Номер провадження: 22-ц/813/977/25
Головуючий у першій інстанції Дяченко В.Г.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
20.02.2025 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря судового засідання Губар Д.В.,
учасники справи:
відповідач ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,
на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2023 року,
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та скасування реєстрації права власності, припинення права власності та витребування майна,
Короткий зміст позовних вимог
В серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та скасування реєстрації права власності, припинення права власності та витребування майна,в обґрунтування якого зазначив, що позивач 18 червня 2002 року придбав у власність двокімнатну квартиру під АДРЕСА_1 , уклавши договір купівлі-продажу АЕК № 173300, який був посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Драло Г.Л., реєстровий номер 8-1855.
Зазначає, що з моменту покупки квартири в ній проживав батько ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , якийбув зареєстрованим в цій квартирі, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . З цього часу, через те, що ОСОБА_1 проживав у м. Львові, вищезазначена квартира пустувала.
Позивач посилається, що в серпні 2021 року зі слів сусідів йому стало відомо, що квартира продана та ОСОБА_1 надав дозвіл винести з квартири всі речі, які на той момент знаходились в квартирі. З наданої 04.08.2021 року о 17:41 довідки № 269074668 з Державного реєстру прав на нерухоме майно щодо квартири за адресою: АДРЕСА_2 , вбачалось, що 04.08.2021 року о 15:18 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Назарчук Н.М. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на підставі договору купівлі-продажу №526 від 04.08.2021 р.
ОСОБА_1 стверджує, що договору купівлі-продажу не укладав, оскільки на день вчинення правочину перебував у м. Львові, що підтверджено наданими до позову документами, згоди на продаж належної йому квартири не надавав, підпис від його імені, в договорі купівлі-продажу, здійснений невідомою особою. З копії договору купівлі-продажу вбачається, що продавець ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , але ОСОБА_1 жодного разу не був зареєстрований за вказаною адресою, про що свідчать відмітки на сторінках паспорта ОСОБА_1 в графі «Місце проживання».
У зв`язку з вищевикладеним ОСОБА_1 не мав наміру і не вчиняв дій по відчуженню належної йому квартири, тому це є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу укладеного 04.08.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , засвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Назарчук Н.М. за № 526.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Cуд першої інстанції зазначив, що враховує інтереси позивача, як власника спірної квартири, який здійснює захист порушеного права власності, надаючи оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами добросовісного набувача відповідача по справі, вважав, що права та інтереси власника майна, перевищують інтереси добросовісного набувача, який набуває право власності на майно лише у випадку, якщо згідно зі статтею 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. З огляду на викладене, суд першої інстанції вважав позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить суд рішення Суворовоського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2023 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та скасування реєстрації права власності - скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що суд першої інстанції при постановленні рішення не надав належної оцінки неефективному захисту порушених прав позивача. Крім того, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин одночасно реституцію і віндикацію, що є неправильним. Скаржник зазначає, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено, так як позивач вважав що оспорюваний договір купівлі-продажу є неукладеним (нікчемним) то суд першої інстанції повинен був у задоволенні позову відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним.
Скаржник посилається, що відповідно до матеріалів справи, позивач вважав, що підпис на оспорюваному договорі належить іншій особі, а тому цей договір є нікчемним, у зв?язку із чим, витребування майна у даному випадку є неналежним способом захисту порушеного права позивача.
Зазначає, що на момент укладення спірного договору, відповідачка не знала і не могла знати про те, що угоду підписує інша особа. Відповідачка добросовісно виконала усі умови договору, сплативши кошти за придбане майно, придбала майно за відплатним договором, а тому відповідно є добросовісним набувачем.
(2) Позиція інших учасників справи
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.06.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою, роз`яснювалось ОСОБА_1 право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.
Представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 , копію ухвали про відкриття провадження від 27.06.2024 року та копію апеляційної скарги отримав 28.06.2024 року та 31.05.2024 року відповідно в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.
Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, доводи якого аналогічні за змістом до відзиву представника ОСОБА_1 ОСОБА_4
ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у відповідності до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, судову повістку отримав 10.12.2024, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином у відповідності до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, судову повістку отримала 11.12.2024, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
З огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, та зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності позивача.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.02.2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено в долученні зазначених доказів, з огляду на таке.
З доданого клопотання, вбачається, що лист Суворовської окружної прокуратури м. Одеси № 53-593 вих-25 53-450-24 датований 29.01.2025 року, зазначена обставина свідчить про те, що наданий доказ датований після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення. Суд же апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.
Така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11.09.2019 року у справі № 922/393/18.
Коваль А.П. та її представник Багно В.С. в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали.
ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Cуд першої інстанції зазначив, що враховує інтереси позивача, як власника спірної квартири, який здійснює захист порушеного права власності, надаючи оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами добросовісного набувача відповідача по справі, вважав, що права та інтереси власника майна, перевищують інтереси добросовісного набувача, який набуває право власності на майно лише у випадку, якщо згідно зі статтею 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. З огляду на викладене, суд першої інстанції вважав позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до частин першої та другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).
Згідно з абзацом першим частини першої, частин другої та третьої статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
За змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 18.06.2002 року.
04.08.2021 року відбувся договір купівлі-продажу нерухомого майна, сторонами якого зазначено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за умовами якого ОСОБА_1 передає у власність (продає), а ОСОБА_2 приймає у власність (купує) квартиру АДРЕСА_5 , яка в цілому складається з двох кімнат житловою площею 25,7 кв.м, загальною площею 50,1 кв.м, та зобов`язується сплатити продавцю за неї певну грошову суму. Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Назарчук Н.М.
В договорі купівлі-продажу від 04.08.2021 року зазначено, що ми громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , який зареєстрований в АДРЕСА_4 в подальшому «продавець», з однієї сторони, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , яка зареєстрована в АДРЕСА_3 , в подальшому «покупець», з другої сторони, надалі «сторони», діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій, за власним вільним волевиявленням, яке відповідає нашій внутрішній волі, без будь-якого примусу , збігу будь-яких важких обставин та свідомо, володіючи достатнім обсягом дієздатності, уклали цей договір.
Пунктом пункті 2 договору купівлі-продажу передбачено, що продаж вчинено за 617733 грн, які продавець одержав від покупця повністю до підписання цього договору, та своїми підписами під цим договором сторони підтвердили факт повного розрахунку за цим договором, а також відсутність до покупця будь-яких претензій фінансового характеру щодо нього.
З копії карти фізичної особи платника податків, яка надавалась до АТ «Банк Восток» під час відкриття рахунку в банку, вбачається, що картка видана на ім`я ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , дата видачі 16.09.2007 року, в правом верхньому куті зазначено «дублікат».
Позивачем до позовної заяви додано копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера ДПІ у Приморському районі м. Одеси, яка видана на ім`я ОСОБА_1 , дата видачі 02.04.2001 року.
З копії паспорту громадянина України, який надавалась до АТ «Банк Восток» під час відкриття рахунку в банку, вбачається, що паспорт серії НОМЕР_3 , виданий на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виданий Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 28 липня 1999 року.
Однак, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт громадянина України серія НОМЕР_4 видавався Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 24 червня 1996 року.
Підписи від імені ОСОБА_1 у наданих на експертизу: двох примірниках заяв на ім`я приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Назарчук Н.М. від 04.08.2021, в графі «Підпис»; заяві на ім`я приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Назарчук Н.М. від 30.03.2021, в графі «Підпис», виконані не ОСОБА_1 , а ОСОБА_5 .
Рукописні записи: « ОСОБА_1 », розміщені у наданих на експертизу: двох примірниках заяв на ім`я приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Назарчук Н.М. від 04.08.2021, в графі «Підпис»; заяві на ім`я приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Назарчук Н.М. від 30.03.2021, в графі «Підпис», виконані ОСОБА_5 .
Під час розгляду справи судом першої інстанції допитувався свідок ОСОБА_6 , яка пояснила порядок підготовки матеріалів угоди ріелтором та зазначила, що на посвідчення угоди до нотаріуса з`явились обидві сторони, обов`язок встановлення осіб при укладанні угоди законом покладено на нотаріуса.
Звертаючись до суду з позовом позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 04.08.2021 року, скасувати реєстрацію права власності, припинити право власності та витребувати квартиру, в обґрунтування зазначивши, що є власником квартири АДРЕСА_1 .04.08.2021 року без його відома, поза його волі, від його імені, невідомими особами укладено договір купівлі продажу спірної квартири.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) зазначила, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Наявність же сама собою на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням. Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним на підставі припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків. У тому випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23) зробила такі правові висновки:
«Основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини купівлі-продажу, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину.
Відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність.
Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).
Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним в силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати.
Правовий наслідок, передбачений частиною першою статті 220 ЦК України, недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення договору у виді нікчемності такого правочину застосовується лише щодо правочину, який відповідає загальним вимогам, установленим статтею 203 ЦК України, зокрема щодо його форми, що включає в себе його підписання сторонами.
Факт нотаріального посвідчення такого правочину не свідчить про дотримання сторонами письмової форми правочину, невід`ємним реквізитом якої є підписи сторін, та не змінює правового наслідку неузгодження сторонами правочину його істотних умов у виді його неукладеності.
Власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову [про витребування майна з чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)], без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами).
Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, зокрема за неукладеним правочином».
Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18)).
ОСОБА_1 звертаючись до суду оспорював факт укладення договору купівлі-продажу квартири, посилаючись на те, що свою волю на вчинення цього правочину він не виявляв, договір не підписував.
Ураховуючи викладені вище обставини колегія суддів вважає, оскільки нотаріально посвідчений договір від 04.08.2021 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 від імені продавця ОСОБА_1 підписаний сторонньою особою, що підтверджується висновком експерта №22-3044 від 30.11.2022 року судово-почеркознавчої експертизи, отже спірна квартира вибула з володіння позивача волею за договором, який він не укладав, в матеріалах справи відсутні докази зловживання з боку продавця своїми правами.
Оскільки за наведених підстав позову договір купівлі-продажу квартири є неукладеним, то право власності позивача не підлягає захисту шляхом скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію за ОСОБА_2 спірної квартири, оскільки сама собою державна реєстрація не була підставою виникнення у відповідача права власності, такою підставою вибуття з володіння позивача майна виступав договір купівлі-продажу.
Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним у силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів, щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину, або ж їх відновлювати.
З урахуванням викладених обставин, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 04.08.2021 року, скасування рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Назарчук Н.М., яким внесено запис від 04.08.2021 року про державну реєстрацію приватної власності на об`єкт житлової нерухомості, квартири АДРЕСА_5 за ОСОБА_2 , припинення права власності ОСОБА_2 на квартиру задоволенню не підлягають, оскільки є неналежними, так як не призведуть до відновлення порушених прав позивача.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. При цьому відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину; реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства.
Відчуження нерухомого майна за неукладеним договором потрібно розглядати як вибуття такого майна з володіння власника не з його волі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23).
Отже належним способом захисту права особи, майно якої вибуло з її законного володіння за неукладеним договором купівлі-продажу, є віндикаційний позов - витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача.
У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV). Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.
На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.
Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла, зокрема, у пунктах 95-99 постанови від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.
Отже, судове рішення про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно виключно у разі, якщо право власності на це майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
Беручи до уваги фактичні обставини цієї справи, колегія суддів вважає, що належним способом захисту прав позивача як власника квартири, що є предметом неукладеного договору купівлі-продажу від 04.08.2021 року є витребування майна з незаконного володіння ОСОБА_2 шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України.
Зазначене відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23).
В контексті оцінки добросовісності набувача спірного майна ОСОБА_2 , то колегія суддів враховує наступне.
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснила, що проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , яка належить їй направі власності.
Правовий аналіз положень статей 387, 388 ЦК України свідчить про те, що право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.
Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини, серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Саме при вирішенні питання про витребування майна здійснюється перевірка добросовісності набувача цього майна, у тому числі з`ясуванню підлягає й те, чи знав або чи міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця. Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16, пункт 52).
У постанові від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23), Велика Палата Верховного Суду констатувала, що 1) можливість втручання у право кінцевого набувача майна, яке вибуло з володіння власника без відповідної правової підстави, чи не з його волі прямо передбачене ЦК України (статті 387, 388); 2) закон безпосередньо врегулював, що добросовісний набувач не набуває право власності на відчужене йому майно, яке вибуло із володіння власника поза його волею; 3) майнове право добросовісного набувача захищено передбаченим статтею 661 ЦК України механізмом відшкодування завданих йому збитків у зв`язку з витребуванням у нього за рішенням суду майна (товару), тоді як законний володілець позбавлений можливості захистити своє майнове право у інший спосіб, ніж витребування належного йому майна.
Ураховуючи встановлені у справі обставини, а саме відчуження спірного майна без волевиявлення власника ОСОБА_1 , витребування такого майна на користь законного власника від ОСОБА_2 , є пропорційним втручанням у право власності останньої, яке ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.
За обставинами цієї справи не встановлено факту чи наміру зловживання позивачем своїми правами щодо спірного нерухомого майна, яке вибуло з його володіння поза його волею (за відсутності будь-якої зовнішньої об`єктивної форми вираження його волевиявлення), тому немає підстав для відмови у захисті його права власності.
Принцип мирного володіння майном, закріплений у статті 1 Першого протоколу до Конвенції, стосується не лише кінцевого добросовісного набувача майна, а й первинного законного володільця, який маючи у власності певне майно, розраховує, що його право на мирне володіння майном буде захищене належним правовим регулюванням.
У разі коли нерухоме майно вибуває з володіння особи, якій воно належить, на підставі неукладеного правочину, така особа залишається дійсним власником цього майна, оскільки вона не бажала втрачати правовий зв`язок з належним їй майном. Позбавлення особи в такому випадку права повернути своє майно, яке вибуло з її володіння без наявних на те правових підстав (неукладений правочин не створює жодних правових наслідків), безумовно призводить до втручання у право такої особи на мирне володіння своїм майном і є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Щодо суті апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору, скасування реєстрації права власності, припинення права власності слід скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування реєстрації права власності, припинення права власності відмовити.В частині позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна рішення суду залишити без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з тим, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню частково (вимоги немайнового характеру), то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4086 грн. Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 має пільги щодо сплати судового збору.
Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору, скасування реєстрації права власності, припинення права власності скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування реєстрації права власності, припинення права власності,визнання недійсним договору відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_9 ) судовий збір у розмірі 4086 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 березня 2025 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Ю.П. Лозко

О.Ю. Карташов