ПОСТАНОВА

Іменем України

10 березня 2025 року м. Кропивницький

справа № 395/917/24

провадження № 22-ц/4809/412/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді Дуковський О.Л., Письменний О.А.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 13 листопада 2024 року (суддя Забуранний Р. А.).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів») звернулось до Новомиргородського районного суду Кіровоградської області з позовною заявою, відповідно до якої просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики № 5790910 у розмірі 22729,00 грн, з яких: 7000,00 грн заборгованість за основною сумою боргу, 15729,00 грн заборгованість за процентами за користування позикою.

В обґрунтування позову вказує, що02 липня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Маніфою» (далі - ТОВ «Маніфою», Позикодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) було укладено договір позики № 5790910 (далі Договір позики), за яким Позикодавець передає Позичальнику у власність грошові кошти (позику), а Позичальник приймає на себе обов`язок повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) та сплатити Позикодавцю проценти від суми позики та всі інші платежі, пов`язані з виконанням цього договору.

Позикодавець свої зобов`язання за Договором позики виконав у повному обсязі, надавши відповідачці у користування грошові кошти у погодженій сумі.

Однак, Позичальник свої зобов`язання за Договором позики у встановлений у договорі строк не виконала.

Відповідно до договору факторингу від 15 листопада 2023 року № 15-11/2023, укладеного між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», позивач набув право грошової вимоги до ОСОБА_1 в сумі 22729,00 грн, яка складається з 7 000,00 грн заборгованості за основною сумою боргу та 15729,00 грн заборгованості за процентами.

У зв`язку із невиконанням відповідачкою своїх зобов`язань за Договором позики, позивач звернувся до суду з позовом у даній справі.

Відповідачка у поданому до суду першої інстанції відзиві на позовну заяву вказала, що позов є необґрунтованим, недоведеним належними та допустимими доказами. Зазначила, що позивач не надав доказів, а саме первинних бухгалтерських документів на підтвердження руху коштів на банківському рахунку відповідачки; не надав доказів повідомлення відповідачки про відступлення права вимоги новому кредитору; не надав належного повного розрахунку заборгованості; неправильно виконав розрахунок відсотків за користування коштами. З огляду на викладене, просила відмовити у задоволенні позову повністю (а.с. 62-64).

У відповіді на відзив позивач вказує, що ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» не володіє та не може володіти оригіналами первинних документів, що підтверджують отримання та повернення відповідачкою кредитних коштів, оскільки не є банківською установою. Вважає, що долучені до матеріалів справи докази є належними, допустимими та достатніми для підтвердження надання/перерахування коштів Позичальнику та обґрунтування розміру заборгованості відповідачки. Звертає увагу що чинним законодавством не передбачено обов`язку нового кредитора надавати письмове підтвердження відправлення чи отримання боржником повідомлення про відступлення права вимоги (а.с. 74-80).

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 13 листопада 2024 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» відмовлено.

Вирішуючи спір у даній справі по суті позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належним чином не доведено зарахування відповідачці кредитних коштів. Такі докази не надані до суду ні позивачем, ні первісним кредитором.

Судом зауважено, що розрахунок заборгованості за договором є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит.

Вказавши, що наведене позбавило суд можливості прийти до беззаперечного висновку щодо правової природи, суттєвих умов та дійсності договірних зобов`язань, суд першої інстанції виснував про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції у даній справі, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги просить рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 13 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На думку скаржника, суд першої інстанції не дослідив у повній мірі матеріали справи, необґрунтовано та помилково дійшов хибних висновків, оскільки позивачем до суду першої інстанції було надано всі докази. Крім того, та на ухвалу суду про витребування доказів надано підтвердження перерахування коштів згідно укладеного договору. Наголошує, що перерахування коштів на платіжну карту відповідачки за укладеним Договором позики було безпосередньо здійснено операторами онлайн-послуг платіжної інфраструктури, які здійснюють операцій з готівковими грошима, а оскільки перекази коштів здійснюються виключно у безготівковій формі, видаткові касові ордери на суму переказу не складаються. Також умовам угод з банками-екваєрами, від яких фактично надходять на картки клієнтів кошти до переказу, передбачено надходження від Компанії загальних сум поповнення карток за визначений період, а не сум окремих транзакцій, у зв`язку з цим виділення транзакції як окремого платежу із зазначенням призначення у банківській виписці не є можливим.

Вважає, що суд дійшов помилкового висновку щодо недоведеності зарахування відповідачці кредитних коштів, оскільки кошти були зараховані на зазначену в Договорі позики карту банку у дату укладення договору та у розмірі відповідно до умов договору. Крім того, АТ КБ «ПриватБанк» підтвердив належність картки № НОМЕР_1 ОСОБА_1 , яка отримала кошти позики та використала їх на власний розсуд.

Стверджує, щонарахування відсотків за Договором позики здійснювались виключно первісним кредитором відповідно до умов укладеного договору.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 25 грудня 2024 рокувідкрито апеляційне провадження у справі; встановлено строк для подання відповідачкою відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ухвали апеляційного суду від 27 грудня 2024 року закінчено підготовчі дії; постановлено розгляд справи за апеляційною скаргою здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

У межах встановленого судом строку відповідачкою подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого вважає, що у задоволенні апеляційної скарги має бути відмовлено, а оскаржуване рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін. На переконання відповідачки, судом належним чином досліджено всі матеріали справи та вирішено спір у відповідності до закону. Наголошує, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження зарахування відповідачці кредитних коштів (а.с. 155-157).

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за наступного.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

02 липня 2023 року між ТОВ «Маніфою» (Позикодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено Договір позики (а.с. 5-14),за умовами п.п. 2.1., 2.2. якого Позикодавець передає Позичальнику у власність грошові кошти (позику), а Позичальник приймає на себе обов`язок повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) та сплатити Позикодавцю проценти за користування позикою та всі інші платежі відповідно до умов цього договору. Позика надається на умовах повернення, платності та строковості в національній валюті України гривні.

У п. 2.3. Договору позики сторонами договору погоджено наступні параметри позики: тип позики довгострокова; мета отримання позики придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення особистих потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; сума позики 7000,00 грн; строк позики загальний строк до 20 вересня 2023 року (80 днів). Строк позики складається з розрахункових періодів, визначених розрахунком; дата надання позики 02 липня 2023 року; дата повернення позики 20 вересня 2023 року.

Відповідно до п. 2.4. Договору позики та розділу 4 Паспорту позики, у межах строку позики застосовуються такі процентні ставки:

- розрахунковий період 1 (до 01 серпня 2023 року): акційна процентна ставка 1,61850 % на день (12239,00 % річних); базова процента ставка 2,49000 % на день (88595,00 % річних). Акційна процентна ставка застосовується за умови належного виконання Позичальником зобов`язання щодо здійснення платежу за цим розрахунковим періодом, а також у разі здійснення відповідного платежу протягом 3-х днів з моменту спливу строку цього розрахункового періоду;

- розрахунковий період 2 (до 20 вересня 2023 року): основна процентна ставка 3% на день (80246,00 % річних).

Позика надається Позичальнику в день підписання сторонами Договору позики шляхом безготівкового переказу на банківський рахунок Позичальника за номером електронного платіжного засобу (банківської картки) НОМЕР_1 , зареєстрованого Позичальником для цієї цілі в Особистому кабінеті (п. 2.5. Договору позики).

Договір позики та додатки до нього підписані електронним підписом Позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора.

15 листопада 2023 року між TOB «Маніфою» (Клієнт) та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (Фактор) укладено Договір факторингу № 15-11/2023, за яким Клієнт передає (відступає) Фактору за плату належні йому права вимоги, а Фактор приймає належні Клієнту права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників (а.с. 15-17).

Відповідно до витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № 15-11/2023 від 15 листопада 2023 року та розрахунку заборгованості, позивач набув право грошової вимоги до відповідачки за Договором позики в сумі 22729,00 грн, з яких: 7000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 15729,00 грн - сума заборгованості за процентами за користування позикою (а.с. 19-20).

Як вбачається з банківської виписки з карткового рахунку відповідачки № НОМЕР_2 , що була надана АТ КБ «ПриватБанк» на вимогу ухвали суду першої інстанції, 02 липня 2023 року на рахунок відповідачки були зараховані кошти у сумі 7000,00 грн (а.с.117-118).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Загальними положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Однак, оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам процесуального закону не відповідає.

У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).

Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

За ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Оскільки відповідачка виконала послідовні дії в інформаційній системі, яка використовується ТОВ «Маніфою», вважається, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов Договору позики.

Відповідачка не заперечила проти факту укладення нею з ТОВ «Маніфою» Договору позики, проте, заперечила факт виконання Позикодавцем своїх зобов`язань за договором та отримання нею 02 липня 2023 року суми позики у розмірі 7000,00 грн.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. зокрема, постанови Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 25 липня 2024 року у справі № 500/6150/14.

Відповідно до положень с. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).

Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20).

Разом з тим, заперечуючи факт отримання коштів за Договором позики, відповідачка такий договір у судовому порядку не оспорювала. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні, стороною відповідачки до суду не надані.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

Стандарт доказування «вірогідність доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач.

Колегією суддів враховано, що відповідачка не спростувала того, що вона отримала кошти за Договором позики, а лише послалася на недоведеність таких фактів позивачем.

У контексті викладеного, колегія суддів звертає увагу також на те, що до предмета доказування належить сукупність юридичних фактів матеріально-правового характеру, з якими закон пов`язує виникнення, зміну й припинення правовідносин між сторонами та на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Таким чином, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.

У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник.

Колегією суддів зважено на те, що відповідачка не надала жодного доказу, який би спростовував доводи позивача про те, що вона отримувала кошти за Договором позики.

Натомість, надану АТ КБ «ПриватБанк» до суду першої інстанції виписку, з якої вбачається зарахування на картковий рахунок відповідачки, який зазначений у Договорі позики, коштів, розмір яких погоджений у Договорі позики, та саме в дату укладення Договору позики, апеляційний суд вважає належним та допустимим доказом на підтвердження виконання ТОВ «Маніфою» своїх зобов`язань за договором. До того ж, АТ КБ «ПриватБанк» підтвердив належність картки № НОМЕР_1 саме ОСОБА_1 .

Відтак, суд першої інстанції дійшов безпідставного та необґрунтованого висновку щодо недоведеності позивачем факту отримання відповідачкою коштів у сумі 7000,00 грн за Договором позики.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується належними доказами те, що відповідачка взяті на себе зобов`язання за Договором позики належним чином не виконала, отриману позику не повернула, а тому вимога позову у частині стягнення основної суми заборгованості у розмірі 7000,00 грн. підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідачки 15729,00 грн заборгованості за процентами за користування позикою колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі висновки викладені, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №300/438/18.

У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Умовами Договору позики та додатків до договору передбачено, зокрема, що у погоджений сторонами строк користування позикою до 20 вересня 2023 року відповідачка мала сплатити ТОВ «Маніфою» загальну вартість позики у сумі 11448,85 грн (у т.ч. сума позики, проценти за користування позикою, комісії та інші платежі); загальні витрати за позикою 4448,85 грн.

При цьому, доказів того, що процентна ставка за Договором позики та/або інші умови надання позики за погодженням сторін Договору позики були змінені, матеріали справи не містять.

За викладеного, встановлені у даній справі фактичні обставини свідчать, що у Позичальника виникли зобов`язання по оплаті процентів за Договором позики у розмірі, що розрахований за базовою процентною ставкою за кожен день користування позикою протягом строку користування позикою у сумі 4 448,85 грн (11448,85 грн 7000,00 грн = 4 448,85 грн).

Інший розрахунок TOB «Маніфою» процентів за користування відповідачкою сумою позики є безпідставним.

Отже, позовна вимога про стягнення процентів за користування позикою підлягає частковому задоволенню в сумі 4 448,85 грн.

Щодо стверджуваної відповідачкою обставини неповідомлення її про зміну кредитора у зобов`язанні колегією суддів зважено на те, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 513, ст. 514 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Статтею 1081 ЦК України передбачено, що клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Клієнт не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником грошової вимоги, право якої відступається і яка пред`явлена до виконання фактором, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Як вбачається з висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, у постановах від 06 лютого 2018 року у справі № 278/1679/13-ц, від 06 лютого 2019 року у справі № 361/2105/16-ц, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним. Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.

У постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 667/11010/14-ц Верховним судом зазначено також, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Якщо боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Таким чином, саме по собі неповідомлення Позичальника про уступку права вимоги не припиняє зобов`язань сторін за Договором позики і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за договором на користь нового кредитора.Оскільки судом першої інстанції наведеного безпідставно враховано не було, що призвело до неправильного висновку по суті спору, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а апеляційна скарга частковому задоволенню.Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скаргиВідповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Викладене, а також встановлені у даній справі фактичні обставини свідчать, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по суті спору про часткове задоволення позовних вимог.

Судові витрати

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України витрати позивача зі сплати судового збору у судах першої та апеляційної інстанцій покладаються на відповідачку пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» задовольнити частково.

Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 13 листопада 2024 року у даній справі скасувати та ухвалити нове рішення у справі.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за Договором позики від 02 липня 2023 року №5790910 у сумі 11448,85 грн, з яких: 7 000,00 грн основна сума боргу, 4 448,85 грн відсотки за користування позикою, а також витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у сумі 2204,08 грн та за подання апеляційної скарги у сумі 3306,12 грн.

У задоволенні решти вимог позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О. Л. Дуковський

О. А. Письменний

: