за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», Кабінету Міністрів України, третя особа - Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України, про визнання незаконним та скасування розпорядження та наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди за касаційними скаргами ОСОБА_1 , Акціонерного товариства «Українська залізниця» та Кабінету Міністрів України на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 23 лютого 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 червня 2024 року.
У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на його незаконне звільнення з 03 грудня 2014 року з посади генерального директора Державної адміністрації залізничного транспорту України.
Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, визнав звільнення незаконним та частково задовольнив позов.
Верховний Суд у постанові 12 березня 2025 року погодився з висновками судів про незаконність звільнення позивача, проте в позові відмовив у зв`язку з пропуском позивачем без поважних причин установленого статтею 233 КЗпП України строку на звернення до суду.
З такими висновками колегії суддів погодитися не можу й відповідно до вимог статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.
Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України (тут і далі в редакції на час виникнення спірних правовідносин) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Суди встановили, що право на звернення до суду з цим позовом виникло в ОСОБА_1 04 грудня 2014 року, проте з позовом він звернувся 02 квітня 2015 року, тобто з пропуском установленого частиною першою статті 233 КЗпП України строку.
Відповідно до статті 234 КЗпП України в разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Трудове законодавство України не містить вичерпного переліку підстав, які можливо визнати як поважні при пропуску строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі.
Водночас як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які зобов`язують оточуючих, органи державної влади та інших суб`єктів, з урахуванням норм моралі, виявити повагу та поблажливість до працівника.
Відповідно до матеріалів справи, 24 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом про визнання протиправними та скасування розпорядження, наказу про його звільнення та поновлення на роботі.
Надалі ж ухвалою від 04 березня 2014 року Окружний адміністративний суд міста Києва закрив провадження у справі в частині вимог ОСОБА_1 про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі. Роз`яснив, що з такими вимогами позивач може звернутись до відповідного місцевого загального суду за правилами цивільного судочинства.
02 квітня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.
Наведені обставини свідчать про те, що позивач не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав.
З метою реалізації права на оскарження незаконності звільнення з роботи ОСОБА_1 своєчасно звернувся до суду адміністративної юрисдикції, який спочатку відкрив провадження у справі за його вимогами про поновлення на роботі, а потім провадження у цій частині закрив.
Відповідно, з дня постановлення судом адміністративної юрисдикції ухвали про відкриття провадження у справі й до дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі в частині вимог позивач мав правомірне очікування на захист своїх прав у суді адміністративної юрисдикції.
До того ж наявність у провадженні суду справи зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав унеможливлювала повторне звернення позивача до іншого суду з аналогічними вимогами.
При цьому слід врахувати, що після закриття судом адміністративної юрисдикції провадження у справі позивач не зволікав зі зверненням до суду цивільної юрисдикції з цим позовом.
З огляду на викладене вважаю, що суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано вважав, що позивач пропустив строк на звернення до суду з цим позовом з поважних причин і підстав не погоджуватися з таким висновком у Верховного Суду не було.
Суддя М.Ю. Тітов