Номер провадження: 22-ц/813/951/25
Головуючий у першій інстанції Далеко К. О.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання - Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дітей з матір`ю, стягнення аліментів, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей з батьком,

встановив:

У липні 2021 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним вище позовом, який згодом уточнила та остаточно просила визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з нею та стягнути з відповідача ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 25 000 грн щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття.

Позов обґрунтовано такими обставинами.

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Станом на час звернення ОСОБА_5 до суду із цим позовом сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть через агресію та домашнє насильство з боку відповідача ОСОБА_1 , тому позивачка вважає, що шлюб носить суто формальний характер. Малолітні діти зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , проте, фактично проживають разом із нею за адресою: АДРЕСА_2 .

При вирішенні питання щодо розірвання шлюбу у сторін виник спір щодо місця проживання дітей. Також позивачка зазначає, що зверталася до відповідача з приводу надання ним матеріальної допомоги на утримання малолітніх дітей, та забезпечення їх гармонійного розвитку, виховання, навчання, проте, у добровільному порядку відповідач не надає позивачці такої допомоги, хоча має таку можливість, що стало підставою для звернення до суду також з вимогами про стягнення з нього аліментів.

Так, ОСОБА_1 з 20.07.2021 року по 05.01.2023 року отримав дохід у розмірі 1 432 284 грн. Отже, щомісяця відповідач отримував 75 383, 37 грн 1/3 частка (на двох дітей) від доходу відповідача складає приблизно 25 000 грн.

У серпні 2021 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов, у якому просив визначити місце проживання малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що під час вирішення питання щодо розірвання між сторонами шлюбу, ОСОБА_1 пропонував позивачці передати йому на утримання та виховання сина ОСОБА_6 , однак на таку пропозицію ОСОБА_2 безпідставно відмовилась. При цьому ОСОБА_1 зазначає, що він має усі необхідні умови для проживання, виховання, розвитку та утримання дитини, працює, отримує стабільний заробіток, і має постійне місце проживання, та у більшій мірі він бере участь у вихованні та житті сина ОСОБА_6 , а позивачка не має можливості надати дитині ні належного виховання, ні матеріального забезпечення, оскільки не має стабільного доходу, належних умов проживання. Також ОСОБА_7 зауважив, що саме проживання сина з батьком відповідає інтересам дитини, оскільки син дуже прив`язаний до нього та хоче жити саме з ним, а розлучення дитини з батьком негативно вплине на його психологічний стан.

18 травня 2023 року ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Осьмінін С.Д. подав до суду заяву про зміну предмету позову, у якій просив: визначити місце проживання з батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 не тільки малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також і малолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 разом з матір`ю - ОСОБА_3 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн. щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи з дня звернення до суду - 09 липня 2021 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн. щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи з дня звернення до суду - 09 липня 2021 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_7 . В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних повних вимог та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей разом із матір`ю, суд першої інстанції виходив з того, що під час вирішення справи судом не встановлено таких обставин, та відповідачем не доведено, що поведінка чи дії матері дітей, визначення їх проживання з нею, можуть суперечити їх інтересам або впливати на них негативно, перешкоджати їх фізичному та гармонійному розвитку. Малолітні діти проживають в атмосфері любові, турботи, захисту, а тому для зміни їхнього проживання вагомі підстави відсутні. При цьому, суд зауважив, що за обставинами цієї справи, відсутні підстави для висновку, що визначення місця проживання дітей з батьком, що фактично приведе до зміни місця проживання дітей, буде мати більш позитивний вплив на них.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення на її користь аліментів на утримання малолітніх дітей, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач з 20.07.2021 року по 05.01.2023 року, за 19 місяців отримав дохід у розмірі 1 432 284 грн, при цьому останній не надав суду доказів щодо наявності на його утриманні інших дітей, непрацездатних батьків тощо, доказів розміру отримуваних доходів та витрат, про які зазначав під час розгляду справи, тому дійшов висновку, що сума аліментів у розмірі по 5 000 грн, щомісячно, на кожну дитину, відповідає матеріальному стану та фінансовим можливостям ОСОБА_1 , а також є достатньою для задоволення належного рівня життя малолітніх дітей, для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на обставини, якими обґрунтовано зустрічний позов та заперечення проти позову ОСОБА_2 , незаконність рішення суду, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його зустрічні позовні вимоги у повному обсязі та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Скаржник зазначає про залишення судом першої інстанції поза увагою того, що він має значно ліпші матеріальні умови для виховання дітей, а також те, що він за останні роки приймав участь у вихованні дітей у значно більшій мірі, ніж ОСОБА_2 , що також ставить під сумнів обґрунтованість прийнятих судом до уваги висновків органу опіки та піклування.

Крім того, скаржник вказує, що надані ним до суду першої інстанції докази свідчать про бажання дітей проживати саме з ним, а висловлена дітьми думка під час розгляду справи була сформована під впливом позивачки ОСОБА_2 .

Щодо стягнутого з нього розміру аліментів скаржник зауважує, що він є ФОПом, який перебуває на спрощеній системі оподаткування, а отже неможливим є визначення його чистого доходу, також позивачкою не доведено понесення нею витрат на утримання дітей у розмірі 20 000 грн на місяць.

У судовому засіданні скаржник ОСОБА_1 та його представники адвокати Осьмін С.Д. та Осадчий П.Ю. підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги, представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Гареєв Є.Ш. заперечував проти доводів скаржника, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду.

У судове засідання представники третіх осіб не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи суду не подавали, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення скаржника та його представників за доводами апеляційної скарги, пояснення представника позивачки, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає, з огляду на таке.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Предметом позову є матеріально - правова вимога позивача до відповідача щодо якої вона просить ухвалити рішення, а підставою - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Судом встановлені та матеріалами справи підтверджуються такі факти і обставини справи.

З 26 лютого 2011 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, і від цього шлюбу мають двох дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які з червня 2020 року проживають разом з позивачкою, .за адресою: АДРЕСА_2 , та перебувають на її утриманні.

З інформації щодо відкритих рахунків на ім`я ОСОБА_1 убачається, що останній відкрив рахунки ПАТ «Банк Восток АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК».

Випискою про рух коштів ПАТ «Банк Восток» підтверджується, що відповідач з 20.07.2021 року по 05.01.2023 року, за 19 місяців отримав дохід у розмірі 1 432 284 грн.

Під час розгляду справи судом першої інстанції був заслуханий малолітній ОСОБА_3 , за участю органу опіки та піклування, а також у присутності представників сторін, який зазначив, що йому 11 років, він навчається у 6 класі, нормально навчається, йому подобається малювати, він займався дизайном, його цьому навчала мати, наразі він займається самбо, відвідує Айс-Теп (школа програмування ігр), проживає з мамою, бабусею та прабабусею, його ніхто не ображає, йому комфортно проживати разом з матір`ю, створені необхідні умови для проживання, у нього є окреме ліжко. У батька він останній раз був під-час канікул у 2023 році, з мамою та батьком добрі відносини. З мамою - він частіше в будні дні, з батьком - у більшості випадків на вихідних. Шкільні заняття він робить у більшості випадків з бабусею. Він хотів би щоб залишилось так як є, щоб він постійно проживав з матір`ю та зустрічався з батьком. На запитання суду, чи не говорили батьки відповідати судді на запитання певним чином, зазначив що один раз батько говорив. На літо з батьком вони планували розважатися. Батько його багато чому навчив. З батьком - вони відвідують кафе, басейн, розважаються. З мамою - можуть в парк сходити, дома грають в різні ігри. Також зазначив, що був інцидент, де батько його захистив від хлопця, який його ображав.

Малолітній ОСОБА_4 , будучи заслуханим у судовому засіданні судом першої інстанції, за участю органу опіки та піклування, у присутності представників сторін, зазначив що йому 6 років, до школи ще не ходить, проживає з мамою. Мама сказала сказати в суді, що він хоче проживати з нею, а до батька їздити. На запитання судді, а чого він сам бажає, зазначив що він бажає сам визначатись, з ким проживати, бажає проживати і з мамою, і з батьком, він бажає щоб вони примирилися. На батька він образився, оскільки він знімав його на камеру, щоб показати в суді, і щоб він не побачився з мамою. З мамою йому комфортно проживати. На запитання судді, чи буде йому комфортно, якщо він буде постійно проживати з батьком, а з мамою періодично зустрічатись, зазначив що не дуже це буде для нього комфортно. На запитання судді, чи буде йому комфортно, якщо він буде постійно проживати з мамою, а з батьком періодично зустрічатись, зазначив що так буде комфортно, оскільки з батьком він і так бачився лише на вихідних. На пропозицію адвокатів Карпова Д.О., суддя попросила ОСОБА_8 надіслати батьку смс-повідомлення, з телефона, з яким він перебував у судовому засіданні, для перевірки того, чи може ОСОБА_9 писати смс-повідомлення. ОСОБА_9 не зміг написати смс-повідомлення, однак зміг направити матері на її номер смайлики у вигляді серця, а батьку почав набирати на телефоні монстрів. На запитання суду, чому монстрів, пояснив що ображається на батька, не вірить що він його любить.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_2 , виходячи з такого.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Статтею 181 ЦПК України передбачені способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину які визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

За частинами 1,2 статті 184 ЦПК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Як встановлено судом та не заперечується позивачкою, відповідач у добровільному порядку вчиняє певні дії щодо матеріального забезпечення дітей,зокрема, купує одяг тощо, тобто бере участь в їх утриманні, водночас не надає позивачці стабільної матеріальної допомоги на утримання дітей, отже між сторонами не досягнуто згоди щодо сплати на користь позивачки аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які має сплачувати відповідач. Крім того, такі дії відповідача не впливають на визначений ст. 180 СК України обов`язок надавати утримання дитям у майбутньому, зокрема, за рішенням суду, у визначеному ст. 181 СК України порядку.

Обставин щодо непрацездатності відповідача ОСОБА_1 , чи перебування на його утриманні інших осіб судом не встановлено.

Отже виходячи з вказаних вище норм та ураховуючи встановлені судом у справі обставини, зокрема те, що малолітні діти сторін, проживають разом з позивачкою, та перебувають на її утриманні, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_2 аліментів.

Щодо доводів скаржника про недоведеність позивачкою понесення нею витрат на утримання дітей у розмірі 25 000 грн щомісяця, колегія суддів зауважує, що визначаючи розмір аліментів який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на утримання малолітніх дітей сторін, судом першої інстанції враховано, що заявлений позивачкою розмір витрат є недоведеним, водночас, зваживши на рівність обов`язків батьків щодо утримання дітей та матеріальне становище ОСОБА_1 , дійшов висновку про те, що стягнення з нього на утримання малолітніх дітей по 5 000 гривень, щомісяця, до досягнення дітьми повноліття, буде забезпечувати їх гармонійний розвиток та відповідати матеріальному стану ОСОБА_1 .

Відхиляючи посилання скаржника на мінімальний рекомендований розмір аліментів для дітей відповідного віку, як доказ фактичного покладення судом тягаря утримання дітей виключно на батька, колегія суддів, зауважує також, що, у порушення вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України, скаржником не доведено, що стягнутий судом першої інстанції розмір аліментів на утримання малолітніх дітей, перевищує необхідний розмір їх потреб.

При цьому, прожитковий мінімум є мінімальною гарантією загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини, і кожен з батьків повинен надавати дитині щомісячно утримання у достатньому розмірі. Надання батьками такого прожиткового мінімуму забезпечує тільки мінімальні потреби дитини, а батьки повинні сприяти забезпеченню гармонійному розвитку дитини, не обмежуючись мінімумом.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, колегія суддів виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини.

Законом гарантований мінімальний рівень аліментів одного з батьків на рівні, не нижчому 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Однак цей розмір застосовується в тих окремих випадках, коли існують об`єктивні обставини, які свідчать про неможливість стягнення аліментів у більшому розмірі. Такі об`єктивні обставини мають бути підтверджені певними доказами про стан здоров`я відповідача і витрати на лікування, про неможливість працевлаштування і обмеження щодо виконання певних видів робіт, про наявність інших утриманців і витрати на їх утримання тощо.

Щодо доводів скаржника про залишення судом першої інстанції поза увагою висновків Верховного Суду про те, що кожна справа потребує індивідуального підходу при визначенні того чи є зараховані на картку фізичної особи-підприємця кошти є доходом (постанова від 22.03.2023 року у справі №212/7585/20-ц, колегія суддів зауважує, що як під час вирішення судом першої інстанції справи так і під час апеляційного її перегляду відповідач ОСОБА_1 не надав суду жодних доказів на підтвердження фактичного розміру власних доходів, обмежившись лише посиланням на неможливість урахування судом виписок по його банківським рахункам.

Таким чином, апеляційний суд виходить з того, що скаржник є працездатною особою, не спростував встановлених судом першої інстанції обставин щодо його доходу, інших утриманців не має, що свідчить можливість матеріально утримувати своїх дітей на рівні визначеному судом першої інстанції.

Щодо позовних вимог ОСОБА_5 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітніх дітей сторін, колегія суддів, відхиляючи доводи скаржника про помилковість висновку суду першої інстанції щодо надання переваги проживанню дітей із матір`ю, звертає увагу на таке.

Як встановлено судом, між сторонами існують напружені та неприязні стосунки, внаслідок чого між ними виник спір з приводу виховання, розвитку та утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які за позицією ОСОБА_1 мають проживати разом з ним, оскільки він має вищий за ОСОБА_2 рівень матеріального забезпечення (має у власності житло та більший ніж позивачка розмір доходу) та на відміну від останньої приймає активнішу участь у розвитку, вихованні та забезпеченні дітей.

Обставин стосовно ухилення сторін від виконання своїх батьківських обов`язків у відношенні їхніх дітей судом не встановлено.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Під час вирішення судом першої інстанції справи, малолітні діти сторін син ОСОБА_11 та син ОСОБА_9 вказували про своє бажання проживати разом з мамою, тобто ОСОБА_2 , а з батьком бачитись на вихідних.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частина друга і третя статті 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до частин другої, восьмої, дев`ятої статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

За змістом статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України

27 вересня 1991 року, далі - Конвенція) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно із статтею 19 Конвенції держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

Такі заходи захисту, у випадку необхідності, включають ефективні процедури для розроблення соціальних програм з метою надання необхідної підтримки дитині й особам, які турбуються про неї, а також здійснення інших форм запобігання, виявлення, повідомлення, передачі на розгляд, розслідування, лікування та інших заходів у зв`язку з випадками жорстокого поводження з дитиною, зазначеними вище, а також, у випадку необхідності, для порушення початку судової процедури.

Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Отже при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі N 402/428/16-ц.

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року, заява N 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Згідно зі статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі N 377/128/18 (провадження N 61-44680св18) вказано, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку".

Відповідно до ч. 4 ст.19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Згідно ч.5 ст.19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У висновку від 12.09.2022 р. № 1743/0120 Орган опіки та піклування Хаджибеївської (Малиновської) районної адміністрації Одеської міської ради виснував про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом із матір`ю ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання вказаного вище висновку Органу опіки та піклування Хаджибеївської (Малиновської) районної адміністрації Одеської міської ради від 12.09.2022 р. № 1743/0120 необґрунтованим, при цьому зауважує, що скаржник не погоджуючись із цим висновком та зазначаючи про його незрозумілість, однак не наводить ґрунтовних заперечень щодо хибності встановлених Органом опіки обставин.

Так, у висновку встановлено, що відносини між батьками дітей не склалися, шлюб розірвано. Мати дітей - ОСОБА_2 , звернулась до служби у справах дітей Одеської міської ради з заявою про визначення місця проживання малолітніх, з нею. Малолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстровані разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , але проживають за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з актом обстеження умов проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 04.07.2022, складеного службою у справах дітей Одеської міської ради, для дітей створені належні умови для виховання та розвитку. Відповідно до довідки Одеської загальноосвітньої школи № 51 І-III ступенів Одеської міської ради Одеської області від 02.06.2022 №81, ОСОБА_3 навчається в 5 класі зазначеного вище учбового закладу. Відповідно до довідки Одеського закладу дошкільної освіти «Ясла- садок» № 77 Одеської міської ради від 22.06.2022 № 28/01-15, ОСОБА_4 , відвідує Одеський ЗДО № 77. Згідно з довідкою про доходи, ОСОБА_2 працює у ФОП ОСОБА_12 та займає посаду дизайнер-виконавець графічних робіт. Згідно з характеристикою з місця роботи від 15.06.2022, ОСОБА_2 характеризується позитивно.

Батько дітей - ОСОБА_1 , звернувся до служби у справах дітей Одеської міської ради до визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , разом з ним, а щодо до молодшого сина ОСОБА_4 , він не заперечує, щоб він проживав з матір`ю, тому що він не є біологічним батьком. На теперішній час, справа щодо встановлення батьківства розглядається у суді. ОСОБА_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов, за вищезазначеною адресою, від 08.07.2022, складеного службою у справах Одеської міської ради, житлово-побутові умови задовільні, для дітей є все необхідне. Відповідно до листа Центру соціальних служб Одеської міської ради .07.2022 № 04/01-1633, фахівцями Центру 12.07.2022 було проведено бесіду з батьком дітей, ОСОБА_1 , та з`ясовано, що батько малолітнього ОСОБА_3 , вільно спілкується та бачиться з сином та бажає щоб ОСОБА_11 проживав з ним. Відповідач офіційно працює, має дохід, раніше не судимий, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, не має хронічних захворювань, на обліку в психоневрологічному та інших диспансерах не перебуває.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про недоведеність постійної участі матері у розвитку та вихованні дітей, звертаючи увагу на те, що хоча окремі надані ОСОБА_2 докази і датовані 2023 роком, проте факт тривалого та постійно проживання дітей сторін разом з нею та здійснення останньою їх утримання та виховання підтверджується і іншими доказами, що містяться у справі, зокрема, актом обстеження умов проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 04.07.2022 року, та поясненнями самих дітей, наданими суду першої інстанції.

При цьому колегія суддів відхиляє зауваження скаржника про ізоляцію матір`ю дітей сторін від батька та вчинення нею тиску на дітей щодо відповідей на запитання суду, звертаючи увагу на те, що як було встановлено судом першої інстанції зі слів дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , вони не обмежені у спілкуванні, як із матір`ю так і з батьком, який також у свою чергу давав ОСОБА_13 певні інструкції, як варто відповідати на запитання суду.

Оцінюючи участь ОСОБА_1 у розвитку та вихованні дітей ОСОБА_14 та ОСОБА_8 , а також відносини, що склались із ними колегія суддів, відхиляє посилання скаржника на власну тривалу та відповідальну участь у вихованні дітей протягом 2020-2023 років, звертаючи увагу на те, що протягом розгляду цієї справи у період 2021-2023 роки ОСОБА_1 , стверджував про участь у розвитку та вихованні виключно ОСОБА_3 , надаючи суду докази на підтвердження саме цих обстави, зокрема, копії фіскальних чеків за період 2020-2023 роки. Надані після зміни позовних вимог скріншоти листування ОСОБА_1 також містять інформацію про спілкування відповідача за первісним позовом лише із сином ОСОБА_6 . Також колегія суддів зауважує про те, що ОСОБА_1 звертаючись до суду із клопотанням від 19 липня 2023 року просив суд з`ясувати думку виключно ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не має власного житла, та її джерело доходів нестабільне, є неспроможними, оскільки суди при визначенні місця проживання дитини беруть до уваги також інші критерії, зокрема ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків щодо виховання дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, та повинні виходити із якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Натомість матеріально-побутове забезпечення батьків судами враховується, але не є визначальним.

ОСОБА_1 , не надано суду переконливих доказів на підтвердження того, що проживання дітей з матір`ю суперечитиме найкращому забезпеченню інтересів дітей, а суд не встановив обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з батьком матиме більш позитивний вплив на дітей, ніж залишення їх проживати разом із матір`ю у звичному для них середовищі.

Тож, за таких встановлених судом обставин справи, приймаючи до уваги ставлення кожного з батьків до дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зокрема і те, що житлово-побутові умови для проживання і їх розвитку, які створені матір`ю є належними, відсутність будь-яких обставин, які б давали підстави для висновку про негативний вплив матері на дітей, вчинення нею будь-яких дій, які суперечили б інтересам дітей, чи порушення їх права на спілкування з батьком, апеляційний суд вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 , про визначення місця проживання дітей разом з батьком.

Крім того колегія суддів зауважує, що скасування судового рішення про визначення місця проживання дітей з матір`ю, з якою вони проживають тривалий період часу разом, а також із іншою рідною для них людиною - бабусею, у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що забезпечує їхній розвиток і не є неблагонадійним, може призвести до вкрай негативних та непередбачуваних психологічних травм для дітей, а тому не відповідає їх інтересам щодо зростання у передбачуваній емоційно-стабільній атмосфері.

Апеляційний суд також зауважує, що рішення суду про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , не позбавляє останнього права брати участь у вихованні та розвитку своїх дітей, проявляти турботу та любов незалежно від того, з ким із батьків проживають діти.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 .

Порушень судом норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, чи стали підставою для обов`язкового скасування оскаржуваного рішення апеляційним судом не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення судом справи.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 03 лютого 2025 року.

Головуючий Ю.П.Лозко

Судді В.В. Кострицький

М.В. Назарова