ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/200/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №704/770/24 Категорія: 304090000 Дьяченко Д. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Гончар Н.І., Карпенко О.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 07 жовтня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором,

в с т а н о в и в :

У липні 2024 року ТОВ «Коллект Центр» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 08.05.2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 4124394 та 21.04.2021 року ТОВ «Маніфою» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 2173167

Відповідно до умов договору від 08.05.2021 року № 4124394 кредитодавець надав позичальнику кредит, що складає 1500,00 грн., на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом.

Відповідно до умов договору від 21.04.2021 року № 2173167 договір позики укладено в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача, який був надісланий на номер моб. телефону відповідача. Сума позики 2000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом

04.02.2022 було укладено договір № 04-02-01/2022 відповідно до якого ТОВ «Авентус Україна» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 4124394.

10.01.2023 року було укладено договір № 10-01/2023 відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 4124394.

13.10.2021 було укладено договір № 13/10-2021 відповідно до якого ТОВ «МАНІФОЮ» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 2173167.

10.03.2023 року було укладено договір № 10-03/2023/01 відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 2173167.

Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за договором № 4124394 від 08.05.2021 року становить 4946,46 грн., з яких: 1500,00 грн. заборгованість за основним зобов`язанням; 3420,00 грн. заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги; 24,00 грн. інфляційні збитки; 2,46 грн. нараховані 3% річних.

Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за договором № 2173167 від 21.04.2021 року становить 33434,00 грн., з яких: 2000,00 грн. заборгованість за основним зобов`язанням; 31434,00 грн. заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги.

На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договорами в розмірі 38380,46 грн., судові витрати у розмірі 3028,00 грн. за сплату судового збору та 13000,00 грн. витрати на правову допомогу.

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 07 жовтня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за договорами № 4124394 від 08.05.2021 року та № 2173167 від 21.04.2021 року в розмірі 38380,46 грн.

Стягнуто ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» судові витрати за сплату судового збору у сумі 3028 грн. та витрати за надання правничої допомоги у сумі 13000,00 грн.

Судове рішення мотивовано тим, що позовні вимоги підтверджені належними доказами у справі, а тому підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, прийнятим із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги вказує, що його не було повідомлено про розгляд справи, чим було порушено принцип змагальності процесу.

Судове рішення не містить обґрунтувань суми боргу, за який саме період нараховано відсотки за користування кредитними коштами.

Крім того, вказує, що до вказаних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Вважає, що відсотки нараховані безпідставно.

У той же час, відповідач зазначає, що не заперечує факту наявності заборгованості за тілом кредиту.

Також вказує, що розмір витрат на правничу допомогу не відповідає вимогам розумності.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Коллект Центр» зазначає, що в апеляційній скарзі відсутні докази невірного нарахування виниклої суми заборгованості по відсоткам, відповідно до умов Договорів та контррозрахунок заборгованості, здійснений відповідачем.

Судом було проаналізовано розрахунки заборгованості та перевірені розрахунки позивача, в тому числі нарахованих відсотків.

Зазначають, що на момент укладення договору про надання кредиту та договору позики статусу військовослужбовця відповідач не мав.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає зазначеним вище вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи та судом першої інстанції встановлено, що 08.05.2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 4124394.

Відповідно до умов вказаного договору сума кредиту складає 1500,00 грн. Строк кредиту 30 днів. Стандартна процентна ставка становить 1,90% в день (п. 1.3., 1.4., 1.5.1. кредитного договору).

Відповідно до пункту 4.1. кредитного договору передбачено, що строк кредиту може бути продовжено:

-за ініціативою споживача на кількість днів, зазначену в п.1.4. договору, якщо між сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку, визначеному п.п. 4.2. (пп. 4.2.1. 4.2.4) Договору; або

-в порядку авто пролонгації, на кількість днів та відповідно до умов визначених в п.4.3 (пп. 4.3.1. 4.3.2.) Договору.

Згідно з пунктом 4.3.1 сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або авто пролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредитування продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до пп. 4.2.2 4.2.4 Договору. Тобто в даному випадку кожен день авто пролонгації є новою датою повернення кредиту.

Споживач дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах передбачених в пп. 4.3.1 Договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду авто пролонгації у споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою споживача, у порядку передбаченому в п. 4.2. Договору (п. 4.3.2 договору).

Відповідно до розрахунків ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 4124394 від 08.05.2021 року становить:

-заборгованість по тілу кредиту 1500.00 грн.;

-заборгованість за відсотками 3420,00 грн.;

-3% річних за період з 04.02.2022 по 23.02.2022 2,46 грн.

-інфляційні втрати за 02.2022 року 24,00 грн.

21.04.2021 року між ТОВ «Маніфою» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 2173167 у відповідності до умов якого сума позики становить 2000 грн. Строк позики до 21 травня 2021 року (21 день). Базова процентна ставка за позикою, фіксована: 1.99000% від суми позики за кожен день користування позикою (пп. 2.3.3, 2.3.4, 2.4.4. договору).

Проценти за користування позикою нараховуються за фактичну кількість календарних днів користування позикою з дня надання позики до дня повного погашення заборгованості включно (п. 3.1.1 договору).

Відповідно до додаткової угоди №1 до договору позики №2173167 від 21.04.2021 від 11 травня 2021 року сторони погодили викласти п. 2.3.4 договору позики №2173167 від 21 квітня 2021 року в наступній редакції: «2.3.4. Строк позики: до 10 червня 2021 року».

Згідно з додатковою угодою до договору позики №2173167 від 21.04.2021 від 14 червня 2021 року сторони погодили продовжити строк позики на 30 днів, до 14 липня 2021 року. Середньоденний розмір процентів за користування позикою, базовий: 1.99000%.

Відповідно до розрахунків ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 2173167 від 21.04.2021 року станом на 04.06.2024 року становить:

-заборгованість по тілу кредиту 2000,00 грн.;

-заборгованість за відсотками 31434,00 грн.

04.02.2022 було укладено договір № 04-02-01/2022 відповідно до якого ТОВ «Авентус Україна» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 4124394.

10.01.2023 року було укладено договір № 10-01/2023 відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 4124394.

13.10.2021 було укладено договір № 13/10-2021 відповідно до якого ТОВ «МАНІФОЮ» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 2173167.

10.03.2023 року було укладено договір № 10-03/2023/01 відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 2173167.

За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді.

Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

В силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

При цьому, за змістом наведеного Закону електронним підписом, тобто одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18).

Колегія суддів, зважаючи на вказані норми чинного законодавства доходить висновку про укладеність між сторонами договорів позики в електронному вигляді, що також не заперечується відповідачем у справі.

Щодо нарахування відсотків за кредитним договором №41244394 від 08.05.2021 року укладеного між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 .

За умовами укладеного договору вбачається, що строк його дії становить 30 календарних днів, стандартна відсоткова ставка становить 1,90% в день.

Відповідач не заперечує факту не повернення тіла наданої позики у розмірі 1500 грн.

Крім того, умовами договору передбачений порядок пролонгації договору у разі наявності заборгованості на строк не більше, ніж 90 календарних днів.

Оскільки відповідач належним чином не виконував зобов`язання, з урахуванням узгоджених сторонами умов договору, фактичний строк договору склав 120 календарних днів.

При застосуванні відсоткової ставки у розмірі 1,90 в день, сума відсотків, яка підлягала сплаті ОСОБА_1 становить 3420 грн. (1500 грн. х 1,9% х 120 дн.).

При цьому з розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем сплачено 802,50 грн. процентів, а тому заборгованість за відсотками становить 2617,50 грн.

Щодо розміру штрафних санкцій передбачених статтею 625 ЦК України, то їх розмір розрахований вірно та за період, який відповідає положенням пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України.

Отже, загальний розмір заборгованості за вказаним договором позики, включаючи тіло кредиту 1500,00 грн., відсотки за користування позикою у сумі 2617,50 грн., 3% річних у сумі 2,46 грн., інфляційні втрати в сумі 24,00 грн., становить 4143,96 грн.

Щодо нарахування відсотків за кредитним договором №2173167 від 21.04.2021 року укладеного між ТОВ «Маніфою» та ОСОБА_1 .

У постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду виклала наступний висновок: «У разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором (пункт 141)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) висловлено правову позицію про те, що «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу передбаченого договором строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Отже, позикодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії договору позики, після спливу визначеного договором строку кредитування нарахування відсотків є безпідставним.

У даному договорі позики передбачено, що сума позики становить 2000,00 грн., строк кредитування до 12 травня 2021 року (21 днів), в подальшому шляхом укладення додаткових договорів даний строк продовжувався сторонами до 14 липня 2021 року, а тому загальний строк кредитування становить 85 днів.

Процентна ставка передбачена договором становить 1.99000% в день. При цьому нарахування відсотків здійснюється з наступного дня з дня надання позики (п. 3.3. договору). Отже фактично відсотки повинні нараховуватися за 84 календарні дні.

За розрахунком здійсненим судом апеляційної інстанції розмір відсотків, який підлягав нарахуванню становить 3343,20 грн.

При цьому, відповідно до розрахунку заборгованості відповідачем було сплачено на їх погашення 1555,20 грн. та 80,8 грн., а тому розмір заборгованості за відсотками становить 1707,20 грн.

Отже, загальний розмір заборгованості відповідача за вказаним договором позики, включаючи тіло кредиту 2000,00 грн., відсотки за користування позикою у сумі 1707,20 грн., становить 3707,20 грн.

Щодо тверджень відповідача про звільнення його від сплати відсотків на підставі частини 15 статті 14 Закону України «Про військовий і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»

Відповідно до частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про військовий і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Статтю 14 цього Закону було доповнено підпунктом 3 пункту 4 частини п`ятнадцятої відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275-VІІ.

Пункт 3 Прикінцевих положень зазначеного Закону передбачено поширення дії, зокрема, підпункту 3 пункту 4 розділу І цього Закону на військовослужбовців із початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Верховний Суд у постанові від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) виклав висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей». У цій постанові Верховний Суд зазначив, що Національний банк України листом від 02 вересня 2014 року № 18-112/48620 надав роз`яснення, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142.

Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники.

Відповідно до довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 01.10.2024 року №3/8329, ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України по загальній мобілізації з 27.02.2022 року по 20.07.2024 року.

Згідно з Довідкою військової частини НОМЕР_1 від 13.09.2023 №3530 вбачається, що ОСОБА_1 в період з 05 квітня 2023 року по 07 травня 2023 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в с. Іванівське, Бахмутського району, Донецької області.

З огляду на те, що договори позики були укладені та відсотки підлягали нарахованню до набуття відповідачем пільг передбачених пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а тому підстав для застосування вказаного Закону до даних правовідносин не вбачається.

Щодо неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи

Відповідно до відповіді ВК Тальнівської міської ради зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 .

Ухвалу про відкриття спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін у справі від 16 липня 2024 року направлено відповідачу на вищезазначену адресу та відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 262 ним отримано 25 липня 2024 року.

Отже, відповідач був повідомлений належним чином про відкриття провадження у справі та розгляд справи у порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Заперечень про розгляд справи у спрощеному провадженню до суду ним не подано. Відзив на позовну заяву на адресу суду від відповідача також не надходив.

Щодо витрат на правничу допомогу

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При цьому, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України відносить витрати на професійну правничу допомогу саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг.

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу ТОВ «Коллект Центр» надало до суду:

-договір №07-06/2024 про надання правової допомоги від 07 червня 2024 року укладений між ТОВ «Коллект Центр» та АО «Лігал Ассістанс»;

-прайс-лист АО «Лігал Ассістанс»;

-платіжну інструкцію № від 11 червня 2024 року на суму 100 000,00 грн.;

-заявку на надання юридичної допомоги №728 від 07.06.2024 року щодо супроводу примусового стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, в якій зазначено, що надання усної консультації з вивченням документів складає 2 год. вартістю 2000,00 грн. за годину, всього ціна послуги 4000,00 грн.; складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду складає 3 години вартістю 3000,00 грн., всього ціна послуги 9000,00 грн.;

-Витяг з Акту №2 про надання юридичної допомоги від 10 червня 2024 року.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 , оскаржуючи судове рішення у даній частині не навів жодних міркувань та аргументів, в чому саме полягає неспівмірність заявлених витрат на правничу допомогу, а оскільки суд самостійно не може їх зменшити без обґрунтованих заперечень сторони, тому їх стягнення повинно бути пропорційним до задоволених позовних вимог, як це передбачено частиною 2 статті 141 ЦПК України.

Оскільки позов фактично задоволено на 20,46 %, тому з ОСОБА_1 на користь товариства підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 2659,29 грн.

Щодо судового збору

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 6 статті 141 ЦПК України).

При відкритті апеляційного провадження судом встановлено, що ОСОБА_1 підлягає звільненню від сплати судового збору на підставі п. 8 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Таким чином, витрати по сплаті судового збору понесені позивачем повинні бути компенсовані за рахунок держави у розмірі пропорційному задоволеним вимогам, а саме у розмірі 619,53 грн.

Згідно з абзацом першим пункту 5 розділу І Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787, повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету або повернення на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, або перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, здійснюється за поданням (висновком, повідомленням) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) за судовим рішенням, яке набрало законної сили.

На виконання ухвали суду апеляційної інстанції про залишення апеляційної скарги без руху ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у розмірі 1817,00 грн. Вказана сума підлягає поверненню відповідачу.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України).

З огляду на встановлені у справі обставини, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, а тому судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 07 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» заборгованість за договором позики №41244394 від 08.05.2021 року укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та ОСОБА_1 у розмірі 4143,96 грн. та за договором позики №2173167 від 21.04.2021 року укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Маніфою» та ОСОБА_1 у розмірі 3707,20 грн.

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» з Державного бюджету України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір, сплачений у суді першої інстанції, у розмірі 619,53 грн.

Зобов`язати Державну казначейську службу України повернути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 1817 грн. (одна тисяча вісімсот сімнадцять гривень), що внесений згідно з платіжною інструкцією від 18.12.2024 року на розрахунковий рахунок UA0023759, отримувач - ГУК у Черк.обл./тг м. Черкаси/22030101, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО) - 899998, код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37930566.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді