Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/1412/25
Номер провадження2/711/1060/25
РІШЕННЯ
19 березня 2025 року м. Черкаси
Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:
головуючого судді Петренка О.В.,
за участю секретаря судових засідань Овезової Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,
20 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Придніпровського районного суду м.Черкаси із вказаною позовною заявою, в якій просить суд розірвати шлюб, укладений 05 березня 2005 року із відповідачем ОСОБА_2 , а також стягнути аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частини з усіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на місяць для дитини відповідного віку.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 05 березня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції Черкаської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що в книзі реєстрації зроблено запис за № 293.
Протягом останніх декількох років стосунки з відповідачем розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. У зв`язку із цим, сторони у справі тривалий час проживають окремим життям та своїми інтересами. На даний час, позивач та відповідач проживають окремо, сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують.
Підсумовуючи викладене, позивач просить суд розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем ОСОБА_2 , зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції Черкаської області 05 березня 2005 року, актовий запис № 293.
Крім того, позивач у позові зазначає, що, перебуваючи у шлюбі, у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Проте відповідач, починаючи із січня 2021 року, майже припинив надання матеріальної допомоги на утримання дітей, які постійно потребують нормального харчування, придбання одягу, лікування, витрат на навчання. Усе це потребує значних коштів, а враховуючи високі ціни та підвищення рівня необхідних витрат, позивач сама не здатна в повній мірі цього забезпечити.
Підсумовуючи викладене, позивач просить суд стягнути із відповідача аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частини з усіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на місяць для дитини відповідного віку.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 лютого 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; визнано справу малозначною, а її розгляд вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; призначено розгляд справи по суті о 08 год 30 хв 19 березня 2025 року в приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси.
У судовому засіданні, що відбулося 19.03.2025, позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала з підстав, що викладені у позовній заяві. Просила суд дошлюбне прізвище не відновлювати, а судові витрати по сплаті судового збору, за пред`явлення позовної вимоги про розірвання шлюбу, залишити за нею без їх стягнення із відповідача.
Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні 19 березня 2025 року позовні вимоги про розірвання шлюбу визнав повністю, а про стягнення із нього аліментів на користь позивача для утримання спільних дітей частково, лише в розмірі не менше 50% від прожиткового мінімуму на місяць для дитини відповідного віку. Щодо стягнення частини з усіх видів заробітку, то відповідач заперечив щодо задоволення означеного розміру аліментів з підстав мінливості його заробітку, а також не можливості спрогнозувати, яким буде його заробіток у майбутньому.
Суд, заслухавши вступні слова позивача та відповідача, безпосередньо дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_2 05 березня 2005 року уклали шлюб, який у цей же день зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції Черкаської області, актовий запис №293, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції Черкаської області 05 березня 2005 року (а.с.10).
Із безпосередньо досліджених судом копій свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 , що видане 07 вересня 2005 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Придніпровському району міста Черкаси Черкаського міського управління юстиції Черкаської області, та серії НОМЕР_3 , що видане 07 серпня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Придніпровському району міста Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції, суд встановив, що, перебуваючи у шлюбі, у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8,9).
Вирішуючи по суті позовну вимогу про розірвання шлюбу, суд зазначає про таке.
Відповідно до положень ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України (далі СК України), шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, з урахуванням вимог ст.110 цього Кодексу.
Частиною 1 ст.110 СК України встановлено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення.
Аналогічні роз`янення викладено в абз.1 п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007, згідно з якими проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Відповідно до положень ч.2 ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Судом встановлено, що немає згоди позивача на продовження шлюбу із відповідачем. Водночас відповідач також, безпосередньо у судовому засіданні, що відбулося 19.03.2025, підтвердив свою волю на розірвання шлюбу, що укладений із позивачем.
Під час дослідження судом фактичних взаємин між сторонами, дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя позивача та відповідача і збереження між ними шлюбу буде суперечити їх інтересам як подружжя за відсутності згоди кожного із них на продовження шлюбу. Побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, які, як встановлено судом, у сторін відсутні.
Суд вважає, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, а відповідно і не заперечення проти розірвання шлюбу зі сторони відповідача, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечитиме спільним інтересам сторін, що має істотне значення, внаслідок чого позовна заява в означеній частині підлягає до задоволення.
Також суд, задовольняючи позовну вимогу про розірвання шлюбу, керується положеннями ч.4 ст.206 ЦПК України, згідно якої у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Оскільки визнання відповідачем ОСОБА_2 позовної вимоги про розірвання шлюбу, укладеного із позивачем ОСОБА_1 , не суперечить закону, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, тому суд приймає визнання відповідачем позову, а відповідно і ухвалює судове рішення про задоволення позовної вимоги про розірвання шлюбу.
Крім того, відповідно до положень ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.
Оскільки позивач, у прохальній частині позовної заяви, не виявила волі на зміну прізвища після розірвання шлюбу, що і підтвердила у судовому засіданні, тому суд не вбачає правових підстав для відновлення позивачу дошлюбного прізвища.
Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , то суд зазначає про таке.
Положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» №2402-III від 26.04.2001 передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно зі ст. 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
З аналізу означених норм матеріального права суд робить висновок, що Сімейним кодексом України на законодавчому рівні закріплений принцип рівності прав та обов`язків батьків, а відповідно брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє батьків, а не лише той з батьків з ким проживає дитина.
Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
З аналізу положень ст. 181, 183, 184 СК України суд робить висновок, що за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Водночас спосіб стягнення аліментів судом визначається виключно за заявою одержувача аліментів, тобто у конкретному випадку позивача.
Частиною 1 ст.182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч.2 ст.182 того ж Кодексу, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Суд звертає увагу, що відповідач доказів належного виконання своїх обов`язків по утриманню малолітнього сина ОСОБА_3 суду не надав, а тому суд дійшов висновку про їх невиконання та порушення відповідного права, яке підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача коштів на утримання малолітнього сина ОСОБА_6 (аліментів).
Визначаючись щодо розміру та способу стягнення аліментів, суд враховує обов`язок обох батьків утримувати дитину до повноліття, розмір гарантованого законодавством України прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, те, що відповідач є особою працездатного віку та має можливість надавати матеріальну допомогу, а малолітній син вочевидь потребує такої допомоги зі сторони батька.
Згідно ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Проте всупереч положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України, відповідач доказів надання допомоги малолітньому сину ОСОБА_6 або неможливості його утримувати з поважних причин, або відомостей про незадовільний стан здоров`я, або підтвердження того, що на його утриманні знаходяться інші особи, суду не надав.
Тому суд, зважаючи на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні дитини, взаємний обов`язок батьків по її утриманню, інші встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, вважає розумним та справедливим стягнення аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Частиною 1 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
У зв`язку із означеними положеннями матеріального права, аліменти із відповідача слід стягувати, починаючи із 20 лютого 2025 року, тобто від дня пред`явлення ОСОБА_1 позову, і до повноліття ОСОБА_3 .
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Що стосується позовної вимоги про стягнення із відповідача аліментів на утримання ОСОБА_4 , то суд зазначає про таке.
Як встановлено судом і підтверджується матеріалами цивільної справи №711/1412/25, зокрема, копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , що видане 07 серпня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Придніпровському району міста Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції, ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Частиною 2 ст.6 СК України передбачено, що малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.
Водночас ч.1 ст.34 Цивільного кодексу України передбачено, що повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).
З огляду на означені норми матеріального права, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 досягла повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 . Отже, станом на день пред`явлення ОСОБА_1 позову, ОСОБА_4 досягла повноліття.
Обов`язок батьків утримувати повнолітніх доньку, сина законодавцем регламентовано главою 16 розділу ІІІ СК України.
Статтею 198 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.
Частинами 1, 2 ст. 199 СК України регламентовано, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.
З аналізу означених норм матеріального права, суд зробив висновок, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дітей виникає у таких випадках: якщо повнолітні дочка, син є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги або якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Суд враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК) та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.
Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, що вказано у ст.76 ЦПК України.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 основного Закону України.
У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Із безпосередньо досліджених у судовому засіданні письмових доказів суд встановив, що надані позивачем докази на доведення позовної вимоги про стягнення аліментів на повнолітню доньку ОСОБА_7 , не підтверджують тих юридичних фактів, що повнолітня донька сторін у справі ОСОБА_4 , є непрацездатною та/або продовжує навчання у зв`язку із чим потребує матеріальної допомоги, зокрема, зі сторони батька відповідача у справі ОСОБА_2 .
Частиною 4 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У зв`язку із встановленими обставинами справи і безпосередньо дослідженими доказами, що містяться у матеріалах цивільної справи №711/1412/25, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення аліментів на утримання повнолітньої ОСОБА_4 задоволенню не підлягає через недоведеність позивачем правових підстав, передбачених ст.198, 199 СК України, які є необхідними для визнання судом такої вимоги обгрунтованою, а відповідно і ухвалення судового рішення про її задоволення.
З огляду на викладене, суд не приймає визнання відповідачем позову в частині стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_7 , оскільки визнання відповідачем позову суперечить закону (зокрема, ст.198,199 СК України).
У зв`язку із цим, позовна заява підлягає частковому задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає про таке.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Проте, оскільки позивач у судовому засіданні просила суд не здійснювати розподіл судових витрат, в частині стягнення із відповідача розміру судового збору, що сплачений позивачем за пред`явлення позовної вимоги про розірвання шлюбу, тому суд, реалізовуючи волю позивача, що не суперечить чинному законодавству, не вбачає правових підстав для стягнення із відповідача на користь позивача, розміру судового збору, сплаченого за пред`явлення позовної вимоги про розірвання шлюбу (1211,20 грн).
Що стосується судового збору, що підлягав сплаті позивачем за пред`явлення позовної вимоги про стягнення аліментів, від сплати якого позивач звільнена відповідно до положень, передбачених ст.5 Закону України «Про судовий збір», то суд зазначає про таке.
За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено судове рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави.
Зважаючи на викладене, з відповідача на користь держави належить стягнути 1211 грн 20 коп судового збору за пред`явлення позивачем позовної вимоги про стягнення аліментів.
Керуючись ст. 24, 105, 110, 112, 114, 115, 141, 150, 180, 181, 182, 191, 198, 199 СК України ст. 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 133, 141, 206, 258, 264, 265, 354, 355, 430 ЦПК України, суд
позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задовольнити частково.
Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 05 березня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції Черкаської області, актовий запис №293.
Шлюб вважати розірваним з моменту набрання рішенням суду законної сили.
Стягувати із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20 лютого 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.
Допустити рішення, в частині стягнення аліментів за один місяць, до негайного виконання
У задоволенні позовної заяви, в частині стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 (двадцять) копійок судового збору.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене 19 березня 2025 року.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: невідомий, місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_2 .

Головуючий: О. В. Петренко