ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/478/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №691/1024/23 Категорія: 304090000 Синиця Л. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіНовіков О.М., Сіренко Ю.В.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 30.09.2024 (повний текст складено 30.09.2024, суддя в суді першої інстанції Синиця Л.П.) у цивільній справі за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

у серпні 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» звернулося до суду з позовом, яким, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 18.06.2024, просило стягнути з відповідача на свою користь кредитну заборгованість в розмірі 61 100,00 грн. (кредит 25 000,00 грн., проценти 36 100,00 грн.), а також судовий збір у сумі 2147,20 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн., мотивуючи про те, що позивач у справі набув права вимоги за кредитом до боржників за укладеними договорами факторингу, у тому числі, і щодо відповідача ОСОБА_1 на суму, заявлену до стягнення.

Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 30.09.2024 позов у справі задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 61 100,00 грн., а також судові витрати в розмірі 2 147,20 грн. судового збору та 5 000 грн. витрат на правничу допомогу.

Суд вказав на обґрунтованість доводів позивача про набуття ним права вимоги щодо стягнення кредитної заборгованості відповідача, яка нею погашена не була.

Відповідач подала на вказане рішення суду засобами поштового зв`язку 17.02.2025 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та новим рішенням позовні вимоги відхилити.

В обґрунтування вказано на те, що позивач не довів своїх позовних вимог. Суд першої інстанції не задовольнив усі подані відповідачем клопотання про витребування доказів, зокрема, оригіналу кредитного договору та доказів його підписання сторонами. Скаржник зауважує, що відповідного договору не існує та його підписано не було, зокрема, в електронній формі. Суду не надано первинних бухгалтерських документів щодо перерахування коштів кредиту, адже надані довідки не мають відповідних реквізитів стосовно сторін та підстав проведення платежу. Позивач не обґрунтував чому він самостійно з власного рахунку не міг перерахувати кошти кредиту. Інформація про зарахування коштів на банківську картку відповідача, надана позивачем, не стосується наявних правовідносин за договором. Позика мала видаватися лише особисто позикодавцем. Відтак фактично своїх кредитних зобов`язань перед відповідачем позикодавець не виконав. Розрахунок заборгованості не підтверджує її наявність. Практика ВС вимагає необхідності врахування усіх вимог щодо належного дотримання правил бухгалтерського обігу. Суд не врахував, що відповідачу не доводилися до відома умови договору про продовження строку кредитування, отже нарахування відсотків по кредиту поза межами 30-денного строку є протиправним. Умови договору про односторонні зміни його змісту шляхом збільшення витрат по кредиту у разі прострочення його повернення є нікчемними, як несправедливі. Відсотки, як відповідальність за порушення зобов`язань, не можуть застосовуватися у період дії карантину та військового стану. Витрати позивача на правничу допомогу, враховуючи велику кількість справ з аналогічним предметом доказування, не відповідають обсягу наданих адвокатом послуг. Суд першої інстанції порушив норми процесуального законодавства, оскільки чинив перешкоди відповідачу у збиранні доказів не витребував за його клопотанням відповідні документи, чим також порушено висновки у рішенням ЄСПЛ про необхідність надання оцінки всім аргументам учасників судового розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» просило апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином оу судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах вербгрутованим.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення 61100,00 грн. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадкховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При розгляді справи встановлено, що 10.12.2021 між ТОВ "АВЕНТУС УКРАЇНА" (кредитор) та відповідачем ОСОБА_1 в електронній формі укладено договір № 5195205 про надання споживчого кредиту, який підписано з використанням позичальником електронного підпису одноразовим ідентифікатором С120529, який відповідно до вимог чинного законодавства був власноручно введений відповідачем для електронного підпису, у відповідності до вимог частини 6 та 8 статті 11 і статті 12 ЗУ "Про електронну комерцію", що свідчить про те, що відповідач ознайомилася та погодилася з умовами договору та сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору.

Так як вказаний договір укладено за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через веб-сайт або мобільний додаток, та відповідач ОСОБА_1 підписала його електронним підписом одноразовим ідентифікатором, отже без отримання відповідного ідентифікатора та без здійснення входу до Інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, такий договір не міг бути укладений.

Так Верховний Суд у справі № 524/5556/19 у постанові від 12.01.2021 вказав, що "Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення".

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 07.10.2020 у справі № 132/1006/19, від 28.04.2021 у справі № 234/7160/20, від 01.11.2021 у справі № 234/8084/20, від 14.06.2022 у справі № 757/40395/20, від 08.08.2022 у справі № 234/7298/20.

Відповідач у поданій апеляційній скарзі заперечує факт укладення та підписання нею такого кредитного договору.

Однак з її аргументами апеляційний суд погодитися не може з урахуванням такого.

Можливе укладення кредитного договору, за яким відповідачу у справі надавалися кредитні кошти та виникали зобов`язання по їх поверненню та сплаті відсотків за користування кредитом, без її волі свідчить про вчинення шахрайських дій щодо особи відповідача, однак доказів будь-яких звернень до правоохоронних органів з даного приводу матеріали справи не містять.

Крім того, кредитний договір від 10.12.2021 (т.1 а.с.63-67) містить окрім одноразового ідентифікатора введеного позичальником в якості електронного підпису ще й точне зазначення її ідентифікуючих даних, які позичальник має самостійно повідомити кредитора при оформленні кредиту, зокрема, ПІБ, РНОКПП, зареєстрованого місця проживання, контактних номерів мобільного телефону, а також адреси електронної пошти.

Як зазначалося, жодних звернень до правоохоронних органів щодо незаконного використання персональних даних відповідача чи вчинення щодо неї шахрайських дій матеріали справи не містять.

Відтак у суду першої інстанції були обґрунтовані підстави для висновку про доведеність укладення з відповідачем відповідного кредитного договору у електронній формі, що спростовує посилання скаржника про протилежні висновки.

Далі, статтею 207 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За таких обставин, Договір № 5195205 про надання споживчого кредиту від 10.12.2021, що укладений між ТОВ "АВЕНТУС УКРАЇНА" (кредитор) та ОСОБА_1 (споживач) є дійсним.

Відповідно до п. 1.2. договору, на умовах, встановлених Договором, ТОВ "АВЕНТУС УКРАЇНА" надає споживачу ОСОБА_1 кредит у гривні, а Споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені Договором.

Згідно умов кредитного договору, п. п. 1.3., 1.4, 1.5. сума кредиту (загальний розмір) складає 25 000,00 гривень, строк кредиту 30 днів. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах визначених в Розділі 4 цього Договору. Процентна ставка є фіксованою та залежить від фактичного виконання споживачем умов договору. Знижена процентна ставка становить 0,57 % в день, стандартна процентна ставка - 1,90 % в день. Детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів, визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (Графік платежів), що є Додатком № 1 до цього Договору. Графік платежів розраховується за зниженою процентною ставкою, виходячи з припущення, що Споживач виконає свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в Договорі.

Кредитні кошти у розмірі 25 000,00 грн. ТОВ "АВЕНТУС УКРАЇНА" були надані користувачу з номером картки НОМЕР_1 ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за платіжною операцією № від 10.12.2021 з призначенням платежу видача кредиту № 5195205 ОСОБА_1 у сумі 25000,00 грн., згідно відомостей, які надані позивачем Довідка про перерахування коштів Вих. № 2635 від 04.05.2023 та витребуваних судом від ТОВ ФК "КОНТРАКТОВИЙ ДІМ", яке відповідно до договору із ТОВ "АВЕНТУС УКРАЇНА" № 087/20-П від 08.07.2020, здійснило за дорученням останнього переказ.

Отже ТОВ "АВЕНТУС УКРАЇНА" виконало перед ОСОБА_1 зобов`язання за Договором № 5195205 про надання споживчого кредиту від 10.12.2021.

Апеляційний суд не погоджується з апеляційними аргументами відповідача про те, що матеріали справи не містять доказів перерахування їй кредитних коштів з боку кредитора, адже вказана вище довідка підтверджує, що позичальник по договору отримала обумовлений розмір кредитних коштів на банківську картку, яку самостійно обрала при оформленні кредиту.

Відтак свої зобов`язання кредитор виконав належним чином.

Та обставина, що, власне, перерахунок коштів кредиту здійснюється не безпосередньо кредитором, а шляхом виконання домовленостей останнього з третіми особами щодо обслуговування рахунків, на що звертає увагу скаржник, за приписами законодавства не свідчить про те, що відповідний кредитний договір є нікчемним, недійсним чи таким, що не укладався, адже позичальник фактично отримала те, на що розраховувала при укладенні договору та фактичне перерахування коштів на її рахунок іншою особою не призвело до збільшення обсягу зобов`язань по кредиту.

Отже відповідні аргументи скаржника апеляційним судом відхиляються.

Із картки обліку Договору (розрахунок заборгованості) встановлено, що відповідач ОСОБА_1 оплати за Кредитним договором не здійснювала, що скаржником під сумнів не ставиться.

Відповідно до п. 4.1. договору строк кредиту може бути продовжено, в т. ч. в порядку пролонгації, на кількість днів та відповідно до умов визначених в п. 4.3. (пп. 4.3.1. - 4.3.2) договору.

Порядок автопролонгації строку кредиту визначає, що сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до пп. 4.2.2. - 4.2.4. договору. Тобто, в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту (п. 4.3.1. Договору).

Так, останнім днем дії кредитного договору був 09.01.2022, проте відповідач не здійснила оплату за Кредитним договором ні по прострочених зобов`язаннях по процентах, ні по прострочених зобов`язаннях по кредиту, тому, враховуючи п. 4.3.1 Договору строк користування кредитом було автопролонговано на 90 календарних днів поспіль (максимальний термін автопролонгації), оскільки у споживача на дату закінчення строку кредиту наявна заборгованість за кредитом.

Крім того, відповідно копії листа - повідомлення про автопролонгацію від 10.01.2022, у рамках врегулювання простроченої заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 5195205 від 10.12.2021 року, ТОВ "АВЕНТУС УКРАЇНА" повідомило ОСОБА_1 про наявність, на дату закінчення строку кредиту, заборгованості за кредитом в загальному розмірі 39 727,00 грн. ((тіло кредиту) 25 000,00 грн., проценти 14725,00 грн.) та те, що відповідно до п. 4.3.1 Кредитного договору строк кредиту продовжено на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж 90 календарних днів поспіль.

Після 24.02.2022 ТОВ "АВЕНТУС УКРАЇНА" не здійснювало жодних додаткових нарахувань, що вбачається з картки обліку Договору щодо боржника ОСОБА_1 .

Судом встановлено, із картки обліку Договору (розрахунок заборгованості), що ОСОБА_1 належним чином не виконувала грошове зобов`язання за кредитним договором, тому у неї виникла заборгованість у розмірі 61 100,00 грн., з яких: сума кредиту - 25 000,00 грн., сума процентів за користування кредитом - 36 100,00 грн.

Крім того, 18.04.2023 між ТОВ "АВЕНТУС УКРАЇНА", як клієнтом, та ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ФІНТРАСТ УКРАЇНА", як фактором, укладено договір Факторингу № 18/04/23-Ф, згідно з умовами якого Клієнт відступив Фактору права грошової вимоги за Кредитним договором.

Згідно до п. 1.1. Договору, за цим договором Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити Факторові Право грошової Вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту. Перелік Боржників, підстави виникнення Права грошової Вимоги до Боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в Реєстрі Боржників, який формується згідно Додатку № 1 та є невід`ємною частиною Договору.

Про відступлення права грошової вимоги за Кредитним договором ТОВ "АВЕНТУС УКРАЇНА" повідомило відповідача ОСОБА_1 шляхом направлення повідомлення клієнту 18.04.2023 р. на електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_1 Крім того, інформація про відступлення права вимоги за Кредитним договором розміщена товариством у особистому кабінеті клієнта в ІКС товариства.

Відповідно до Витягу з реєстру боржників, який є додатком № 1 до договору факторингу № 18/04/23-Ф від 18.04.2023, порядковий номер 5520, ТОВ "ФК "ФІНТРАСТ УКРАЇНА" набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 в сумі 61 100,00 грн., з яких: 25 000,00 грн.- заборгованість за основним боргом (сума кредиту), 36 100,00 грн. - заборгованість по відсотках (сума процентів за користування кредитом).

Правовідносини між сторонами, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин щодо стягнення кредитного боргу, регламентуються такими правовими нормами.

Згідно положень ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Також згідно ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст.629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Також статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У статті 3 ЗУ «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 ЗУ «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 ЗУ «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 ЗУ «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Таким чином будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Відповідно до частини першої статті 12 ЗУ «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту) вказується особа, яка створила замовлення.

За обставин цієї справи кредитний договір, за яким у відповідача виникла заборгованість, укладався в електронній формі з відображенням електронного підпису з одноразовим ідентифікатором. При цьому позичальник самостійно ат коректно ввів свої особисті ідентифікуючі дані ПІБ, РНКПО, серія та номер паспорта, дату його видачі, константі номери телефонів та електронної пошти, а також зареєстроване місце проживання.

Отже підстав для сумнівів у тому, що відповідний договір відповідачем був фактично укладений у апеляційного суду не має.

Крім того, ст. 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Враховуючи викладене вище правове регулювання та встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що відповідач, як позичальник, отримала кошти за кредитним договором та не повернула їх у визначені строки, сплативши погоджені сторонами договору відсотки по кредиту, отже має заборгованість, права вимоги щодо стягнення якої наявні у позивача за укладеним договором факторингу.

Таким чином відповідні позовні вимоги підлягають до задоволення.

При цьому доказів виконання наявних грошових зобов`язань, принаймні часткового, ні перед позивачем у справі ні перед попереднім кредитором відповідачем суду не надано.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Так апеляційний суд не погоджується з аргументами скаржника про те, що суд першої інстанції не задовольнив усі подані відповідачем клопотання про витребування доказів, зокрема, оригіналу кредитного договору та доказів його підписання сторонами, адже, як зазначалося вище, апеляційним судом установлено факт укладення відповідного правочину в електронній формі.

При цьому скаржником не обґрунтовано як саме дослідження інших доказів, які відсутні у матеріалах справи, вплине на встановлення фактичних обставин.

Слід оцінити критично посилання скаржника і на те, що суду не надано первинних бухгалтерських документів щодо перерахування коштів кредиту, а надані довідки не мають відповідних реквізитів стосовно сторін та підстав проведення платежу, адже, як було зазначено, фактично кошти кредиту позичальник отримала на вказаний нею картковий рахунок, відтак виконання договірних зобов`язань з боку кредитора підтверджено належним чином.

Не можна погодитися з аргументами скаржника про те, що їй не доводилися до відома умови договору про продовження строку кредитування, адже з умовами договору позичальник ознайомилася належним чином, що підтверджує її підпис в кінці договору.

Посилання скаржника на те, що умови договору про односторонні зміни його змісту шляхом збільшення витрат по кредиту у разі прострочення його повернення є нікчемними, як несправедливі, не можуть бути взяті до уваги, адже в даному випадку кредитор не нараховує жодних санкційних платежів по договору, як відповідальності за порушення умов щодо повернення кредиту, а заявлені до стягнення заборгованість стосується суті наявних зобов`язань по поверненню тіла кредиту та сплати відсотків за користування кредитним коштами.

Апеляційний суд відхиляє посилання скаржника на те, що відсотки, як відповідальність за порушення зобов`язань, не можуть застосовуватися у період дії карантину та військового стану, так як у даному випадку такі відсотки позивачем не нараховувалися, а натомість мало місце нарахування відсотків за користування кредитом, які не є мірою відповідальності за порушення зобов`язань, так як самі складають зміст зобов`язань, що виникли у позичальника після отримання кредиту.

Апеляційний суд відхиляє аргументи скаржника про те, що витрати позивача на правничу допомогу, враховуючи велику кількість справ з аналогічним предметом доказування, не відповідають обсягу наданих адвокатом послуг, адже фактичне виконання робіт адвокатом в інтересах позивача підтверджується наданими доказами, зокрема, договором та актом виконаних робіт. При цьому визначена до відшкодування судом першої інстанції сума витрат є спів мірною зі складністю справи та обсягу наданих адвокатом послуг.

Аргументи скаржника про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального законодавства, оскільки чинив перешкоди відповідачу у збиранні доказів не витребував за його клопотанням відповідні документи, чим також порушено висновки у рішенням ЄСПЛ про необхідність надання оцінки всім аргументам учасників судового розгляду, апеляційний суд відхиляє, оскільки суд самостійно, реалізуючи власні дискреційні повноваження, має можливість задовольнити чи відхилити те чи інше клопотання учасника судового розгляду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інших доводів, які б свідчили про те, що спір у справі суд першої інстанції вирішив невірно, подана апеляційна скарга не містить.

Згідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 30.09.2024 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Надаючи оцінку вимогам представника позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених в апеляційному суді, у сумі 8 000,00 грн., апеляційний суд враховує таке.

Частинами 1 та 3 статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такі висновки містяться в додатковій постанові ВП ВС від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. Крім того, аналогічні висновки щодо співмірності розміру витрат на правничу допомогу зі складністю справи та обсягом фактично наданих адвокатом послуг містяться в додатковій постанові ВС від 12.12.2019 у справі №2040/6747/18.

Враховуючи обсяг правничої допомоги позивачу при розгляді цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, а також те, що правова позиція позивача сформована при розгляді справи судом першої інстанції та потреби у додатковому збиранні доказів та правовому аналізі обставин справи на стадії її апеляційного перегляду не має, апеляційний суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, які мають бути відшкодовані позивачу за рахунок відповідача, слід визначити в сумі 3000,00 грн., що відповідає засадам співмірності зі складністю справи, ціною позову та обсягом наданих адвокатом послуг, а також критеріям розумності та справедливості.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 30.09.2024 у даній цивільній справі залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до 3 000,00 грн. витрат на правничу допомогу, понесених при розгляді даної справи апеляційним судом.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 19.03. 2025.

Суддя-доповідач

Судді