Номер провадження: 22-ц/813/38/25
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2019 року

у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта», третя особа без самостійних вимог Моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом у якому просила стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на її користь матеріальну шкоду у розмірі 161112 грн, витрати на транспортування транспортного засобу у розмірі 1500 грн, моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Позовна заява обґрунтована тим, що 08 лютого 2018 року ОСОБА_2 , перебуваючи у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_3 , та виконуючи трудові обов`язки, керуючи транспортним засобом МАЗ 630303, державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Фонтанська дорога, напроти будинку 204 в м. Одесі, в порушення п.п. 13.1, 12.1 ПДР, не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечної швидкості та дистанції руху, та допустив зіткнення з транспортним засобом «Kia Rio» державний номерний знак НОМЕР_2 , яким керувала позивачка, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2018 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Власником транспортного засобу МАЗ 630303 державний номерний знак НОМЕР_1 є ОСОБА_3 , цивільно-правова відповідальність винної особи на період вчинення ДТП була застрахована в ТДВ «СТ «Домінанта».

Позивачка зверталася до страховика відповідача з повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду вх. №16114 від 09 лютого 2018 року, а 23 лютого 2018 року звернулася із заявою про виплату страхового відшкодування, однак виплати не отримала.

Відповідно до звіту №6172 від 09 березня 2018 року, виконаного суб`єктом оціночної діяльності судовим експертом Федотовим Ф.В., ринкова вартість автомобіля на момент ДТП визначена у розмірі 161112 грн, що дорівнює розміру матеріального збитку.

Позовна заява в частині заподіяної моральної шкоди обґрунтована тим, що після ДТП позивачка була змушена звертатися до медичної установи за лікуванням, також моральна шкода виразилася у дискомфорті, обумовленого неможливістю використовувати автомобіль за його призначенням, наявністю інших клопот, обумовлених пошуком коштів на оцінку шкоди, транспортування автомобіля, що призвели до порушення нормального звичного укладу її життя, та переживань, тому позивачка вважає, що розумним, виваженим та справедливим буде стягнення з відповідачів на її користь моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою у якій просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Товариство з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» позбавлена членства в МТСБУ через заборгованість до його фондів, процедура припинення страхової компанії не розпочата, що позбавляє скаржницю можливості отримати страхове відшкодування у третьої особи та унеможливлює звернення до МТСБУ, з огляду на те, що діяльність страхової компанії не припинена.

Суд, ухвалюючи оскаржуване рішення у справі, не врахував різницю між вартістю відновлювального ремонту та страховою виплатою, яка має бути сплачена винними особами.

Як на самостійну правову підставу для скасування оскаржуваного рішення суду позивачка посилається на те, що судом допущено порушення процесуальних норм, оскільки вона не була належним чином повідомлена про дату та часу судового засідання у якому ухвалено оскаржуване рішення (25 червня 2019 року о 12:00 год.), у зв`язку з чим була позбавлена можливості надати додаткові пояснення у справі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання особи які беруть участь у справі не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, із заявами про відкладення розгляду справи не зверталися, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлені та підтверджується матеріалами справи такі обставини.

Водій ОСОБА_2 , 08 лютого 2018 року о 14:00 год., керуючи транспортним засобом «МАЗ 630303», державний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Фонтанська дорога, напроти буд. 20/4 в м. Одесі, в порушення п.п. 13.1, 12.1 ПДР, не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості та дистанції руху, та допустив зіткнення з транспортним засобом «Kia Rio», державний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_1 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Надаючи письмові пояснення на місці події, ОСОБА_2 , як водій транспортного засобу, причетного до ДТП, зазначив, що працює у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , на посаді водія (а.с. 14).

Постановою судді Київського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2018 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. Це судове рішення набрало законної сили 07 травня 2018 року (а.с. 16).

Автомобіль «Kia Rio» реєстраційний номер НОМЕР_2 належить ОСОБА_1 (а.с. 9).

Власником транспортного засобу «МАЗ 630303» є ОСОБА_3 (а.с. 12).

Згідно висновку експерта №6172 експертного, автотоварознавчого дослідження з проведення ринкової вартості КТС, вартості відновлювального ремонту та матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля «Kia Rio», реєстраційний номер НОМЕР_2 , складеного 09 березня 2018 року, ринкова вартість вказаного вище транспортного засобу на момент ДТП 08 лютого 2018 року складає 161112 грн; вартість матеріального збитку, заподіяного власнику цього автомобіля становить 16112 грн; вартість відновлювального ремонту вказаного вище транспортного засобу, з урахуванням фізичного зносу замінних деталей на дату дослідження становить 123031,32 грн; ринкова вартість цього автомобіля, з урахуванням аварійних пошкоджень, складає 38080 грн. У дослідницькій частині цього висновку експертом зазначено, що при проведенні порівнювального аналізу вартості відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу складових та ринкової вартості КСТ до моменту пошкодження 08 лютого 2018 року встановлено, що величина вартості відновлювального ремонта з урахуванням фізичного зносу складових (123031,32 грн) не перевищує значення ринкової вартості досліджуваного автомобіля до моменту пошкодження (161112 грн). Крім цього, експерт зазначив, що розрахунок величини втрати товарної вартості КТС не проводиться у зв`язку з тим, що строк експлуатації автомобіля перевищує 7 років (а.с. 39-45).

За надання послуг перевезення транспортного засобу ОСОБА_1 сплатила на користь ФОП ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 1500 грн (а.с. 32).

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу МАЗ 630303 ОСОБА_3 була застрахована у Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/3931916, за умовами якого встановлено ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну (на одного потерпілого) 100000 грн.

09 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернулася до ТДВ «СТ «Домінанта» з повідомленням про дорожньо-транспорту пригоду, а 23 лютого 2018 року із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с. 33-34).

Також ОСОБА_1 зверталася до травматології КУ «Міська лікарня №8» (а.с. 18).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що позивачка в судовому порядку не пред`явила позовних вимог до страховика ТДВ «СТ Домінанта», при цьому відсутні відомості про ліквідацію останнього або визнання його господарським судом банкрутом, а також щодо заявлення вимог до страховика у процесі банкрутства, набуття потерпілою статусу кредитора, та дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування, як майнової, так і моральної шкоди за рахунок власника транспортного засобу та винуватця ДТП, відповідальність яких була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Доводи апеляційної скарги стосовно неповідомлення скаржниці належним чином про дату, час, і місце розгляду справи колегія судів вважає слушними, з огляду на таке.

Суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч.ч. 1-6 ст. 128 ЦПК України).

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання (п.1 ч.2 ст. 223 ЦПК України).

Матеріали справи не містять відомостей про належне (своєчасне) повідомлення скаржниці ОСОБА_1 про дату, час і місце судового засідання призначеного судом на 25 червня 2019 року. Згідно відомостей, наданих скаржницею судова повістка про виклик до суду була вручена їй лише 25 липня 2019 року о 11:07 год, тоді як судове засідання цього дня було призначено о 12:00 год, що перешкодило їй у реалізації права прийняти участь в судовому засіданні. Ця обставина є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення з підстав передбачених п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, оскільки позивачка обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Стосовно доводів скаржниці про суті апеляційної скарги та наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, колегія суддів зауважує про таке.

Предметом позову ОСОБА_1 у цій справі є стягнення з ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 матеріальної шкоди у розмірі 16112 грн, витрат на транспортування транспортного засобу у розмірі 1500 грн, моральної шкоди 5000 грн.

Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України).

Позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки (стаття 50 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Згідно з частинами першою, другою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі N 523/9076/16-ц, провадження N 14-61цс18, пункт 41).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття "сторона у спорі" може не бути тотожним за змістом поняттю "сторона у процесі": сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16 (провадження N 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі N 367/2022/15-ц (провадження N 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі N 712/8916/17 (провадження N 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі N 635/4741/17 (провадження N 14-46цс20, пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі N 910/15792/20 (провадження N 12-31гс22)).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року в справі N 300/808/19 (провадження N 61-11144св22), від 07 грудня 2023 року в справі N 363/2300/20 (провадження N 61-6922св23), від 13 грудня 2023 року в справі N 753/8710/21 (провадження N 61-6090св23)).

У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі N 761/23904/19 (провадження N 61-9953св20) зазначено, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням потрібного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Відповідно до статті 16 ЦК України відшкодування збитків є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За змістом статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а за шкоду, завдану в наслідок дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

За загальним принципом, відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Разом з тим винна особа - володілець транспортного засобу має право застрахувати свою відповідальність, передавши обов`язок відшкодування шкоди, спричиненої за участю його транспортного засобу, страховій компанії (страховику).

Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (частина шістнадцята статті 9 Закону України "Про страхування").

Страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором (пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України).

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням.

При настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон N 1961-IV, тут і далі в редакції, чинній на момент ДТП)).

Одночасно за положеннями статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі N 201/16373/16-ц (провадження N 14-27цс21) зазначено, що "…Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 755/18006/15-ц (провадження N 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі N 760/15471/15-ц (провадження N 14-316цс18) та ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі N 753/15214/16-ц (провадження N 14-25цс20))".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі N 147/66/17 (провадження N 14-95цс20) зазначено, що "Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі N 755/18006/15-ц (провадження N 14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі N 760/15471/15-ц (провадження N 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.

Отже, принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку підстави для покладення відповідальності на страхувальника відсутні".

Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі N 641/10491/15-ц (провадження N 61-12709св21).

Так, сторонами у справі не заперечується, що на час ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу МАЗ 630303 ОСОБА_3 була застрахована у Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/3931916, за умовами якого встановлено ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну (на одного потерпілого) 100000 грн.

З матеріалів справи убачається, що позивачка ОСОБА_1 не заявляла суду клопотання про залучення до участі у цій справі страховика ТДВ «СТ «Домінанта», як співвідповідача, позовні вимоги нею заявлені лише до ОСОБА_2 , як водія транспортного засобу, визнаного судом винним у ДТП та до ФОП ОСОБА_3 , як до роботодавця ОСОБА_2 . В межах цієї справи позивачка ОСОБА_1 вказала процесуальний статус ТДВ «СТ «Домінанта», як третьої особи.

Відповідно до протоколу судового засідання від 07 червня 2019 року, проведеного за участі представника ФОП ОСОБА_3 , адвоката Бикова Д.Ю., судом вирішено питання про залучення до участі у справі ТДВ «СТ «Домінанта» у якості співвідповідача (а.с. 104-105).

Наведене вище свідчить про недотримання судом першої інстанції вказаних вимог закону та порушення засад диспозитивності, зважаючи на те, що правом визначення кола відповідачів належить лише (виключено) позивачу.

Відповідно до підпункту "ґ" пункту 41.1, підпункту "а" пункту 41.2 статті 41 Закону N 1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих (фонду страхових гарантій) відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ (повного члена), що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. При цьому у випадку виключення із членів МТСБУ (позбавлення повного членства) за порушення умов членства закон не передбачає обов`язку МТСБУ на відшкодування шкоди замість страховика, членство якого припинене. Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у пунктах 84, 88, 90 цієї постанови, з моменту визнання судом страховика банкрутом та введення ліквідаційної процедури передбачено обов`язкові умови для проведення МТСБУ регламентних виплат за страховика, що визнаний банкрутом, а саме: підтвердження факту визнання страховика банкрутом; наявність невиконаних зобов`язань страховика за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів; недостатність коштів та майна страховика для виконання його зобов`язань за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів (див. пункти 144-146 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі 201/16373/16-ц).

Матеріали справи не містять даних про звернення позивачки до МТСБУ для отримання відшкодування після відкриття процедури банкрутства страховика. Крім того суд не встановив і сторони не посилались, що договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладено після припинення членства страхової компанії в МТСБУ (07 лютого 2018 року) (а.с. 109).

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (ч.3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

З Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що відносно страхової компанії ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2023 року порушено провадження про банкрутство, а 23 травня 2024 року Господарський суд Дніпропетровської області визнав компанію банкрутом і відкрив ліквідаційну процедуру у справі строком на 12 місяців, до 23 травня 2025 року (справа №904/1646/23), тобто вказані обставини виникнули вже після відкриття провадження по цій справі, що переглядається, а тому позивачка не була позбавлена можливості в установленому законом порядку та встановлені законом строки звернутись до страхової компанії з вимогою про відшкодування виплачених потерпілій особі коштів.

Ураховуючи викладене вище, зважаючи на те, що безпосередньо позивачкою не були пред`явлені позовні вимоги до страховика ТДВ «СТ «Домінанта» про стягнення страхового відшкодування у межах страхового ліміту, який є еквівалентним 100000 грн, при цьому, щодо таких вимог ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не є належними відповідачами у справі, тому у задоволенні цих позовних вимог необхідно відмовити з підстав пред`явлення позову до неналежного відповідача, що є самостійною (окремою) правовою підставою для відмови у задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_1 .

Щодо позовних вимог, пред`явлених позивачкою до ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які перевищують межі страхового ліміту, колегія суддів зазначає про таке.

Згідно з частинами першою, другою, третьою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права.

Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Аналіз змісту глави 82 ЦК України підтверджує, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду".

За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі N 6-108цс13, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі N 426/16825/16-ц, та у постановах Верховного Суду: від 23 березня 2020 року у справі N 373/1773/18-ц, від 20 листопада 2019 року у справі N 501/2298/16-ц, від 05 вересня 2018 року у справі N 534/872/16-ц.

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки необхідно розуміти юридичну або фізичну особу, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав. Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин з володільцем цього джерела (постанова Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі N 914/820/17).

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Під моральною шкодою розуміють втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні психологічного благополуччя, переживаннях, стражданнях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, фізичному та психологічному пристосуванні до порушень у стані здоров`я.

Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого; тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках; можливість, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Водночас суд має виходити із засад розумності, пропорційності та справедливості.

З матеріалів справи, а саме письмових поясненнях, наданих ОСОБА_2 правоохоронцями на місці події, відзиву ФОП ОСОБА_3 на позову заяву (а.с. 78-80) та протоколу судового засідання від 25 червня 2019 року (а.с. 104-105) убачається, що на момент вчинення ДТП ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_3 та на відповідній правовій підставі керував автомобілем "МАЗ 630303", державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_3 , тому саме ФОП ОСОБА_3 , відповідно до вимог частини першої статті 1172 ЦК України є особою, відповідальною за відшкодування шкоди, завданої позивачці в результаті ДТП.

При цьому, колегія суддів враховує, що за результатами проведення автотоварознавчого дослідження експертом було встановлено, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу, що належить позивачці, з урахуванням фізичного зносу замінних деталей на дату дослідження становить 123031,32 грн. При цьому, експерт зазначив, що при проведенні порівнювального аналізу вартості відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу складових та ринкової вартості КСТ до моменту пошкодження 08 лютого 2018 року встановлено, що величина вартості відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу складових (123031,32 грн) не перевищує значення ринкової вартості досліджуваного автомобіля до моменту пошкодження (161112 грн). Крім цього, експерт зазначив, що розрахунок величини втрати товарної вартості КТС не проводиться у зв`язку з тим, що строк експлуатації автомобіля перевищує 7 років.

З огляду на те, що на момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля "МАЗ 630303", державний номерний знак НОМЕР_1 , застрахована у ТДВ «СК «Домінанта», проте розмір завданої позивачці шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, колегія суддів доходить висновку, що обсяг відповідальності ФОП

ОСОБА_3 обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого в результаті ДТП транспортного засобу) і сумою страхового відшкодування.

Ураховуючи те, що висновком експертного дослідження визначено, що вартість відновлювального ремонту пошкодженого в результаті ДТП транспортного засобу «Кia Rio», державний номерний знак НОМЕР_2 , з урахуванням фізичного зносу замінюваних деталей складає 123031,32 грн, колегія суддів доходить висновку про те, що із ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 23031,32 грн, що є різницею між вартістю відновлювального ремонту автомобіля і сумою страхового відшкодування.

Крім цього, з ФОП ОСОБА_3 на користь позивачки підлягають стягненню документально-підтверджені витрати, обумовлені транспортуванням автомобіля після ДТП у розмірі 1500 грн.

Визначаючи розмір моральної шкоди, колегія суддів виходить із засад розумності та справедливості, ураховуючи глибину фізичних та душевних страждань та переживань позивачки, обумовленого її зверненням до закладу охорони здоров`я після ДТП, існуванням дискомфортних умов, які змінили звичайний уклад її життя, зумовлених неможливістю використовувати автомобіль за його призначенням, необхідність вживати певних дії та заходів для відновлення порушеного права, а також з відшукування коштів на оцінку шкоди, транспортування автомобіля тощо.

Отже заявлений позивачкою розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 5000 грн не може вважатися явно завищеним чи надмірним для відповідача.

Вказане узгоджується з усталеним підходам судової практики в частині визначення розміру відшкодування.

Так у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі N 752/17832/14-ц (провадження N 14-538цс19) міститься висновок про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Подібний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі N 944/4790/19 (провадження N 61-15852св21).

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду потрібно скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов частково, стягнувши з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 23031,32 грн, витрати на транспортування транспортного засобу у розмірі 1500 грн, та в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на висновки апеляційного суду, про часткове задоволення позову, що становить 18% від загальної ціни позову, тому з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 867,62 грн.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта», третя особа без самостійних вимог Моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути з фізичної-особи підприємця ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) матеріальну шкоду у розмірі 23031,32 грн, витрати на транспортування транспортного засобу у розмірі 1500 грн, моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Стягнути з фізичної-особи підприємця ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 867,62 грн.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2025 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова