ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2025 року

м. Київ

справа № 372/2342/21

провадження № 61-12745св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа - ОСОБА_6 ,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 ,

відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2023 року у складі судді Тиханського О. Б. та постанову Київського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року у складі колегії суддів Шебуєвої В. А., Крижанівської Г. В., Кафідової О. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_6 , про стягнення заборгованості, визнання недійсними договорів дарування, договорів іпотеки, скасування рішень про державну реєстрацію та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, визнання недійсними договорів дарування, договорів іпотеки, скасування рішень про державну реєстрацію.

В обґрунтування позову зазначав, що 07 жовтня 2016 року він та ОСОБА_2 уклали договір позики, за умовами якого він передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 3 000 000 дол. США строком на три роки. З метою забезпечення виконання цього договору, ОСОБА_2 зобов`язувався після отримання коштів укласти договори іпотеки на належне йому нерухоме майно. Відповідач ОСОБА_2 не виконав зобов`язання щодо укладення договорів іпотеки та не повернув позику. Позивачу стало відомо, що з метою уникнення звернення стягнення заборгованості за договором позики на майно, в період з 2016 по 2017 роки ОСОБА_2 подарував належне йому майно синові - відповідачу ОСОБА_3 .

Зазначав, що такі договори відчуження майна укладені ОСОБА_2 без настання реальних наслідків, є фіктивними, вчинені на шкоду кредитору, а тому мають бути визнані недійсними.

ОСОБА_1 також вказував, що йому стало відомо про передачу частини об`єктів нерухомого майна в іпотеку. Зазначав, що договори іпотеки також мають бути визнані недійсними, оскільки укладені на шкоду кредитору.

З урахуванням викладеного просив суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики та штрафні санкції у загальному розмірі 195 483 307,27 грн, визнати недійсними договори дарування нерухомого майна, скасувати рішення про їх державну реєстрацію та визнати недійсними договори іпотеки спірного нерухомого майна.

ОСОБА_3 подав до суду зустрічний позов про визнання недійсним укладеного 07 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору позики.

Зустрічну позовну заяву мотивував тим, що договір позики є фіктивним та удаваним, укладений без настання реальних наслідків та з метою протиправного повернення ОСОБА_2 нерухомого майна, яке йому подароване.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Обухівський районний суд Київської області рішенням від 23 березня 2023 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року, позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 3 000 000 дол. США, що становить 82 402 200 грн, пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання у розмірі 22 438 687,27 грн, штраф за неналежне виконання умов договору позики у розмірі 300 000 дол. США,

що становить 8 240 220 грн, штраф за неналежне виконання умов договору позики у розмірі 1 500 000 дол. США, що становить 41 201 100 грн, а всього 4 800 000 дол. США, що становить 131 843 520,00 грн, та 22 438 687,27 грн.

Визнав недійсними з моменту укладення договір дарування будинку, за адресою:

АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П.

від 21 грудня 2016 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на будинок за адресою:

АДРЕСА_1 ; припинив право власності ОСОБА_3 та визнав за ОСОБА_2 право власності на цей будинок.

Визнав недійсним з моменту укладення договір дарування будинку, за адресою: АДРЕСА_2 від 21 грудня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П. Скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П. від 21 грудня 2016 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на цей будинок; припинив право власності ОСОБА_3 та визнав за ОСОБА_2 право власності на будинок.

Визнав недійсним з моменту укладення договір дарування будинку, за адресою: АДРЕСА_3 від 10 березня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П. Скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П. від 10 березня 2017 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на будинок; припинив право власності ОСОБА_3 та визнав за ОСОБА_2 право власності на цей будинок.

Визнав недійсним з моменту укладення договір дарування 1/2 нежитлових приміщень (в літ. А), загальною площею 318,9 кв. м. Адреса місцезнаходження об`єкта нерухомого майна: АДРЕСА_4 від 10 березня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П. Скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П. від 10 березня 2017 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вказані нежитлові приміщення; припинив право власності ОСОБА_3 та визнав за ОСОБА_2 право власності на нежитлові приміщення.

Визнав недійсним з моменту укладення договір дарування 1/2 нежилих приміщень (в літ. А) загальною площею 642,6 кв. м. Адреса місцезнаходження об`єкта нерухомого майна: АДРЕСА_4 від 10 березня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П. Скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П. від 10 березня 2017 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на нежитлові приміщення; припинив право власності ОСОБА_3 та визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/2 нежитлових приміщень.

Визнав недійсним з моменту укладення договір дарування 1/2 частки

від 18/100 часток нежилих приміщень (в літ. А) загальною площею 856,12 кв. м за адресою: АДРЕСА_5 від 10 березня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П. Скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П. від 14 березня 2017 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 1/2 частки

від 18/100 часток нежилих приміщень; припинив право власності ОСОБА_3 та визнав за ОСОБА_2 право власності 1/2 частки від 18/100 часток нежилих приміщень.

Визнав недійсним з моменту укладення договір дарування 1/2 нежилої будівлі, загальною площею 803,4 кв. м. Адреса місцезнаходження об`єкта нерухомого майна: АДРЕСА_6 від 10 березня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П. Скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П. від 10 березня 2017 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 1/2 нежилої будівлі; припинив право власності ОСОБА_3 та визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/2 нежилої будівлі.

Визнав недійсним з моменту укладення договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер :82:143:0035, площа (га): 0,0359, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса місцезнаходження об`єкта нерухомого майна:

АДРЕСА_3 від 10 березня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П. Скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П. від 10 березня 2017 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку; припинив право власності ОСОБА_3 та визнав за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку.

Визнав недійсними з моменту укладення договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер :03:024:0071, площа (га): 0,6021, для ведення особистого селянського господарства, за адресою:

АДРЕСА_1 від 21 грудня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П. Скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П. від 21 грудня 2016 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку; припинив право власності ОСОБА_3 та визнав за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку.

Визнав недійсними з моменту укладення договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер :03:024:0072, площа (га): 0,1502, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1 від 21 грудня 2016 року, укладений між ОСОБА_2

та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П. Скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П. від 21 грудня 2016 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку; припинив право власності ОСОБА_3 та визнав за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку.

Визнав недійсним з моменту укладення договір дарування машиномісця № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_7 , від 21 березня

2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П. Скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П. від 21 березня 2017 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на машиномісце; припинив право власності ОСОБА_3 та визнав за ОСОБА_2 право власності на машиномісце.

Визнав недійсним з моменту укладення договір дарування машиномісця № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_7 від 21 березня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П. Скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П. від 21 березня 2017 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на машиномісце; припинив право власності ОСОБА_3 та визнав за ОСОБА_2 право власності на машиномісце.

Визнав недійсним з моменту укладення договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер :82:143:0034, площа (га): 0,0537, для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, за адресою:

АДРЕСА_3 від 10 березня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П. Скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П. від 10 березня 2017 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку; припинив право власності ОСОБА_3 та визнав за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку.

Визнав недійсним з моменту укладення договір дарування житлового будинку, житловою площею 42,6 кв. м., за адресою: АДРЕСА_3

від 10 березня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу

Кучеренко Н. П. Скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П. від 10 березня 2017 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок; припинив право власності ОСОБА_3 та визнав

за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок.

Визнав недійсним з моменту укладення договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер :82:143:0001, площа (га): 0,0809, для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, категорія земель - землі житлової та громадської забудови, вид використання - для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, за адресою: АДРЕСА_2 від 21 грудня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П. Скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П. від 21 грудня 2016 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку; припинив право власності ОСОБА_3 та визнав за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку.

Визнав недійсним з моменту укладення договір дарування квартири загальною площею 422,7 кв. м. за адресою:

АДРЕСА_8 від 21 грудня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П. Скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П.; припинив право власності ОСОБА_3 та визнав за ОСОБА_2 право власності на квартиру.

Визнав недійсним з моменту укладення договір іпотеки № 224 від 23 травня 2020 року, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбаль Н. О., в частині передачі ОСОБА_3 в іпотеку ОСОБА_4 :

1) 1/2 частини нежилих приміщень (в літ. А), загальною площею 318,9 кв. м, адреса місцезнаходження об`єкта нерухомого майна: АДРЕСА_4 ; 2) 1/2 нежилих приміщень (в літ. А) загальною площею 642,6 кв. м адреса місцезнаходження об`єкта нерухомого майна: АДРЕСА_4 ; 3) 1/2 нежилої будівлі, загальною площею

803,4 кв. м, адреса місцезнаходження об`єкта нерухомого майна: АДРЕСА_6 . Скасував рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Горбаль Н. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 травня 2020 року про державну реєстрацію іпотеки та припинив іпотеку вказаних приміщень.

Визнав недійсним договір іпотеки № 228 від 23 травня 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбаль Н. О., за яким ОСОБА_3 передано в іпотеку: 1) житловий будинок, житловою площею 42,6 кв. м., за адресою:

АДРЕСА_3 ; 2) земельна ділянка, кадастровий номер: :82:143:0034, площа 0,0537 га, для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, адреса місцезнаходження об`єкта нерухомого майна: АДРЕСА_3 ; 3) машиномісце № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_7 ; 4) машиномісце № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_7 . Скасував рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Горбаль Н. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 травня 2020 року про державну реєстрацію іпотеки та припинив іпотеку вказаного нерухомого майна.

Визнав недійсним договір іпотеки № 237 від 26 травня 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбаль Н. О., за яким ОСОБА_3 передано в іпотеку:

1) житловий будинок, житловою площею 31,4 кв. м, що складається з: житлового будинку (Літ. А), а також споруд: сараю (літ. В), вбиральні (літ. Б), адреса місцезнаходження об`єкта нерухомого майна: АДРЕСА_3 ; 2) земельна ділянка, кадастровий номер :82:143:0035, площа (га): 0,0359, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Скасував рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Горбаль Н. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26 травня 2020 року та припинив іпотеку житлового будинку та земельної ділянки.

У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 в частині стягнення пені відмовив.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним відмовив.

Рішення місцевий суд, з яким також погодився й суд апеляційної інстанції, мотивував тим, що ОСОБА_2 не виконав свої зобов`язання за укладеним з ОСОБА_1 договором позики, а факт заборгованості та її розмір не заперечувався відповідачами. Враховуючи, що оскаржувані договори дарування укладені між близькими родичами, на безоплатній основі та під час невиконаного зобов`язання за договором позики і дарувальник продовжував використовувати подароване ним нерухоме майно, суди дійшли висновку про фіктивність вказаних договорів, які були укладені на шкоду кредитора, оскільки він був позбавлений можливості задовольнити свої вимоги за рахунок вказаного майна.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

13 вересня 2024 року ОСОБА_7 , яка діє від імені ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року у вказаній справі.

В касаційній скарзі заявник посилається на пункти 3, 4 частини другої статті

389 ЦПК України та, вказуючи на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Касаційна скарга також містить клопотання про розгляд справи у судовому засіданні за участю представника ОСОБА_2 .

Крім цього, у касаційній скарзі наявне клопотання про зупинення виконання та дії рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року.

25 вересня 2024 року ОСОБА_8 , яка діє від імені ОСОБА_3 , засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на вказані рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

В касаційній скарзі заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України та, вказуючи на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі та про задоволення зустрічної позовної заяви.

Касаційна скарга також містить клопотання про повідомлення ОСОБА_3 про дату та час судового засідання.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою від 08 жовтня 2024 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , витребував справу із Обухівського районного суду Київської області.

У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року відмовив. Клопотання ОСОБА_2 про зупинення дії рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року задовольнив. Зупинив дію рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року в частині вимог немайнового характеру до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою від 14 жовтня 2024 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3

27 листопада 2024 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І.

(суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що суди при встановленні обставин справи та наданні оцінки наявним у справі доказам зробили помилковий висновок про фіктивність договорів, укладених між родичами з огляду на безспірність можливості розпорядження об`єктами нерухомості у будь-який спосіб. Зазначає, що чинним законодавством України не заборонено укладення договорів дарування нерухомого майна та не встановлено обмежень щодо суб`єктного складу такого правочину.

Звертає увагу на те, що вимоги про стягнення заборгованості за договором позики не пов`язані із вимогами про визнання недійсними договорів дарування, які заявлені з метою безпідставно позбавити права власності іншу особу.

Наголошує на відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування приписів пункту 6 статті 3, частини третьої статті 13 та частини другої статті

530 ЦК України.

Вказує, що суди помилково не врахували підстави, за яких позика не була повернута ОСОБА_1 у їх взаємозв`язку, та, зокрема, - кризові явища в українській економіці та початок збройної агресії російської федерації проти України, які негативним чином вплинули на підприємницьку діяльність ОСОБА_2 та його можливість вчасно виконати взяті на себе зобов`язання.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на наявність підстави для касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зазначає, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц та постановах Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 569/16256/19, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 та інших.

На думку ОСОБА_3 суди першої та апеляційної інстанцій помилково обраховують початок перебігу позовної давності щодо вимог про визнання недійсними договорів дарування з моменту настання строку виконання зобов`язань та з моменту отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Доводом касаційної скарги ОСОБА_3 є також те, що в порушення вимог пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України суд не залишив без розгляду позовні вимоги, заявлені ОСОБА_1 у цій справі за наявності відкритого провадження у справі № 757/53150/21-ц, позовні вимоги у якій є аналогічними.

Вказує також, що суд першої інстанції розглянув справу з порушенням правил територіальної юрисдикції.

Відзиви на касаційні скарги

У листопаді 2024 року до Верховного Суду надійшли відзиви на касаційні скарги від ОСОБА_1 , у яких зазначено про необґрунтованість доводів касаційних скарг та відсутність підстав для їх задоволення.

Фактичні обставини справи

07 жовтня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали в письмовій формі договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти на умовах повернення, строковості, безоплатності в розмірі 3 000 000,00 дол. США, що у гривневому еквіваленті на дату укладання цього договору за офіційним курсом Національного банку України становило 77 640 000,00 грн на особисті потреби позичальника.

На підтвердження факту передачі грошових коштів сторони підписали акт приймання-передачі, в якому засвідчили відсутність будь-яких претензій щодо переданих грошових коштів.

Відповідно до п. 3.1 договору сторони передбачили, що позика надається позичальнику на строк 3 календарні роки (включно) з дати отримання позичальником позики, тобто до 07 жовтня 2019 року.

Відповідно до п. 2.5 договору позики, з метою забезпечення виконання обов`язку повернення позики позичальник зобов`язався надати у забезпечення своїх зобов`язань за договором нерухоме майно, що є власністю позичальника, та укласти відповідні договори іпотеки в розумний строк, але не пізніше 18 місяців з дати укладення цього договору, а саме передати в іпотеку позивачу нижченаведене нерухоме майно:

- будинок, загальною площею 1 111,1 кв. м, житловою площею 160 кв. м. Адреса місцезнаходження об`єкта нерухомого майна: АДРЕСА_1 ;

- житловий будинок, загальною площею 50,4 кв. м, житловою площею 30,9 кв. м. Адреса місцезнаходження об`єкта нерухомого майна: АДРЕСА_2 ;

- житловий будинок, житловою площею 31,4 кв. м. Адреса місцезнаходження об`єкта нерухомого майна: АДРЕСА_3 ;

- земельна ділянка, кадастровий номер :04:003:0083, площа 0,24 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Адреса місцезнаходження об`єкта нерухомого майна: Київська область, Бориспільський район, с. Мала Олександрівка;

- 1/2 нежилих приміщень (в літ. А), загальною площею 318,9 кв. м. Адреса місцезнаходження об`єкта нерухомого майна: АДРЕСА_4 ;

- 1/2 нежилих приміщень (в літ. А) загальною площею 642,6 кв. м. Адреса місцезнаходження об`єкта нерухомого майна: АДРЕСА_4 ;

- 1/2 частки від 18/100 часток нежилих приміщень (в літ. А) загальною площею 856,12 кв. м за адресою: АДРЕСА_5 ;

- 1/2 нежилої будівлі, загальною площею 803,4 кв. м. Адреса місцезнаходження об`єкта нерухомого майна: АДРЕСА_6 ;

- земельна ділянка, кадастровий номер :82:143:0035, площа 0,0359 га. Адреса місцезнаходження об`єкта нерухомого майна: АДРЕСА_3 ;

- земельна ділянка, кадастровий номер :03:024:0071, площа 0,6021 га, для ведення особистого селянського господарства. Адреса місцезнаходження об`єкта нерухомого майна: АДРЕСА_1 ;

- земельна ділянка, кадастровий номер: :03:024:0072, площа 0,1502 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Адреса місцезнаходження об`єкта нерухомого майна: АДРЕСА_1 ;

- машиномісця № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_7 ;

- земельна ділянка, кадастровий номер: :82:143:0034, площа 0,0537 га, для обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Адреса місцезнаходження об`єкта нерухомого майна: АДРЕСА_3 ;

- житловий будинок, житловою площею 42,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_3 ;

- земельна ділянка, кадастровий номер: :82:143:0001, площею 0,0809 га за адресою: АДРЕСА_2 ;

- квартира, загальною площею 422,7 кв. м за адресою: АДРЕСА_8 .

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а судові рішення в оскаржуваній частині - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року у справі № 206/6401/18 (провадження № 61-9197св21) зазначено, що: «на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18)».

З установлених обставин справи відомо, що на підтвердження факту передачі грошових коштів сторони підписали акт приймання-передачі. Крім того, отримання коштів не заперечує й сам відповідач ОСОБА_2 .

Враховуючи, що позичальник своїх зобов`язань із повернення суми позики не виконав, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 суми боргу за договором позики, а також пені та штрафу за неналежне виконання умов договору.

Щодо вирішення позовних вимог про визнання недійсними оскаржуваних договорів відчуження нерухомого майна колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначає наступне.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зазначено, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Згідно з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин містить ознаки фіктивності і може бути визнаний судом недійсним.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок про те, що вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

У разі оспорення правочину заінтересованою особою потрібним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав. Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам) (постанова Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18).

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 зроблено висновок, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (постанова Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсними договорів дарування, укладених між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є батьком та сином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надав належну оцінку поданим учасниками справи доказам та дійшов цілком обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, за наявності у суду належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження підстав, за яких оспорювані договори дарування можуть бути визнані недійсними судом.

Скасувавши рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинивши право власності ОСОБА_3 та визнавши за ОСОБА_2 право власності на спірне нерухоме майно суд першої інстанції фактично застосував реституцію, передбачену абзацом другим частини першої статті 216 ЦК України.

Відомості про наявність у боржника іншого майна, окрім спірного, за рахунок якого можна виконати зобов`язання щодо повернення боргу, в матеріалах справи відсутні.

З огляду на недійсність договорів дарування, ОСОБА_3 право власності на спірне нерухоме майно не набув, а отже не міг передавати такі об`єкти в іпотеку, що свідчить про недійсність договорів іпотеки.

У спірних правовідносинах концепція «добросовісного іпотекодержателя» (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21) щодо договорів іпотеки, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 незастосовна, а іпотекодержатель ОСОБА_4 судові рішення у цій справі не оскаржує.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач зазначав про те, що про порушення своїх прав він дізнався після отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в червні 2021 року.

ОСОБА_1 не є стороною оспорюваних договорів, тому об`єктивно йому не було відомо про факт укладення цих правочинів в день їх підписання сторонами. В справі відсутні докази того, що позивач про порушення своїх прав був обізнаний раніше, ніж з часу отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вирішуючи зустрічний позов ОСОБА_3 про визнання договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним та вказуючи на відсутність підстав для його задоволення, суди на підставі належним чином досліджених доказів, в тому числі й враховуючи висновок судової експертизи, проведення якої призначено ухвалою Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року, обґрунтовано виходили з недоведеності та безпідставності заявлених у ньому вимог.

Наведені у касаційній скарзі ОСОБА_2 посилання на необхідність залишення без розгляду позовних вимог, заявлених у цій справі у зв`язку із відкритим провадженням у справі № 757/53150/21-ц колегія суддів Верховного Суду відхиляє. Так, з інформації, яка міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень відомо, що Печерський районний суд м. Києва ухвалою від 23 січня 2025 року закрив провадження у справі № 757/53150/21-ц.

Верховний Суд також відхиляє доводи касаційної скарги про порушення судом першої інстанції правил територіальної юрисдикції, оскільки позов заявлено щодо кількох об`єктів нерухомого майна, а найбільш вартісний об`єкт розташовано в Обухівському районі Київської області - це земельні ділянки та розташований на них житловий будинок у смт Козин (т. 1 а. с. 182, 190, 191).

Наведене свідчить про те, що касаційні скарги є необґрунтованими, підстав для скасування оскаржуваних судових рішень колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не встановила.

Щодо клопотань про участь у судовому засіданні

У касаційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказують про бажання брати участь у розгляді справи у відкритому судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що виклик учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з урахуванням встановленої необхідності таких пояснень. Оскільки Верховним Судом не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень, і така необхідність відсутня, то підстав для виклику сторін немає. Тому у задоволенні клопотання слід відмовити.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін, оскільки доводи касаційних скарг правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою від 08 жовтня 2024 року Верховний Суд зупинив дію рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року в частині вимог немайнового характеру, дія цих судових рішень у вказаній частині підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про участь у судовому засіданні відмовити.

У задоволенні клопотання ОСОБА_3 про участь у судовому засіданні відмовити.

Касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Обухівського районного суду Київської області

від 23 березня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду

від 20 серпня 2024 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
І. В. Литвиненко
Є. В. Петров