П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2025 року м. Київ

Справа № 756/7082/24-ц

Провадження № 22-ц/824/3632/2025

Резолютивна частина постанови оголошена 12 березня 2025 року

Повний текст постанови складено 12 березня 2025 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Сушко Л.П.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідачі Національна поліція України

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Мізюк Вікторією Миколаївною, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2024 року, ухваленого у складі судді Литвинової І.В.,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив скасувати арешт (заборону відчуження) з автомобіля марки Chevrolet Lacetti (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), накладений на підставі постанови Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України старшого слідчого Конопльова О. В. у справі № 24-173 від 22 червня 2010 року.

Позов обґрунтовано тим, що позивач є власником вказаного автомобіля і, маючи намір відчужити його, дізнався про наявність арешту, накладеного постановою 22 червня 2010 року у межах кримінальної справи, щодо якої у позивача є копія постанови про припинення кримінальної справи № 24-173 від 17 січня 2010 року, яка була йому вручена особисто слідчим у 2010 році. Відповідно до вказаної постанови кримінальна справа № 24-173, порушена щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , припинена у зв`язку із відсутністю у його діях складу злочину. Будь-які інші документи чи інформація щодо накладення арештів на майно ОСОБА_1 в нього відсутня. Наразі неможливо спростувати або підтвердити факт ухвалення документу, яким накладався арешт на майно позивача, у тому числі встановити весь перелік майна, яке підлягало арешту. МВС України є органом влади, який формує державну політику, зокрема у сфері забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг. Між тим, реалізація державної політики у вказаній сфері відноситься до компетенції Національної поліції, а до цього вказані завдання та функції держави покладались на міліцію. КПК України та чинне Положення про МВС України не наділяє Міністерство повноваженнями щодо досудового розслідування, останнє не має структурних підрозділів досудового розслідування та посадові особи МВС не мають повноваження на здійснення організаційно-розпорядчих функцій щодо органів досудового розслідування. Висновок про те, що Національна поліція України, з огляду на свій правовий статус, завдання і обсяг повноважень, є правонаступником УМВС сформульовано у постановах Верховного Суду від 04 серпня 2022 року у справі № 824/3161/14-а, від 17 травня 2023 року у справі №240/11052/20, від 28 червня 2023 року у справі № 823/1462/15, від 02 серпня 2023 року у справі № 580/2348/21, від 14 вересня 2023 року у справі № 580/10635/21, від 28 листопада 2023 року у справі № 806/2056/18, 28 червня 2023 року у справі №823/1462/15, від 17 серпня 2023 року у справі № 240/2979/21.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 серпня 2024 року вказана позовна заява, на виконання ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 20 червня 2024 року, надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 20 серпня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 серпня 2024 року відкрито провадження у справі для розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2024 рокупозов ОСОБА_1 до Національної поліції України про скасування арешту майна - залишено без задоволення.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що Національна поліція України не є правонаступником або структурним підрозділом Міністерства внутрішніх справ України, до структури якої входить ГСУ НПУ, не здійснювала досудове розслідування у кримінальній справі № 24-173 та слідчі дії не проводила, зокрема не складала постанову про накладення арешту на автомобіль ОСОБА_1 марки Chevrolet Lacetti (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), до ГСУ НПУ від ГСУ МВС України вказана кримінальна справа не передавалась, отже вище викладене виключає покладення зобов`язання на Національну поліції України щодо зняття арешту.

Не погоджуючись з рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Мізюк В.М. подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відзив який було направлено відповідачем у справі було подано з порушенням встановленого судом строку без поважності причин.

Вказує, що Національна Поліція України є належним відповідачем у справі а не МВС України як було встановлено судом.

Зазначає. що суд першої інстанції не взяв до уваги висновки Верховного суду у справах де зазначено, що належним відповідачем є Національна поліція України а не МВС України.

02 грудня 2024 року від представника відповідача Національної поліції України - Невгад Яни Вікторівни надійшов відзив на апеляційну скаргу в якій вона просила апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що оскаржуване рішення, відповідає критеріям, встановленим ст.263 ЦПК України, оскільки воно є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, підтверджених тими доказами, які були надані учасниками справи.

05 листопада 2024 року листом Київського апеляційного суду матеріали справи № 756/7082/24-ц були витребувані з Печерського районного суду м. Києва.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданої адвокатом Мізюк В.М., на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про скасування арешту майна.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року призначено справу до розгляду в судове засідання в приміщенні Київського апеляційного суду.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Мізюк В.М. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник Національної поліції України Невгад Я.В. проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що Головним слідчим управлінням МВС України проводилося досудове розслідування в кримінальній справі № 24-173 від 15 липня 2010 року за ознаками злочину, передбаченого частиною другою ст. 366 Кримінального кодексу України.

Згідно з інформацією наданої Головним слідчим управлінням НПУ, відповідно до виставлених карток статистичної звітності 14 березня 2011 року вказану кримінальну справу знято з обліку, відповідно до Інструкції про єдиний облік злочинів № 21/135/281/240/499/354/367/159/69 від 25 травня 2010 року та кримінальну справу № 24-173 по обвинуваченню декількох осіб направлено для розгляду до Ленінського районного суду міста Донецька.

У ході досудового розслідування кримінальної справи № 24-173 виявлено додатковий епізод протиправної діяльності, що був виділений з вказаної кримінальної справи та зареєстрований під № 24-236 від 14 березня 2011 року за ознаками злочину, передбаченого частиною другою ст. 205 КК України.

Відповідно до фабули злочину встановлено, що в період часу з 01 січня 2008 року по 16 червня 2010 року ОСОБА_2 за змовою з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та іншими невстановленими особами з метою прикриття незаконної діяльності зареєстрували та придбали на території м. Запоріжжя ТОВ «Триглав» та ТОВ «Техно КМП».

Під час розслідування 15 березня 2011 року кримінальну справу № 24-236 об`єднано з кримінальною справою № 24-175 від 30 серпня 2010 року за ознаками злочину, передбаченого частиною другою ст. 205 КК України, у подальшому 16 жовтня 2011 року у кримінальній справі № 24-175 змінено підслідність та подальше досудове розслідування доручено здійснювати слідчим слідчого управління ГУМВС України в Запорізькій області.

Крім цього, з інформації наданої листом Департаменту інформаційно-аналітичної підтримки НПУ від 11 вересня 2024 року № 79806-2024 вбачається, що відповідно до записів у Єдиному журналі обліку злочинів та осіб, які їх вчинили, ГСУ МВС України проводилося досудове розслідування в кримінальній справі № 24-173 від 10 червня 2010 року за ознаками злочинів, передбачених частиною другою ст. 205, частиною другою ст. 358, частиною другою ст. 366 КК України, в якій було чотири епізоди (перший епізод знято з обліку, другий - направлено до суду відповідно до статті 232 Кримінального процесуального кодексу України (у редакції 1960 року), третій рішення суду відсутнє, четвертий - знято з обліку.

У ході досудового розслідування кримінальної справи № 24-173 виявлено додаткові епізоди протиправної діяльності, що були виділені з вказаної кримінальної справи та зареєстровані під № 24-236 від 14 березня 2011 року за ознаками злочинів, передбачених частиною другою ст. 205, частиною третьою ст. 358 КК України, № 24-249 від 14 березня 2011 року за ознаками злочину передбаченого частиною другою ст. 358 КК України, № 24-250 від 14 березня 2011 року за ознаками злочину, передбаченого частиною другою ст. 366 КК України.

Під час розслідування 15 березня 2011 року кримінальну справу № 24-236 об`єднано з кримінальною справою № 24-175 від 30.08.2010 за ознаками злочинів, передбачених частиною другою ст. 205, частиною другою ст. 358 КК України.

16 жовтня 2011 року у кримінальній справі № 24-175 змінено підслідність та подальше досудове розслідування доручено слідчим слідчого управління ГУМВС України в Запорізькій області.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 175 ПК України згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Відповідно до статті другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

При цьому, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

У постанові Верховний Суд від у справі № 705/3876/18, зазначив, що неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

ВС підкреслив, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи Висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Відповідно до постанови Верховного суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Головне слідче управління без статусу юридичної особи, входило до структури Міністерства внутрішніх справ України (структурний підрозділ МВС України). Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зареєстровано орган державної влади - Міністерство внутрішніх справ України (ідентифікаційний код юридичної особи 00032684, юридична адреса: Україна, 01024, м. Київ, вул. Богомольця, буд. 10).

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про Національну поліцію», систему поліції складають: центральний орган управління поліції та територіальні органи поліції.

Відповідно до пункту 1 розділу І Положення про слідчі підрозділи Національної поліції України, затвердженого наказом МВС України від 06 липня 2017 року № 570 «Про організацію діяльності слідчих підрозділів Національної поліції України», слідчі підрозділи Національної поліції України є структурними підрозділами апарату центрального органу управління поліції, її територіальних органів - головних управлінь Національної поліції в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, областях та місті Києві, територіальних (відокремлених) підрозділів головних управлінь Національної поліції в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, областях та місті Києві, які згідно з кримінальним процесуальним законодавством є органами досудового розслідування, які забезпечують досудове розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до підслідності слідчих органів поліції.

Пунктом 2 розділу І вказаного Положення встановлено, що слідчими підрозділами є: 1) Головне слідче управління Національної поліції; 2) слідчі управління головних управлінь Національної поліції в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, областях та місті Києві; 3) слідчі відділи (відділення) територіальних (відокремлених) підрозділів поліції.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 641 Національна поліція України - новостворений центральний орган виконавчої влади, який не є правонаступником міліції (органів внутрішніх справ) або структурним підрозділом Міністерства внутрішніх справ України.

Національна поліція України як центральний орган виконавчої влади утворено постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 641 - 07 листопада 2015 року - через п`ять років після винесення постанови про накладення спірного арешту.

За інформацією наданою Головним слідчим управлінням Національної поліції України та Департаменту інформаційно-аналітичної підтримки Національної поліції України, досудове розслідування у кримінальній справі № 24-173 здійснювалося ГСУ МВС України, відомості про передачу матеріалів кримінальної справи № 24-173 від ГСУ МВС до ГСУ НПУ - відсутні, кримінальна справа у ГСУ НПУ - відсутня.

Проте з матеріалів справи вбачається, що ГСУ НПУ не здійснювала досудове розслідування у кримінальній справі № 24-173 та слідчі дії не проводила, зокрема не складала постанову про накладення арешту на автомобіль ОСОБА_1 марки Chevrolet Lacetti (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), до ГСУ НПУ від ГСУ МВС України вказана кримінальна справа не передавалась.

Разом з тим, законодавством чітко не встановлено правонаступників ГСУ МВС постановою якого було накладено арешт на автомобіль ОСОБА_1 марки Chevrolet Lacetti (реєстраційний номер НОМЕР_1 ).

Проте з матеріалів справи вбачається, що ГСУ НПУ не накладало арешт на автомобіль ОСОБА_1 марки Chevrolet Lacetti (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), а тому підстав для скасування такого арешту саме ГСУ НПУ відсутні, оскільки як було встановлено судом, законодавством не визначено, що ГСУ НПУ є правонаступником ГСУ МВС.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, що саме Національна поліція України є правонаступником або структурним підрозділом Міністерства внутрішніх справ України, до структури якої входить ГСУ НПУ.

Отже висновок суду першої інстанції про те, що Національна поліція України є неналежними відповідачами у вказаній справі оскільки належними відповідачами у справі є МВС України.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Разом з тим, клопотань про залучення до справи належного відповідача МВС України в суді першої інстанції заявлено не було.

Ознайомившись із висновками Верховного Суду, на які позивач звернув увагу у апеляційній скарзі, колегія суддів відхиляє за необґрунтованістю його твердження про неврахування цих висновків судом першої інстанції. Відмінності у підходах суду у цій і зазначених позивачем справах зумовлені різницею в їхніх обставинах і у досліджених судами обставин справи, оскільки у зазначених позивачем справах розглядалось питання про заміну боржника у виконавчих написах або визнання дій протиправними, разом з тим, у вказаній справі предметом розгляду є саме скасування арешту

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, без залучення до участі в справі належного відповідача правового значення для вирішення справи не мають.

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про залишення позову без задоволення.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2024 року без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.

Оскільки Київський апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат у зв`язку зі сплатою судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Мізюк Вікторією Миколаївною- залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А.М.. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

Л.П. Сушко