Провадження № 22-ц/801/432/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 березня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Войтка Ю.Б., Сопруна В.В.,

з участю секретаря судового засідання Кашпрук М.Г.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2

апеляційні скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Шикунової Аліни Олександрівни, позивача ОСОБА_2

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Дернової В.В, повний текст якого складено 13 грудня 2024 року

у справі №127/16799/19

за позовом ОСОБА_2 (позивач)

до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 (відповідачі)

за участі приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Ярової Яни Миколаївни, Служби в справах дітей Вінницької міської ради (треті особа, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору),

про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, поділ майна та визнання договорів дарування недійсними,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

Позивач ОСОБА_2 в червні 2019 року звернулася в міський суд з позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, поділ майна та визнання договорів дарування недійсними.

В обґрунтування позову посилалася на те, що в період з 25.03.2007 перебувала з відповідачем ОСОБА_3 в шлюбі, який розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.02.2018 (набрало законної сили 03.04.2008).

Згідно з договорами купівлі-продажу будинку і земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 , укладеними в 2008 році, ОСОБА_3 набув їх у особисту власність, проте за час перебування в шлюбі зазначений будинок повністю реконструйовано, в зв`язку з чим істотно збільшилася його вартість, а відтак вона вважає, що зазначене майно слід визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, в листопаді 2018 року вона дізналася, що в травні 2018 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 було укладено договори дарування зазначеного майна, що порушують її права співвласника спільної сумісної власності, а також порушує права їх неповнолітніх дітей, які проживали в спірному будинку.

Враховуючи викладене вище, відповідно до уточнених вимог (т. 2, а.с. 136) просила:

- визнати житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

- визнати недійсним Договір дарування житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 31 травня 2018 року та посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Яровою Яною Миколаївною за реєстровим № 351;

- поділити між нею та ОСОБА_3 житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 наступним чином: визнати за нею право особистої приватної власності на частку житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_3 ; визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на частку житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_3 ;

- виділити їй в натурі частку житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_3 ;

- визнати недійсним Договір дарування земельної ділянки площею 0,0816 га, кадастровий номер :03:030:0223, по АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 31 травня 2018 року та посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Яровою Яною Миколаївною за реєстровим № 352;

- виділити їй в натурі частку земельної ділянки площею 0,0816 га, кадастровий номер :03:030:0223, по АДРЕСА_2 .

Рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2024 року позов задоволено частково.

Постановлено визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3 житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнано недійсним Договір дарування житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 31 травня 2018 року та посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Яровою Яною Миколаївною за реєстровим № 351.

Визнано недійсним Договір дарування земельної ділянки по АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 31 травня 2018 року та посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Яровою Яною Миколаївною за реєстровим № 352.

Здійснено розподіл спільного сумісного майна подружжя, шляхом визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на 28/100 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , та визнання за ОСОБА_3 права особистої приватної власності на 72/100 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 .

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 4 784,60 грн. судового збору, а з ОСОБА_1 - 838,20 грн. судового збору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 через свого представника -адвоката Шикунову А.О. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Вінницького міського суду від 03 грудня 2024 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_2 також подала апеляційну скаргу, в якій просить вказане рішення Вінницького міського суду змінити в частині поділу спільного майна подружжя та поділити між нею та ОСОБА_3 житловий будинок з прибудовами і господарськими будівлями і спорудами під АДРЕСА_1 наступним чином:

- визнати за нею, ОСОБА_2 право особистої приватної власності на частину житлового будинку з прибудовами і господарськими будівлями і спорудами під АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на частку житлового будинку з прибудовами і господарськими будівлями і спорудами під АДРЕСА_1 .

Скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2024 року в частині відмови в задоволенні її позовних вимог та ухвалити нове рішення в цій частині, яким:

- виділити їй, ОСОБА_2 , в натурі частку житлового будинку з прибудовами і господарськими будівлями і спорудами під АДРЕСА_1 відповідно до варіанту 3, який міститься у додатках 7, 8 висновку судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи № 4340-4343/23-21 від 29.04.2024 року;

- виділити їй в натурі частку земельної ділянки площею 0,0816 га, кадастровий номер :03:030:0223, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , відповідно до варіанту 3, який міститься у додатку 11 висновку судової будівельно-технічної, земельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи № 4340-4343/23-21 від 29.04.2024 року.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Апелянт відповідач ОСОБА_1 посилається на те, що поза увагою суду першої інстанції залишилася та обставина, що спірний житловий будинок не було прийнято в експлуатацію, реєстрація новоствореного майна не відбулася, а відтак визнання його об`єктом спільної сумісної власності подружжя суперечить вимогам законодавства і судовій практиці Верховного Суду з цих питань. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин статтю 62 СК України й дійшов необґрунтованого висновку про те, що за час шлюбу майно істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. При цьому суд першої інстанції безпідставно не врахував докази проведення відповідних витрат відповідачем, а виходив із самого лише факту перебування сторін в шлюбі.

Крім того, вважає, що оскаржуваними договорами дарування права, свободи та охоронювані законом інтереси неповнолітніх не зачіпалися, так як вони з 2017 року не проживають в будинку, а відтак визнання правочинів недійсними з цих підстав є помилковим.

Так само поза увагою суду першої інстанції залишилася та обставина, що вже після того, як вона стала власником спірного майна, 13 грудня 2020 року в будинку відбулася пожежа, ліквідація наслідків якої здійснена повністю за її рахунок.

Апелянт позивач ОСОБА_2 вважає, що суд першої інстанції вірно встановив усі фактичні обставини справи, обґрунтовано визнав недійсними оспорювані нею договори дарування, на законних підставах визнав об`єктом права спільної сумісної власності подружжя житловий будинок з прибудовами і господарськими будівлями і спорудами під АДРЕСА_1 , однак при проведенні його поділу невірно застосував норми матеріального права, зокрема, відійшов від засад рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності.

Позаяк жодна із сторін не заявляла про збільшення своєї частки чи зменшення частки іншої сторони, її та колишнього чоловіка частки в спірному будинку є рівними, тобто по , а відтак до задоволення підлягають її вимоги про реальний поділ зазначеного майна відповідно до варіанту судової будівельно-технічної, оціночно будівельної та оціночно-земельної експертизи.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

Відповідач ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 , в якому також просить рішення суду першої інстанції скасувати, а в задоволенні позову відмовити повністю. Посилається на відсутність підстав для визнання спірного житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, недоведеність позовних вимог, зокрема, в частині збільшення вартості його житлового будинку внаслідок спільних трудових чи фінансових затрат або затрат другого з подружжя, а також неможливість визнання права власності на будинок, який не прийнято в експлуатацію.

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Ухвалами Вінницького апеляційного суду від 07 і 13 січня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами представника відповідача ОСОБА_1 і позивача ОСОБА_2 відповідно, а ухвалою суду від 28 січня 2025 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду.

Апеляційний розгляд справи, призначений на 18 лютого і 04 березня 2025 року було відкладено за заявами представника відповідача і позивача в зв`язку з неможливістю явки до суду з поважних причин.

Ухвалою апеляційного суду від 04 березня 2025 року продовжено на 15 днів строк розгляду справи й відкладено розгляд справи на 11 березня 2025 року.

В судовому засіданні апелянт відповідач ОСОБА_1 і її представник адвокат Шикунова А.О. вимоги апеляційної скарги підтримали на умовах, викладених у ній, і просили задовольнити. Відповідач ОСОБА_3 просив задовольнити вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_2 , а також треті особи, які повідомлені в установленому законом порядку про дату, час і місце розгляду справи (згідно з даними відділення зв`язку позивачу судову повістку про виклик до суду вручено 08.03.2025, а третім особам - шляхом доставлення до електронного кабінету) до суду не з`явилися, заяв про відкладення розгляду справи з поважних причин або розгляд справи в їх відсутність не подали, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Обставини, які встановлені судом першої інстанції, і не оспорюються сторонами

Судом першої інстанції встановлено, що 25 березня 2007 року між сторонами ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено шлюб у Відділі РАЦС Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, про що було зроблено відповідний актовий запис № 485.

Сторони мають дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується повторним Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 16 квітня 2009 року та Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 02 серпня 2010 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.02.2018 року у цивільній справі № 127/26555/17 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 було розірвано (рішення суду набрало законної сили 03.04.2018 року).

09 червня 2018 року відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб з ОСОБА_10 та змінено прізвище з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_12 », що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 09 червня 2018 року.

Отже, з 25.03.2007 року до 03.04.2018 року сторони перебували у шлюбі (згідно з ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу).

У вказаний період ОСОБА_3 набув право власності на житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , а також на земельну ділянку, на якій він розташований.

Як вбачається з Договору купівлі-продажу житлового будинку від 24.07.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О.В. за реєстровим № 4357, ОСОБА_13 придбав у власність житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 60,7 кв. м, житловою площею 38,3 кв. м (т. 1, а.с. 182-183).

Разом з тим, як вбачається з п. 9 Договору купівлі-продажу житлового будинку від 24.07.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О.В. за реєстровим № 4357, Покупець довів до відома Продавця, а Продавець взяв до уваги той факт, що грошові кошти, що витрачаються Покупцем на придбання нерухомого майна за цим договором, не є спільною сумісною власністю та є його особистою приватною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти або їх частку), витрачені на купівлю, у тому числі відповідно до статей 65,74 та 97 Сімейного кодексу України, що підтверджується заявою дружини Покупця ОСОБА_14 , справжність підпису якої посвідчено Плахотнюк О.В., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 24.07.2008 року за реєстровим № 4353, що призначена для зберігання у справах нотаріуса.

Отже суд першої інстанції дійшов висновку про те, що житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 на момент придбання у 2008 році був об`єктом права особистої приватної власності ОСОБА_3 .

31 травня 2018 року між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено Договір дарування житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Яровою Яною Миколаївною за реєстровим № 351.

Цього ж дня року між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено Договір дарування земельної ділянки по АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Яровою Яною Миколаївною за реєстровим № 352.

Встановлені вище обставини сторонами не оспорюються.

Позиція апеляційного суду

Між сторонами виник спір з приводу того, що за період спільного проживання і перебування в шлюбі належний відповідачеві житловий будинок було реконструйовано, внаслідок чого він істотно збільшився у своїй вартості і на думку позивачки його слід визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділити між колишнім подружжям, а правочини, згідно з якими ОСОБА_3 одноосібно розпорядився ним, подарувавши ОСОБА_1 , визнати недійсними.

Суд першої інстанції посилаючись на висновок експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи № ОС-369 від 30.12.2020, письмові докази по справі і показання свідків, дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя є обґрунтованими.

Так, після реконструкції спірний житловий будинок має загальну площу 140,4 кв. м., що на 79,7 кв. м. більше від його загальної площі на момент придбання (60,7 кв. м.), що свідчить про істотне збільшення його вартості.

Спільність трудових та/чи грошових затрат подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , внаслідок яких нерухоме майно істотно збільшилося у своїй вартості під час перебування в шлюбі підтверджується тим, що в 2011 році було зареєстроване повідомлення про початок виконання будівельних робіт з реконструкції індивідуального житлового будинку з надбудовою мансардного поверху по АДРЕСА_2 , ІІ категорія складності; документами про придбання ОСОБА_3 значної кількості будівельних матеріалів в період з 2011 по 2016 рік, тією обставиною, що ОСОБА_5 є приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, фізичною особою підприємцем, що підтверджує наявність в неї доходу і участь грошовими коштами у поліпшенні (реконструкції) спірного нерухомого майна, а також показаннями свідків, які підтвердили, що за час перебування в шлюбі в житловому будинку з`явився другий поверх, змінено планування першого поверху.

Відтак суд першої інстанції на підставі статті 62 СК України визнав житловий будинок об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а також як похідні від задоволеної позовної вимоги про визнання об`єктом права спільної сумісної власності задовольнив вимоги про визнання недійсними договорів дарування з розпорядження житловим будинком і земельною ділянкою.

Проте вирішуючи вимоги про поділ майна, суд першої інстанції виходив із того, що невід`ємним поліпшенням нерухомого майна є площа, на яку збільшилася загальна площа будинку 79,7 кв. м., а її половина 39,85 кв. м. складає 28/100 часток, визнав за позивачкою право особистої приватної власності на 28/100 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , а право особистої приватної власності на 72/100 зазначеного житлового будинку залишив за ОСОБА_3 .

Водночас суд першої інстанції відмовив в реальному поділі житлового будинку в зв`язку з тим, що судова будівельно-технічна та земельно-технічна експертизи щодо поділу спірного нерухомого майна в натурі відповідно до визначеної частки позивача (28/100) судом не призначалася та відповідний висновок експерта у матеріалах справи відсутній.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Відповідно до частин 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, а також учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до принципу змагальності сторін (частина 3 статті 12, частина 1 статті 81 ЦПК України) кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правила оцінки доказів встановлені статтею 89 ЦПК України, відповідно до якої суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази не мають для суду зазделегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачка просила визнати спірний житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя.

Майнові відносини, які складаються між подружжям, урегульовано у нормах СК України.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації цивільного стану.

Майно, що належить дружині, чоловікові, може належати їм на праві особистої приватної власності (статті 57-59), або на праві спільної сумісної власності (статті 65-74 СК України).

Згідно з статтею 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У частині сьомій цієї статті передбачено, що якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Здійснення дружиною, чоловіком права особистої приватної власності має відповідати вимогам статті 59 СК України, відповідно до якої той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей. При розпорядження своїм майно дружина, чоловік зобов`язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім`ї, які відповідно до закону мають право користування ним.

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Під час укладення 24 липня 2008 року договору купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_13 придбав у ОСОБА_15 цілий житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 покупцем будо доведено до відома продавця про те, що грошові кошти, що витрачаються покупцем на придбання нерухомого майна за цим договором, не є спільною сумісною власністю та є його особистою приватною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (їх частку), витрачені на купівлі, у тому числі відповідно до статей 65, 74, 97 СК України, відсутні, що підтверджується заявою дружини покупця ОСОБА_14 .

До договору купівлі-продажу дійсно додається відповідна письмова заява ОСОБА_14 про те, що грошові кошти, які витрачаються її чоловіком ОСОБА_4 на придбання вказаного житлового будинку, є його особистою приватною власністю.

Отже відповідно до п. 3 ч. 1 статті 57 СК України незважаючи на придбання вказаного житлового будинку в період шлюбу, він є особистою приватною власністю ОСОБА_3 .

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з тенденціями загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 22 вересня 2022 року по справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) вважає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мала довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Апеляційний суд не погоджується з висновкам суду першої інстанції про те, що по справі наявні підстави для застосування до спірних правовідносин статті 62 СК України.

Так, судом встановлено, що 18.10.2011 ОСОБА_3 подано повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо проекту реконструкція індивідуального житлового будинку з надбудовою мансардного поверху по І-му АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 40).

Законодавче визначення поняття реконструкції жилого будинку міститься в Законі України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду» і розуміється як перебудова жилого будинку з метою поліпшення умов проживання, експлуатації, зміни кількості жилих квартир, загальної та житлової площі тощо, пов`язана із зміною геометричних розмірів, функціонального призначення, заміною окремих конструкцій, їх елементів, основних техніко-економічних показників.

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи № ОС-369 на підставі проведеного дослідження наданих матеріалів, враховуючи результати проведеного натурного обстеження об`єкта дослідження, встановлено, що на об`єкті житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що розташовується по АДРЕСА_2 , фактично виконано роботи з реконструкції.

При цьому за висновком експерта ринкова вартість житлового будинку з прибудовою, господарських будівель та споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , визначена станом на 30 грудня 2020 року з урахуванням даних інвентаризаційної справи № 2199 щодо технічного стану та об`ємно-планувальних характеристик об`єкту дослідження станом на 24.07.2008 року складає 347 447 грн, а станом на дату проведення дослідження 1 781 911 грн. При цьому в результаті проведення робіт з реконструкції площа житлового будинку з прибудовами, що розташовується по АДРЕСА_2 збільшилася на 79,7 кв. м, а вартість будівельних робіт, здійснених в процесі будівництва мансарди «м/А» та «м/а1» станом на 30 грудня 2020 року становить 599 676,81 грн (з яких заробітна плата 190 891,48 грн, вартість матеріальних ресурсів, будівельних матеріалів, виробів та конструкцій 408 522,81 грн, а вартість експлуатації будівельних машин і механізмів 262,52 грн).

При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що експерт не змогла встановити час (місяць, рік) проведення будівельних робіт, здійснених в процесі реконструкції житлового будинку, а тому такі роботи могли бути здійснені не лише за час перебування сторін в шлюбі, а й після того, як будинок і земельна ділянка були подаровані ОСОБА_1 і до фактично огляду об`єкта судом, який відбувався в квітні 2020 року.

Також має місце істотна різниця між сумою, на яку збільшилася вартість спірного житлового будинку, і вартістю будівельних робіт, здійснених в процесі будівництва мансарди. Так, за висновком експерта ринкова вартість земельних поліпшень збільшилася на 1 404 464 грн, тоді як вартість будівельних робіт 599 676,11 грн, а відтак левову частку збільшення вартості (804 787,89 або 57%) становлять інші фактори, що не пов`язані з проведеними будівельними роботами, як то коливання курсу валюти, зміна ринкових цін та інші чинники, які експертом не розкриті.

За даними Державної служби статистики України (https://www.ukrstat.gov.ua/) за період з серпня 2008 по квітень 2020 року інфляційне збільшення становило 3,6244 рази, тобто споживчі ціни зросли на більш як 362 відсотка, що по відношенню до початкової суми 347 447 грн становить 911 865,13 грн.

Водночас за вказаний період за даними Національного банку (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates) коливання офіційного курсу гривні - девальвація склала 559 відсотків (від 4,8407 грн/дол США в липні 2008 року до 27,1025 грн/дол США в квітні 2020 року).

Отже збільшення вартості спірного житлового будинку пов`язане не лише із його покращеннями, а й з іншими, незалежними від дій сторін, факторами.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає, що немає підстав для висновку про те, що в результаті проведених робіт з реконструкції первинний об`єкт нерухомості, що належав ОСОБА_3 повністю розчинився, знівелювався, втратився чи став настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні з тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу.

Так, незважаючи на збільшення площі будинку, його перший поверх нікуди не дівся, він став основою для надбудови (розширення) мансардного поверху, має площу по зовнішнім розмірам 70,8 кв. м. й відсоток його готовності становить 100%, тоді як відсоток готовності мансардного поверху 80%.

Крім того, апеляційна інстанція не погоджується з висновками суду першої інстанції, який повністю відкинув докази відповідача про проведення ним і його матір`ю певних робіт в будинку вже після переходу права власності на нього до ОСОБА_1 .

При цьому як документи на закупівлю матеріалів, обладнання і робіт в період шлюбу, так і відповідні докази проведення робіт після його розірвання, надавалися лише ОСОБА_3 , який стверджував, що проводив відповідні роботи за рахунок ОСОБА_1 , за кошти якої і було придбано спірний житловий будинок, в зв`язку з чим ОСОБА_14 і подала заяву про визнання його особистою власністю чоловіка.

Так, 08 липня 2008 року ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу її квартири під номером АДРЕСА_5 й отримано за ним 321 080 грн, або 66 300 доларів за офіційним курсом. Частину із них, а саме 60 000 доларів ОСОБА_1 передала своєму синові ОСОБА_3 як позику для придбання будинку (т. 1, а.с. 59-63).

Тому саме позивачка мала б довести, що реконструкцію будинку, який є особистою приватною власністю ОСОБА_3 проведено за спільні кошти, або за її особисті кошти, отримані з інших джерел.

При цьому самого лише посилання на те, що відповідні роботи було проведення під час перебування сторін в шлюбі згідно з вищевикладеною позицією Великої Палати Верховного Суду, недостатньо.

Так, на підтвердження закупівлі обладнання, матеріалів і робіт, ОСОБА_3 надано товарний чек від 14.03.2011 на суму 19 740 грн, рахунок від 04.05.2011 на суму 10 578 грн, товарний чек від 14.06.2011 на суму 10 880 грн, накладну від 26.01.2012 на суму 11 728 грн, накладну від 09 червня 2013 року на суму 4 376,20 грн, товарний чек від 21.05.2015 на суму 7 716 грн, товарний чек від 17.06.2015 на суму 13 540 грн, замовлення від 10.02.2016 на суму 60 800 грн, договір купівлі-продажу металопластикових конструкцій від 04.08.2012 на суму 24 400 грн, акт здачі-прийому виконаних робіт від 19.08.2011 на суму 4 000 грн, а всього документів на суму 167 758,20 грн.

Водночас за період після припинення шлюбу відповідачем надано видаткову накладну від 10.06.2018 на суму 5 338,90 грн, акт від 10.06.2018 на суму 550 грн, видаткову накладну від 13.07.2018 на суму 7 740,94 грн, акт від 13.07.2018 на суму 550 грн, видаткову накладну від 18.09.2018 на суму 1 318,05 грн, видаткову накладну від 27.09.2018 на суму 8 820,36 грн, акт від 27.09.2018 на суму 550 грн, видаткову накладну від 01.10.2018 на суму 831,84, видаткову накладну від 18.10.2018 на суму 13 427,06 грн, товарний чек від 01.06.2019 на суму 10 000 грн, рахунок від 01.06.2019 на суму 317,75 грн, рахунок від 01.06.2019 на суму 3 658,58 грн, видаткову накладну від 03.06.2019 на суму 25 772,82 грн, а всього на суму 78 876,30 грн.

Загалом відповідачем надані документи на придбання будівельних матеріалів, обладнання і робіт на суму 246 634,50 грн, тобто 32% із них або майже третину було придбано вже після припинення шлюбу.

З огляду на те, що документи на купівлю будівельних матеріалів і обладнання як під час шлюбу, так і після його припинення надавалися саме ОСОБА_3 , і суд першої інстанції прийняв їх на підтвердження проведення відповідних робіт під час шлюбу, відхилення судом першої інстанції таких же доказів проведення відповідних робіт вже після припинення шлюбу не можна вважати обґрунтованим, адже вони складають третину від документально підтвердженої вартості будівництва.

При цьому позивачем не надано жодного письмового доказу про проведення будь-яких витрат, оплату товарів і послу, пов`язаних з проведенням реконструкції спірного житлового будинку.

Позиція сторони позивача, з якою погодився суд першої інстанції, ґрунтується на тому, що позивач у відповідний період працювала приватним нотаріусом і як така мала достатній рівень доходу, спрямовувала його до сімейного бюджету, за рахунок якого і здійснювалося будівництво.

Суд першої інстанції не визначив конкретний розмір такого доходу та яку частку він становив від загальних витрат на будівництво. Суд першої інстанції послався на довідку, видану 14.05.2021 ФОП ОСОБА_12 про її загальний оподатковуваний дохід у відповідний період (т. 3, а.с. 31).

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що зазначений дохід не є доходом в розумінні частини 2 статті 61 СК України, оскільки відповідно до статті 177 ПК України доходи фізичних осіб підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу (15 відсотків станом на 2011 рік). При цьому об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи підприємця.

Крім того, поза увагою суду першої інстанції взагалі залишилася та обставина, що 13.12.2020 в належному ОСОБА_1 будинку АДРЕСА_3 сталася пожежа, в результаті якої було знищено перекриття стелі 2-го поверху на площі 100 кв. м., утеплювач (мінеральна вата) площею 100 кв. м., дерев`яні елементи даху на площі 100 кв. м., металочерепиця 50 кв. м. електропроводка 10 м. п., ОСБ плита 50 кв. м., а також документи, зокрема, правовстановлюючі, на будинок і громадян, які проживали в ньому. Орієнтовні збитки від пожежі було оцінено 500 тис. грн (т. 2, а.с. 242).

Зазначена пожежа та заподіяні нею матеріальні збитки не були також враховані й експертом при проведенні експертизи, так як висновок експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи складений 30 грудня 2020 року, тобто вже після пожежі, а натурне обстеження об`єкта відбувалося в квітні 2020 року, тобто до події.

Отже з огляду на відсутність доказів, що за час шлюбу майно, яке є особистою приватною власністю ОСОБА_3 істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя - ОСОБА_5 , є необґрунтованим і таким, що не відповідає нормам матеріального права висновок суду першої інстанції про визнання жилого будинку спільною сумісною власністю подружжя.

Висновок суду першої інстанції є помилковим і з огляду на те, що на підставі статті 62 СК України за наявності для того підстав визнається право спільної сумісної власності на об`єкт як такий, тобто весь житловий будинок, а не половину вартості його покращення.

На зазначене слушно звертала увагу позивач, коли вказувала на необхідність поділу будинку в рівних частках.

Разом з тим, звертаючись до суду з відповідним позовом позивач не врахувала, а суд першої інстанції не надав правової оцінки тим обставинам, що спірний житловий будинок в зв`язку з реконструкцією є новоствореним нерухомим майном, яке не введене в експлуатацію і державна реєстрація права власності щодо якого не проведена, а відтак він не може бути об`єктом поділу.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача про те, що спірний житловий будинок нібито є самочинним і як такий не підлягає поділу.

Згідно з статтею 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Порядку виконання будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466 будівельні роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію та подання замовником за формою згідно з додатком 1 повідомлення про початок виконання будівельних робіт Державній архітектурно-будівельній інспекції або її територіальному органу за місцезнаходженням об`єкта будівництва щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт, відповідно до переліку об`єктів, будівництво яких здійснюється після надіслання повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

Індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок не вище двох поверхів (без урахування мансардного поверху) площею до 300 кв. м., а також господарські будівлі і споруди, зокрема гаражі, які розташовані на присадибних, дачних і садових земельних ділянках входять до Переліку об`єктів, будівництво яких здійснюється після подання повідомлення про початок будівельних робіт (додаток до вищевказаної постанови).

Шляхом подання 18 жовтня 2011 року Повідомлення про початок виконання будівельних робіт/про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт за формою, згідно з Додатком 1 до Порядку виконання будівельних робіт на земельній ділянці з відповідним цільовим призначенням, ОСОБА_3 вищевказаних норм законодавства дотримався, а відтак будинок не є самочинним в розумінні статті 376 ЦК України.

Разом з тим, відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного суду в постанові від 12 квітня 2023 року по справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22), Касаційним цивільним судом в постанові від 04 жовтня 2024 року по справі № 372/2038/22.

При цьому Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від відступити від висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 07 вересня 2016 року у справі N 6-47цс16, про те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва.

Відтак належним способом захисту прав позивача за інших необхідних умов, зокрема, доведеності виникнення права спільної сумісної власності на майно, що належало одному із подружжя, внаслідок істотного збільшення його вартості в результаті реконструкції за час шлюбу, до прийняття новоствореного майна до експлуатації і його державної реєстрації, є вимога про визнання права власності на будівельні матеріали.

Обрання позивачем неефективного способу захисту є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю і його реальний розподіл.

Отже судом апеляційної інстанції не встановлено підстав для визнання оспорюваних договорів дарування жилого будинку і земельної ділянки, укладених між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 31 травня 2018 року з підстав порушення права спільної сумісної власності другого з подружжя.

Крім того, поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що навіть за умов визнання за ОСОБА_2 права власності на 28/100 спірного будинковолодіння, ОСОБА_3 був вправі розпорядитися своєю часткою, а саме 72/100, тоді як за судовим рішенням теперішнього власника майна ОСОБА_1 помилково позбавлено його повністю.

Укладенням спірних договорів дарування не порушено й права неповнолітніх, так як ОСОБА_5 разом з дітьми не проживають в спірному будинку з грудня 2017 року, що підтверджується відповідною довідкою (т. 1, а.с. 100) і не спростовано позивачем.

Зважаючи на викладене, рішення місцевого суду через недоведеність обставин справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи і порушення норм матеріального права (пункти 1-3 статті 376 ЦПК України) слід скасувати, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити повністю.

В зв`язку з відмовою в позові з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України слід покласти судові витрати, які складаються з судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2305,20 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2024 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, поділ майна та визнання договорів дарування недійсними відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2305,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 17.03.2025 року.

Головуючий І.М. Стадник

Судді Ю.Б.Войтко

В.В. Сопрун