ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/419/24 Головуючий суддя І інстанції Єрмоленко В. Б.
Провадження № 22-ц/818/107/25, 22-ц/818/108/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: дарування
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Крижановського Миколи Валентиновича на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 квітня 2024 року та на додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 травня 2024 року, по цивільній справі №639/419/24, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа- Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Хаславська Карина Валентинівна про визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и в :

У травні 2016 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа- Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Хаславська К.В. про визнання недійсним договору дарування 5/20 частин квартири АДРЕСА_1 № 3889 від 15.12.2023, посвідченого 3 особою ОСОБА_5 , укладеним між відповідачами.

Позов мотивовано тим, що квартира перебувала у спільній частковій власності сестер ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . Оскільки відповідач мала незначну частку-5/20 квартири, яка складається з двох ізольованих кімнат, ОСОБА_1 пропонувала ОСОБА_2 через нотаріуса купити інші 15/20 частин, як співвласнику, що має переважне право, а також направлялась представником позивача пропозиція викупити у відповідача 5/20 частин квартири за ринковою вартістю, проте відповіді не було отримано. У жовтні 2023 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та одночасно просила визнати право власності на 5/20 частин квартири. Під час розгляду справи стало відомо, що ОСОБА_6 15.12.2023 подарувала свою частину квартири ОСОБА_3 .

Представником позивача зазначено, що при укладенні договору дарування відповідач діяла очевидно недобросовісно та зловживала правом, оскільки оспорюваний договір порушує майнові інтереси ОСОБА_1 . На час укладення договору дарування відповідач достовірно повідомлена про наявність в провадженні суду справи та намагання позивача в досудовому порядку врегулювати питання щодо викупу 5/20 частки квартири. ОСОБА_3 не є родичем ОСОБА_2 , не має у власності нерухомого майна. Тобто, на думку представника позивача, очевидно відповідач діяла з умислом, направленим на завдання шкоди позивачу, відмовившись від отримання коштів за частку квартири. З посиланням на ст.ст. 3,12,13,203,204 ЦК України представник позивача просить визнати договір дарування недійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 квітня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова 08 травня 2024 року Стягнуто з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу на користь ОСОБА_3 в розмірі 10000 грн на користь ОСОБА_2 30000 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Крижановський М.В. посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права просить скасувати рішення, та задовольнити позов в повному обсязі.

Заперечує проти того, що в оскаржуваному рішенні, суд першої інстанції роблячи висновки, цитує пункти оспорюваного договору, але жодним чином не враховує пункт 5 договору дарування: «ДАРУВАЛЬНИК гарантує, що вказана квартира, яка є предметом цього договору, на момент його укладення нікому іншому не продана, не подарована, не передана як внесок до| статутного капіталу (фонду), не відчужена іншим способом, не заставлена, під податковою заставою, в спорі і під забороною (арештом) не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів щодо користування з іншими особами, як юридична адреса вона використовується, прав щодо неї у третіх осіб (в тому числі за договорами найму чи| шлюбними договорами), як в межах, так і за межами України, немає.»

Таким чином суд не встановив усіх обставин, які мають значення для справи.

Вважає, що суд помилково зазначив про те, що ОСОБА_2 на час укладення договору не була обмежена у здійсненні своїх прав щодо 5/20 частки квартири.

Також вказав, що у даному випадку не можна говорити про таку засаду, як «свобода договору», оскільки така свобода (як і будь-яке інше право цивільне) має свої межі, зокрема, обмежена законом, ст. 13 ЦК України, який не допускає дій особи, які порушують права інших осіб, вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі або є зловживанням правом. Вважає, що у такій ситуації, що склалася ОСОБА_2 зловживаючи своїм правом, знаючи про намагання ОСОБА_1 придбати 5/20 частки квартири знехтувала усіма можливими основоположними принципами цивільного законодавства: справедливість, добросовісність та розумність

Суд першої інстанції не врахував також висновок Верховного Суду, який був зроблений у постанові від 01.10.2019 у справі № 909/1294/15 про те, що правочин дарування позбавлений економічного сенсу і може бути вчинений лише за наявності дружніх, родинних чи будь-яких інших відносин, які б могли пояснити такий правочин.

Тобто судом було встановлено обставини, які фактично не відповідають обставинам справи. Не враховано, що договір дарування може існувати лише при дружніх, родинних чи будь-яких інших відносин, які б могли пояснити такий правочин. В той час як у даній справі дружні відносини ґрунтуються лише на припущеннях, а пошкодження будинку не доведено належними та допустимими доказами.

При винесенні оскаржуваного рішення судом не було враховано, що у даному випадку ОСОБА_2 знаючи про наявність судового провадження, порушеного за позовом ОСОБА_1 , в якому позивачка просила припинити право власності на частку у спільному майні, а саме припинити право власності на спірну 5/20 частини квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , вчинила оспорюваний договір дарування з явним нехтуванням принципу добросовісності та переслідування мети на штучне створення умов зокрема для формальної відсутності предмета спору та не порушення прав у іншій справі № 638/5897/23, тим самим суттєво обмеживши право ОСОБА_1 на справедливий судовий розгляд її позовних вимог та порушення права як співвласника у законний спосіб вирішити питання часток у квартирі.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Крижановський М.В. посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права просить також додаткове рішення скасувати, відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення про відшкодування витрат відповідачки на правничу допомогу.

Правовідносини адвоката Грайворонського І.В. та його клієнта ОСОБА_3 , які відображені у Додатковій угоді №1 від 20.12.023, з приводу оплати гонорару адвоката не відносяться до справи, яка розглядається та мають сторонній характер. Провадження по даній справі № 639/419/24 з приводу визнання договору дарування недійсним було відкрито більше ніж через місяць після укладання Додаткової угоди №1 від 20.12.2023.

Суд не взяв до уваги те, що відзив на позовну заяву у справі № 639/419/24 є фактично копією позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення в іншій судовій справі №639/45/24.

За таких обставин сума вартості витрат на правничу допомогу, яка заявлена стороною відповідача є завищеною, адже представник відповідача Чіхічіної І.І. не складав відзив на позовну заяву, а банально його скопіював.

Про те, що відзив на позовну заяву є фактично копією позовної заяви було зазначено у відповіді на відзив. На зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув, що призвело до ухвалення не обґрунтованого додаткового рішення та висновки суду не відповідають обставинам та доказам, які були надані стороною у підтвердження понесених витрат. Тобто суд без належних на те підстав стягнув завищену суму вартості правничої допомоги на користь відповідача.

Звертає увагу на те, що представник відповідача Дроб`язги Н.В. було витрачено загального часу на надання правничої допомоги 12 годин відповідно загальна сума вартості правничої допомоги складає 30 000 грн. в той же час представник відповідача Чіхічіної І.І. витратив загального часу 16 годин, а вартість правової допомоги складає 10 000 грн. Окремо слід звернути увагу, що представник Дроб`язги Н.В. та представник Чіхічіної І.І. брали участь в судових засіданнях даній справі, але час який було витрачено на участь у судових засіданнях згідно актів виконаних робіт суттєво відрізняється. Так, представник Дроб`язги Н.В. витратив загального часу на участь у судових засіданнях 3 години, а представник Чіхічіної І.І. витратив часу на судові засідання 4 години. Тобто представники відповідачів приймали участь в тих же самих судових засіданнях, але витратили загального часу по різному.

З урахуванням наведеного, предмету спору, здійснення адвокатами дій у даній справі, не надання представником Чіхічіної І.І. доказів правничої допомоги саме по цій справі, не виконання обов`язку по направлено всім іншим учасникам справи заяви про ухвалення додаткового рішення, подання представником Дроб`язги Н.В. заяви про ухвалення додаткового рішення з явним завищенням витрат на правничу допомогу у суду першої інстанції були відсутні підстави для ухвалення додаткового рішення про задоволення відповідних заяв.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 адвокат Грайоронський І.В. просить залишити апеляційні скарги без задоволення, рішення та додаткове рішення залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що на час дарування спірна частка в праві власності на квартиру не була обтяжена правами вимоги інших осіб, в тому числі позивачки, не перебувала під приватним чи публічним обтяженням, а воля сторін правочину дарування була направлена на реальне настання обумовлених ним правових наслідків у вигляді намагань обдаровуваної заселитися у квартиру.

Вказує, що обидві відповідачки, не перебували у зобов`язальних відносинах з позивачкою, не мали попередніх домовленостей щодо долі спірної частки, тому стандарт їх поведінки не зазнав змін внаслідок укладення спірного правочину.

Посилання позивачки на те, що договір дарування може вчинятися лише між близькими родичами не знаходить свого нормативно-правового обґрунтування, оскільки главою 55 ЦК України суб`єктний склад договору дарування не обмежений.

Вважає, що позов не містить посилання на конкретну підставу для визнання недійсним оспорюваного договору дарування, зокрема на параграф 2 глави 16 ЦК України.

Посилання лише на те, що позивачка може не отримати те, на що розраховувала при цьому не перебуваючи у будь-яких правовідносинах з відповідачами сторонами спірного договору, не є підставою для недійсності правочину, оскільки відповідачки не мали зобов`язань або обіцянок перед позивачкою, не є, та не були обмежені в правах розпорядження спірним об`єктом права власності, тому не має підстав для висновку про те, що відповідачі діяли з метою порушити чиї-небудь права.

Вказує, що представник ОСОБА_3 склад та подав до суду всі передбачені процесуальним законом документи по суті справи, з дозволу суду надав письмові пояснення з питань, що виникали під час розгляду справи, вживав дій для мирного врегулювання спору шляхом участі у переговорах з представником позивачки, здійснив особисте представництво відповідачки в усіх судових засіданнях по цій справі, про що добре відоме позивачу та її представнику.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Романченко О.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення залишити без змін.

Вказує, що на день укладення спірного правочину ОСОБА_2 не була обмежена у здійсненні свого права власності на 5/20 часток спірної квартири ні законом ні договором ні судових рішенням, ні її попередньою поведінкою, з якої позивачка могла б розраховувати на певну поведінку відповідачки.

Навпаки наявність спору, що був переданий на розгляд суду, свідчить про відсутність згоди між співвласниками з приводу здійснення ними права власності і абсолютно чітко підтверджує факт відсутності попередньої поведінки ОСОБА_2 , яка з укладенням нею спірного договору дарування кардинально змінилась та свідчила б про порушення нею принципу добросовісності.

Вказує, що позовна заява не містить посилання на конкретну правову підставу для визнання недійсним оспорюваного договору дарування.

Звертає увагу, що між позивачем та ОСОБА_2 не було та наразі відсутні зобов`язальні відносини або будь-які відносини в яких позивачка виступає кредитором, а ОСОБА_2 боржником. З огляду на це говорити про фраудаторний характер правочину не має жодних правових підстав.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене рішення вказаним вимогам у повній мірі відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд зазначив, що на час укладення договору дарування ОСОБА_2 не була обмежена у здійсненні свого права власності на 5/20 часток спірного майна і на власний розсуд розпоряджатися своїм майном, незалежно від співвласника ОСОБА_1 , яка пред`явила позов до ОСОБА_2 з приводу припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності на частину, що належить відповідачу.

Судом не обмежувались суб`єктивні права, свободи та інтереси ОСОБА_2 , не встановлювалась заборона відчужувати власне нерухоме майно або вільно ним розпоряджатися, у відповідача були відсутні будь-які майнові зобов`язання перед іншими особами або домовленості. Не може слугувати підставою для визнання Договору недійсним наявність цивільної справи в суді, оскільки право власності Дроб`язги на 5/20 частин квартири не оспорюється та не є предметом спору у зазначеній справі.

Оспорюваний договір дарування від 15.12.2023, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 містить всі необхідні умови та правові наслідки правочину, відповідає дійсним намірам і волі сторін, нерухоме майно за спірним договором передано дарувальником і прийнято обдарованим , зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позивачем не було надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження того, що укладення спірного договору дарування не відповідало дійсній волі відповідачів, ОСОБА_2 порушила моральні засади суспільства, здійснила недобросовісно свої права або мала намір завдати шкоди іншій особі, а також зловживала своїм правом у будь-якій формі.

Враховуючи підстави та предмет позову, судом встановлено недоведеність заявлених позивачем обставин для визнання спірного договору дарування недійсним, та як наслідок - відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18).

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин першої четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій

Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Судом встановлено та підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 належить 3/20 частки, ОСОБА_2 -1/20 частка квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 01.02.2019 Другою Харківською державною нотаріальною конторою. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 09.10.2020 визначені частки у спільній сумісній власності і визначено за ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 частки у розмірі 4/20 частини квартири за кожним. За договором дарування частки квартири, посвідченим 23.04.2021 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області , Колесник В.І., ОСОБА_8 передали у власність ОСОБА_1 по 4/20 частки квартири, а всього 8/20 частки.Таким чином, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 - 15/20 частин ( 3/20+4/20+8/20), ОСОБА_2 -5/20 частин ( 1/20+4/20) ( а.с. 13,16,26-29,41,46).

Як вбачається з пояснень представника позивача , 01.10.2021 приватним нотаріусом ХМНО Марюхніч Ж.Є. видано свідоцтво, зареєстроване в реєстрі № 3756, яким надіслано ОСОБА_2 повідомлення про продаж позивачем 15/20 частин квартири.Рекомендований лист повернувся з позначкою поштового зв`язку « за закінченням строку зберігання». 29.06.2023 представником позивача направлена заява-пропозиція з метою врегулювання питання щодо належності відповідачу 5/20 частки квартири та запропоновано викупити зазначену частку у праві спільної часткової власності після проведення оцінки вартості квартири . У жовтні 2023 року ОСОБА_1 в особі представника звернулась до Жовтневого районного суду м.Харкова з позовом до ОСОБА_2 про припинення права власності на 5/20 частини квартири, що належить ОСОБА_2 та сплати грошової компенсації та одночасному визнанні за ОСОБА_1 права власності на 5/20 частин квартири ( а.с. 18,21-22,33-39,42).

Згідно договору дарування від 15.12.2023, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Хаславською К.В. за реєстровим № 3889, ОСОБА_2 передала безоплатно 5/20 часток у праві власності на кв. АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 прийняла цей дарунок.

До підписання договору сторони стверджували, що однаково розуміють природу договору, його правові наслідки, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі, договір не носить характеру удаваного правочину, сторони не обмежені в праві укладати правочин, правочин відповідає їх намірам. ( а.с. 47).

З матеріалів справи вбачається, що оспорювані договори дарування укладені у письмовій формі та посвідчені нотаріально, їх зміст не суперечить положенням цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому наявність судового спору про викуп належної відповідачці спірної частки квартири не обмежувало її право подарувати цю частку іншій особі, а також право позивача на викуп цієї частки у нової власниці відповідачки ОСОБА_3 , яка прийняла цей дарунок. Доводи скарги щодо недійсності або нікчемності договору дарування належними і допустимими доказами не підтверджені, а наведена з цього приводу касаційна практика не є релевантною до обставин цієї справи.Позивачка не довела, що у відповідачки ОСОБА_2 на день укладення спірного договору дарування 5/20 частини квартири існували зобов`язання перед позивачкою ОСОБА_1 щодо продажу їй вказаної частки. З огляду на це доводи скарги щодо недобросовісної поведінки, або зловживання правом є безпідставними, а тому фраудаторний характер правочину теж не доведений.

Не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи і доводи скарги на додаткове рішення суду, яке також є законним та обґрунтованим.

За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 вказаного вище Закону).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

У постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 Верховний Суд вказав про те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Суд апеляційної інстанції також виходить з того, що чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно матеріалів справи, кожен адвокат-представник відповідача, крім ознайомлення з позовною заявою , матеріалами справи та участі в судових засіданнях 28.02., 04.04., 24.04.2024 підготували і подали до суду змістовні відзиви на позовну заяву про визнання договору дарування недійсним, заперечення на відповідь на відзив, додаткові пояснення у справі.

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витратна правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт(наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3ст. 137 ЦПК України).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги. Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

У даному випадку відповідними договорами про надання правничої допомоги встановлено фіксований розміру гонорару сторона може доводити не співмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на не співмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Представником позивача не було доведено неспівмірність судових витрат на професійну правничу допомогу, вказану в актах виконаних робіт.

Склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу, здійснену адвокатами відповідачів є співмірними зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на надання послуг з правової допомоги та їх обсягом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Наведені у скарзі доводи про використанні у процесуальних заявах аргументів, які були також застосовані в іншій справі, а також про рівну вартість послуг у предстаників відповідачів не надають суду правових підстав надавати оцінку розміру визначеного у відповідних договорах про надання правничої допомоги гонорару, а тому колегія суддів їх відхиляє.

З огляду на викладене, беручи до уваги положення ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України, а також той факт, що рішенням суду у позові було відмовлено, заяви про ухвалення додаткового рішення з відповідними доказами було подано у встановлені законодавством строки, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення заяви представника відповідача і стягнення з позивача на користь ОСОБА_3 в розмірі 10000 грн на користь ОСОБА_2 30000 грн.

Отже, суд першої інстанцій дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Крижановського Миколи Валентиновича залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 квітня 2024 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 19 березня 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина

Судді колегії О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук