3/пл. и вип., вх. в фонд опл. труда КП «Днепроводоканал» за 12.2020 р. без ПДВ. Сума 4611,18 грн» (а.с. 38, 39);

- 140984,06 грн за платіжним дорученням № від 01 грудня 2021 року,

призначення платежу: «3/пл. и вип., вх. в фонд опл. труда КП «Днепроводоканал» за 12.2021р. без ПДВ. Сума 140984,06 грн.» (а.с. 43, 44);

- 3523,44 грн за платіжним дорученням №89167105 від 01 грудня 2021 року, призначення платежу: «сплата заборг. (відш. моральн. шкоди 1000,00 грн та суд. збору 2523,44 грн) згідно пост. Дніпр. апел. суду спр№202/1275/18 від 4.11.2021 року, без ПДВ Не потр. тен.» (а.с. 47).

Виплата коштів підтверджується відомостями на виплату грошей через АТ «Ощадбанк» за грудень 2020 року, за грудень 2021 року та виписками АТ «Ощадбанк» щодо клієнта КП «Дніпроводоканал» ДМР за 23.12.2020 року за 01.12.2021 року (а.с. 40,41, 45, 46).

В розрахунковому листі ОСОБА_1 за грудень 2020 року містяться відомості щодо виду нарахування й утримання, зокрема оплата вимушеного прогулу за час вимушеного прогулу, 21 день/168 годин в сумі 5728,17 гривень, розмір якого після утримання податків та інших обов`язкових платежів складає 4611,18 гривень (а.с. 37).

Розрахунковий лист ОСОБА_1 за грудень 2021 року містить відомості щодо таких видів нарахування, як погодинна оплата за окладом, надбавка, оплата вимушеного прогулу, виплата соц. характеру, оплата лікарняного листа на загальну суму 185459,55 грн, з яких утримано оплату податків та інших обов`язкових платежів, міжрозрахункову виплату в розмірі 140984,06 грн, міжрозрахункову виплату в розмірі 3208,64 грн (а.с. 42).

З постанови Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2023 року по справі №202/1275/18 вбачається, що скасовано рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року. Ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до КП «Дніпроводоканал» ДМР про скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди (а.с. 21-36).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив їх обґрунтованості в частині стягнутого судового збору.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині відмови у стягненні сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, апеляційний суд переглядатиме рішення суду першої інстанції саме в цій частині.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі №910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі №918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі №904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року по справі №6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6-100цс15.

Згідно з положеннями статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; інше майно, якщо це встановлено законом.

У рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року №13-рп/2011 у справі за конституційним зверненням військової частини щодо офіційного тлумачення положення пункту 28 частини першої статті 293 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 року Конституції України вказано, що поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.

Відповідно до частин першої, другої статті 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Згідно з частиною дев`ятою статті 444 ЦПК України, якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до частин першої - третьої цієї статті, заява відповідача про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Статтею 445 ЦПК України передбачені особливості повороту виконання в окремих категоріях справ. Зокрема, у справах про стягнення аліментів, а також у справах про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача.

Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом (частина перша статті 446 ЦПК України).

Отже, поворот виконання рішення, якщо цього вимагає відповідач, можливий у будь-якому випадку, незалежно від того, в якому порядку (апеляційному, касаційному чи за нововиявленими обставинами) скасовано судове рішення.

Поворот виконання рішення - це процесуальна форма захисту прав боржника. Він можливий лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть - у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням.

Тому суди, на забезпечення такої гарантії відновлення прав учасників процесу, як поворот виконання рішення, мають задовольняти відповідні заяви та повертати відповідачеві стягнені кошти за скасованим судовим рішенням у разі відсутності обмежень, установлених законом.

Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 червня 2019 року у справі №336/9595/14, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі №569/15646/16-ц, постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2022 року у справі №405/3788/19, та у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 березня 2023 року у справі права №592/12956/21.

Аналіз статей 444, 445 ЦК України вказує на те, що вони є нормами процесуального права і присвячені визначенню правових особливостей повороту виконання в окремих категоріях справ. При цьому, тлумачення статей 1212, 1215 ЦК України свідчить, що позови про повернення безпідставно набутого майна, є конструкцією матеріального права, а відтак не можуть бути застосовані у випадку розгляду питання про поворот виконання рішення. Хоча по своїй суті такий позов та поворот виконання рішення схожі, проте не перетинаються та регулюються різними правовими нормами.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18.

Судом встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2020 року по справі №202/1275/18, з урахуванням ухвали від 16 грудня 2020 року про виправлення описки, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до КП «Дніпроводоканал» ДМР про скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Визнано незаконним та скасовано наказ Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради №336-З від 20.12.2017 року. Поновлено ОСОБА_1 на роботі в КП «Дніпроводоканал» ДМР на посаді контролера водопровідного господарства. Стягнуто з КП «Дніпроводоканал» ДМР на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 180863,65 грн з відрахуванням на користь держави обов`язкових податків і платежів, а також 1000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з КП «Дніпроводоканал» ДМР на користь держави судовий збір у розмірі 2523,44 грн.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року по справі №202/1275/ вищезазначене рішення суду залишено без змін.

На виконання судового рішення по справі №202/1275/18 КП «Дніпроводоканал» виплачено на користь ОСОБА_1 грошові кошти в загальному розмірі 149118,68 гривень, з яких:

- 4611,18 грн за платіжним дорученням № від 23 грудня 2020 року, призначення платежу: «3/пл. и вип., вх. в фонд опл. труда КП «Днепроводоканал» за 12.2020 р. без ПДВ. Сума 4611,18 грн»;

- 140984,06 грн за платіжним дорученням № від 01 грудня 2021 року,

призначення платежу: «3/пл. и вип., вх. в фонд опл. труда КП «Днепроводоканал» за 12.2021р. без ПДВ. Сума 140984,06 грн.»;

- 3523,44 грн за платіжним дорученням №89167105 від 01 грудня 2021 року, призначення платежу: «сплата заборг. (відш. моральн. шкоди 1000,00 грн та суд. збору 2523,44 грн) згідно пост. Дніпр. апел. суду спр№202/1275/18 від 4.11.2021 року, без ПДВ Не потр. тен.».

Виплата коштів також підтверджується відомостями на виплату грошей через АТ «Ощадбанк» за грудень 2020 року, за грудень 2021 року та виписками АТ «Ощадбанк» щодо клієнта КП «Дніпроводоканал» ДМР за 23.12.2020 року за 01.12.2021 року.

З постанови Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2023 року по справі №202/1275/18 вбачається, що скасовано рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року. Ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до КП «Дніпроводоканал» ДМР про скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин, виходячи з наведеного, суд першої інстанції в частині стягнення суми середнього заробітку та моральної шкоди дійшов правильного висновку, з якими погоджується апеляційний суд, що належним способом захисту порушених прав є звернення КП «Дніпроводоканал» ДМР до суду із заявою про поворот виконання рішення у порядку, передбаченому статтею 444 ЦПК України, оскільки у справі, що розглядається, грошові кошти в сумі 147595,24 грн були набуті ОСОБА_1 на підстав судового рішення, яке в подальшому було скасовано, а тому позовні вимоги про стягнення безпідставно набутих коштів у вищезазначеному розмірі, задоволенню не підлягають.

Довід апеляційної скарги про помилковість посилання суду першої інстанції на правовий висновок на правовий висновок Верховного Суду, викладеного у постанові від 08.02.2022 року у справі №755/12623/19, апеляційний суд вважає необґрунтованим, виходячи з наступного.

Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19, в якій зазначено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.

А посилання позивача на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду по справі №910/4518/16 є помилковим, оскільки у цій справі визначалась належність/неналежність до заробітної плати середнього заробітку за час затримки при звільнення, а не середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними і не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів, що були предметом дослідження в суді першої інстанції та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради залишити без задоволення, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 17 березня 2025 року.

Суддя: