Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 945/1118/24
Провадження № 2/945/375/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2025року Миколаївський районний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Войнарівського М.М., за участю секретаря судового засідання Кінек Г.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського районного суду Миколаївської області через свого представника адвоката Хорошева В.В. з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Свої вимоги обґрунтовує тим,що разом з батьками, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позивачка від народження проживала в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Як свідчать відомості з Погосподарської книги с. Крива Балка (Том 4) за січень 1996р.- грудень 2000р. в якості члена господарства за адресою АДРЕСА_1 , першим записано ОСОБА_4 ,в подальшому до нього приписані інші члени його сім`ї, серед яких міститься інформація про Позивачку. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько Позивачки, ОСОБА_4 . Правовстановлюючих документів на житловий будинок в розпорядженні позивачки не було, та оскільки позивачка завжди проживала в даному будинку, виключно батько позивачки вирішував питання її реєстрації та проживання в будинку, займався ремонтом будинку, здійснював будівництво допоміжних споруд, сплачував комунальні витрати, позивачка вважала даний будинок власністю батька. Після смерті батька позивачка одноосібно володіє житловим будинком,постійно проживає в ньому,здійснює утримання будинку, сплачує всі витрати та комунальні платежі. Під час підготовки необхідних документів для оформлення спадщини у вигляді житлового будинку Позивачці вперше стало відомо про те, що власником даного житлового будинку є не її батько, а рідний брат батька - ОСОБА_6 . Увесь цей час Позивачка не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності на будинок. ОСОБА_6 ніколи не поводився як власник будинку, ніколи не проживав в ньому, не користувався, не висловлював своїх прав та претензій щодо будинку будь - які правовідносини між Позивачкою та ОСОБА_6 з приводу житлового будинку ніколи не обговорювались, будь-яких правочинів або договорів не укладалось, ОСОБА_6 дозволу на проживання Позивачки в будинку не надавав.Оскільки, вирішити дане питання у позасудовому порядку неможливо просить суд визнати право власності за набувальною давністю.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказана цивільна справа розподілена головуючому судді Войнарівському М.М.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області 20.05.2024року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Миколаївського районного суду від 18.02.2025року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

У останнє судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Хорошев В.В. не з`явилися, при цьому представником сформовано в системі «Електронний суд» заяву про розгляд справи без участі наполягаючи на задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, при цьому засобами поштового зв`язку подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, при цьому засобами поштового зв`язку подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку

Згідно до ч. 1 ст. 16, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

За своєю природою принцип змагальності судового процесу засновується на розподілі процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - на відповідача.

Позивач має право на захист свого порушеного права у той спосіб,який сам обрав,а тому суд повинен захистини таке порушене право у обраний саме позивачем спосіб,навіть якщо він є менш ефективним. Суд не вправі вказувати позивачу,який спосіб захисту йому обрати.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями ч. 1, ч. 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , батько позивачки, ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с.Крива Балка Миколаївського району Миколаївської області.

Згідно листа КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 2-3575 від 25.04.2024року за адресою: АДРЕСА_1 право власності зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності від 22.11.1989року, видане виконкомом Кривобалківської сільської Ради народних депутатів,зареєстровано в КП «ММБТІ» 22.11.1989 року за №85.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в с.Крюкове Полтавського району Полтавської області у віці 56 роки.

В матеріалах справи мається Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру №79858072 від 28.01.2025 року про наявність інформації,щодо спадкової справи після померлого ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , номер у нотаріуса 421; номер у спадковому реєстрі 51410859; дата заведення 12.07.2011;місце зберігання Полтавська районна державна нотаріальна контора.

Як вбачається з копії спадкової справи № 421/2011 від 12.07.2011 року, відповідач ОСОБА_3 , 12.07.2011року звернулася до Полтавської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_6 , на день смерті якого залишилось майно яке складається з житлового будинку,що знаходиться в АДРЕСА_2 .

Допитані в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтвердити проживання позивачки у спірному будинку з 1985року.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що з 1985 року та на час подання позову позивач проживає в житловому будинку в АДРЕСА_1 , що підтверджується актом про постійне проживання.

На ім`я позивачки була оформлена розрахункова книжка по оплаті за природний газ та відповідно оплачувалась вартість спожитого природного газу. Крім цього, позивачкою оплачувались послуги з електропостачання, податок за земельну ділянку, за вказаною адресою.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156 св 18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291 гс 18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347 св 22).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У ході судового розгляду знайшло своє підтвердження те, що позивач відкрито, безперервно володіє спірним будинком, поводячись із ним як власник.

Таким чином у ході розгляду справи знайшло своє підтвердження те, що позивач правомірно, добросовісно заволоділа спірним чужим майном, вважаючи себе його власником. Також встановлено безтитульне, без відповідної правової підстави, володіння позивачем зазначеного будинку.

За наведених обставин суд вважає, що позивач добросовісно, безтитульно заволоділа нерухомим майном і продовжує відкрито, безперервно їм володіти, поводячись як власник, більше десяти років та набула право власності на це майно за набувальною давністю, на підставі ч. 1 ст. 344 ЦК України.

Керуючись ст. 16, 328, 344, 392 ЦК України, ст. 10 - 13, 19, 81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 280, 282, 283 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженка с.Крива Балка, Миколаївського району Миколаївської області; паспорт серія НОМЕР_3 ; РНОКПП НОМЕР_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженка с.Крива Балка Миколаївського району Миколаївської області; паспорт серія НОМЕР_5 ; РНОКПП НОМЕР_6 ; зареєстрована: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ; уродженка с.Крива Балка Миколаївського району Миколаївської області; паспорт серія НОМЕР_7 ; РНОКПП НОМЕР_8 ; зареєстрована: АДРЕСА_2 ) про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженка с.Крива Балка, Миколаївського району Миколаївської області; паспорт серія НОМЕР_3 ; РНОКПП НОМЕР_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) право власності на житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду.

Суддя М.М.Войнарівський