КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2025 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/2908/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів - Писаної Т. О., Гаращенка Д. Р.

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі представник позивача ОСОБА_1 - адвоката Відданової О. В.

представник відповідача ОСОБА_2 - адвоката Гербеди Г. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Гербеди Геннадія Геннадійовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 ,

на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва у складі судді Марфіної М. В.

від 29 серпня 2024 року

у цивільній справі № 755/14503/24 Дніпровського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про поділ спільного майна,

В С Т А Н О В И В:

19 серпня 2024 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом.

22.08.2024 року до суду надійшла заява про забезпечення позову, у якій представник позивача просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Вимоги заяви обґрунтовані тим, що за час шлюбу сторонами набуто спільне майно, а саме, зазначена вище квартира. Наразі позивачу стало відомо про факти, які свідчать про намір і реальну можливість у відповідача її відчужити. Вказує, що формально, відповідач є єдиним власником квартири, адже не зважаючи на те, що майнові права на спірну квартиру були набуті під час зареєстрованого шлюбу, право власності на квартиру відповідач оформив на себе вже після розірвання шлюбу. Останнім часом відповідач неодноразово заявляв позивачці, що має намір продати квартиру, оскільки вона може бути конфіскована за ухилення від призову на військову службу. Відповідач склав на ім`я своєї матері довіреність на розпорядження квартирою і неодноразово заявляв позивачці, що квартира належить лише йому.

Зважаючи на те, що у позові позивачка просила поділити квартиру, визнавши за нею право власності на частину, тому вважала, що обраний нею спосіб забезпечення узгоджується з позовними вимогами та є співмірним.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29 серпня 2024 року частково задоволено заяву про забезпечення позову.

Накладено арешт на частину квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

В іншій частині заяви про забезпечення позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Гербеда Г. Г., в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати частково, а саме в частині накладення арешту на ? частину квартири АДРЕСА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у забезпеченні позову повністю.

Зазначав, що позивачка повинна була надати відповідні докази на підтвердження: фактів, які свідчать про намір відповідача відчужити спірну квартиру; неодноразових заяв відповідача про намір продати квартиру, того що вона може бути конфіскована за ухилення від призову на військову службу; складання відповідачем на ім`я своєї матері довіреності на розпорядження квартирою; тощо. Однак необхідні докази всього цього до заяви представника позивача про забезпечення позову не надані та в матеріалах даної справи відсутні, твердження про необхідність накладення арешту всупереч вимогам чинного законодавства України є необґрунтованими припущеннями, тому накладення арешту за таких обставин суперечить актуальній судовій практиці та є незаконним і необґрунтованим.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалась.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Гербеда Г. Г. підтримав подану апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Відданова О. В. проти апеляційної скарги заперечила, вважаючи ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Відданової О. В., представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Гербеди Г. Г., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовними вимогами є визнання за позивачем права власності на частину спірної квартири, накладення арешту на таке спірне майно забезпечить неможливість його відчуження/обтяження, що сприятиме можливості розгляду справи у розумні строки, та у разі задоволення або часткового задоволення позову забезпечить можливість виконання рішення суду та ефективний захист прав позивача, оскільки за умови зміни власника або застосування обтяження відповідне утруднить виконання рішення суду та породить необхідність подальших звернень позивача до суду за захистом своїх прав, отже в такому випадку захист порушених прав не буде ефективним (у разі якщо судом буде встановлено порушення прав позивача та необхідність їх захисту).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.

Під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20).

За змістом частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).

У частині першій статті 150 ЦПК України наведено перелік видів забезпечення позову, серед яких у пункті 1 законодавець вирізняє накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Матеріалами провадження за заявою про забезпечення позову підтверджується, що в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна - квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості вартість квартири становить 5 711 515, 04 грн (а.с 23-25).

Судом встановлено, що позивач заявляє вимоги про поділ спільного сумісного майна колишнього подружжя та претендує на визнання за нею права власності на частини кв. АДРЕСА_1 .

Належність відповідачу спірної квартири підтверджується наявною в матеріалах справи інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.08.2024 року.

Отже між сторонами існує спір щодо об`єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , загальна вартість якого є значною.

Невжиття заходів забезпечення, про які просила позивач, унеможливить ефективний захист прав та її інтересів, у разі відчуження майна, що є предметом спору.

Застосований судом першої інстанції вид забезпечення позову є співмірним з пред`явленими позовними вимогами, оскільки арешт накладений лише на частину квартири, що предметом спору, обставин про то, що звернення до суду із позовом спрямоване на зловживання позивачем своїми правами, судом не встановлено, і таких доводів апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, щодо відсутності доказів реальної загрози продажу спірної квартири та об`єктивної необхідності застосування заходів, адже вони ґрунтуються на надзвичайному та заздалегідь недосяжному стандарті доказування. Об`єктивна необхідність у застосуванні заходів у дані справі обумовлена охороною матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваній ухвалі суду, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для її зміни чи скасування та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Гербеди Геннадія Геннадійовича, в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 29 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 березня 2025 року.

Судді: Є. П. Євграфова

Т. О. Писана

Д. Р. Гаращенко