Номер провадження: 22-ц/813/223/25
Справа № 509/5204/20
Головуючий у першій інстанції Панасенко Є.М.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Назарової М.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

третя особа - Служба у справах дітей Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду

апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Бойко Світлана Володимирівна

на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 грудня 2021 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, про зобов`язання не чинити перешкод та вселення у житло

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з позовом до ОСОБА_2 з вимогами про вселення у квартиру та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовну заяву обґрунтувала тим, що вона разом з ОСОБА_2 з 2016 р. почали жити однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 . В цивільному шлюбі у сторін народилася донька ОСОБА_3 . Місце проживання ОСОБА_1 разом із дитиною зареєстровано за адресою зазначеної квартири.

Квартира належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування квартири від 28.01.2020 р., посвідченого приватним нотаріусом Тарутинського районного нотаріального округу Одеської області Бєлобровим П.П., зареєстрованим в реєстрі за №119.

ОСОБА_1 зазначає, що вона та її донька ОСОБА_4 вселилися до спірної квартири як члени сім`ї ОСОБА_2 (відповідача) та мешкали в неї з його згоди, а також були та залишаються зареєстровані за адресою квартири, вважає, що вони і в подальшому мають право проживання за вказаною адресою.

ОСОБА_1 зазначила, що 17.09.2020 р. відповідач прийшов за місцем проживання позивачки разом із ним було п`ять осіб, які змусили позивачку покинути житло разом із дитиною, вивезли її та доньки речі, змінили замки на вхідних дверях і вона разом із дитиною не можуть користуватися квартирою.

Позивачка вказує, що спірна квартира, яка належить відповідачу є для неї та її дитини єдиним і постійним місцем проживання, іншого житла вони з дитиною не мають, вважає, що дії відповідача по виселенню є незаконними і порушують її право на житло, просить усунути перешкоди у користуванні квартирою і вселити її та доньку до квартири.

На підтвердження вказаних обставин надала копію договору дарування квартири від 28.01.2020 р., копію свого паспорту з відміткою про реєстрацію у спірній квартирі, копію свідоцтва про народження дитини, копію довідки від 12.02.2020 р. про реєстрацію місця проживання доньки ОСОБА_5 , яка видана адміністратором відділу «ЦНАП» Таїровської селищної ради Каневською О.В., яка також підтверджує реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 грудня 2021 року ухвалено позовні вимоги задовольнити частково. Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), не чинити перешкоди ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у користуванні житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у житлове приміщення, а саме в квартиру АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн 60 коп.

В частині позовних вимог щодо допущення рішення до негайного виконання - відмовити.

Рішення суду вмотивовано тим, що 17.09.2020 року позивачка та її дитина опинились в більш вразливому, незахищеному стані, їх право на житло підлягає захисту, а обмеження права власності відповідача шляхом надання позивачці та дитині права користування житлом є виправданим і пропорційним, забезпечує найкращі інтереси дитини і жодним чином не є порушенням права власності відповідача.

Суд відмовив в позовній вимозі про допущення рішення до негайного виконання, оскільки за результатом розгляду даної категорії справ не передбачено негайне виконання судового рішення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 в інтересах якого діє адвокат Бойко С.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове рішення яким, позивачу ОСОБА_1 у задоволенні позовним вимог відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга вмотивована тим, що судом не враховано, що позивачка ОСОБА_1 не є особою, з якої складається сім`я відповідача ОСОБА_2 , спільно не проживають, спільним побутом не пов`язані, ніяких взаємних прав та обов`язків позивач та відповідач між собою не мають. Наголошується, що на час постановлення рішення ОСОБА_2 створив іншу сім`ю, яка також проживає в зазначеній квартирі.

Крім того апелянт просить звернути увагу на те, що позивачкою ОСОБА_1 не надано суду будь-яких доказів, які б підтверджували чинення їй перепон у проживанні в спірній квартирі, доказів її недопущення до спірного житла. Навпаки, ОСОБА_1 на протязі 3-х місяців перешкоджала апелянту користуватись квартирою власником якої він є, що підтверджувалось позивачкою у судовому засіданні. Також, судом безпідставно не прийнято до уваги пояснення апелянта, що у присутності адвоката між ним та позивачкою було вирішено припинити спільне проживання та вирішено, що ОСОБА_1 разом з дитиною будуть проживати окремо, а ОСОБА_2 залишається проживати в квартирі власником якої він є, ОСОБА_2 сплачує ОСОБА_1 гроші у сумі 6000 грн на оренду квартири. Сторони одночасно вирішили і місце проживання дитини разом з матір`ю. ОСОБА_2 . Він виконав усі домовленості та 18.09.2020 року перевів на особовий рахунок ОСОБА_1 гроші у сумі 6000 грн. Все зазначене позивачкою, було підтверджено у суді першої інстанції. Наголошується, що ОСОБА_1 добровільно залишила квартиру та переїхала проживати за іншою адресою, після цього вона не цікавилась квартирою та її утриманням, не сплачувала комунальні послуги.

Також, апелянт наголошує, що своїм рішенням суд першої інстанції порушив право відповідача, у контексті статті 8 Конвенції, як власника житлового приміщення, право якому гарантовані також статтею 1 Першого протоколу Конвенції.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Рух справи

20.01.2022 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Бойко С.В. на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 грудня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, про зобов`язання не чинити перешкод та вселення у житло.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 20.01.2022 року, по даній справі визначено склад суду, а саме: головуючий суддя: ОСОБА_6 , судді учасники колегії: ОСОБА_7 , Комлева О.С.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25.01.2022 року апеляційну скарга ОСОБА_2 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.02.2022 року за апеляційною скаргою ОСОБА_2 відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.06.2022 року підготовка справи до судового розгляду в апеляційній інстанції вважається закінченою, справу призначено до розгляду.

Рішенням Вищої ради правосуддя № 126/0/15-23 від 21.02.2023 року суддю ОСОБА_7 звільнено у відставку з посади судді.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 24.03.2023 року, до складу колегії визначено суддю Сєвєрову Є.С.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.03.2023 року колегією суддів у складі головуючого судді Цюри Т.В., суддів учасників колегії Сєвєрової Є.С., Комлевої О.С. справу призначено до розгляду.

Рішенням Вищої ради правосуддя № 763/0/15-23 від 01.08.2023 року суддю ОСОБА_6 звільнено у відставку з посади судді.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 09.08.2023 року, головуючим по справі визначено суддю Карташова О.Ю.

Відповідно до розпорядження № 8390 від 20.09.2023 року, у зв`язку із перебуванням суддів Сєвєрової Є.С. та Комлевої О.С. у відпустках, здійснено повторний автоматизований справи між суддями, здійснено заміну суддів учасників колегії.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 20.09.2023 року, до складу учасників колегії по справі визначено суддів Назарову М.В., Коновалову В.А.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.09.2023 року колегією суддів у складі головуючого судді Карташова О.Ю., суддів учасників колегії Коновалової В.А., Назарової М.В. призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні.

Узагальнені пояснення учасників справи

Учасники справи, у судове не з`явилися, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином.

Конверти з рекомендованими повідомленнями про дату судового засідання, надіслані на адреси ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , повернулися з позначкою: «Адресат відсутній за вказаною адресою».

У пункті 99-1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (далі - Правила), передбачено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «Адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитка календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

Працівником АТ «Укрпошта» на довідці про причини повернення зроблено позначку «Адресат відсутній за вказаною адресою» та засвідчено його підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля, що свідчить про дотримання вимог пункту 99-1 Правил, тому у суду апеляційної інстанції не було підстав не враховувати причини повернення до суду судової повістки під час вирішення питання про повідомлення заявниці про дату, час та місце розгляду справи судом апеляційної інстанції, а також про можливість розглядати справу за відсутності заявниці.

За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.

Тож, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місце знаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 та постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №814/1469/17, від 01 квітня 2021 року у справі № 826/20408/14, від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19), від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20.

З наведеного можна зробити висновок, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно до процесуального закону вважаються належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи судом апеляційної інстанції, та їх не явка не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому її розгляді, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Крім того, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Бойко С.В. у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги була повідомлена належним чином, що підтверджується отриманим нею рекомендованим повідомленням № 906, про дату судового засідання, а саме на 06.02.2025 року 11:35 годину.

Згідно із ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Служби у справах дітей Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставляння електронного листа, а саме судової повістки на 06.02.2025 року 11:35 годину, до «Електронного кабінету».

Додатково, позивачці ОСОБА_1 та відповідачу-апелянту ОСОБА_2 було зроблено оголошення на офіційному сайті Одеського апеляційного суду, про призначення розгляду на 06.02.2025 року 11:35 год.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_2 на підставі договору дарування квартири від 28.01.2020 р., посвідченого приватним нотаріусом Бєлобровим П.П., зареєстрованим в реєстрі за №119, є власником житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Сторонами підтверджено та не заперечується те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2016 року проживали однією сім`єю у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 . Свідки у суді першої інстанції також підтвердили дані обставини.

У сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що також підтверджується Свідоцтвом про народження, яке видане Суворовським районним у м. Одесі відділ ДРАГС ГТУЮ в Одеській області від 11.11.2016 р., актовий запис №1538, Серія НОМЕР_3 .

За рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.11.2020 р. по справі №509/4759/20, відповідач сплачує аліменти позивачці у розмірі 3000 гривень на свою доньку ОСОБА_8 , що ним же підтверджено у відзиві який було подано до суду першої інстанції.

Згідно відмітки у паспорті ОСОБА_1 місцем реєстрації її проживання є житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно копії довідки від 12.02.2020 р. про реєстрацію місця проживання доньки ОСОБА_5 , яка видана адміністратором відділу «ЦНАП» Таїровської селищної ради Коневської О.В., місце проживання дитини сторін знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 у суді першої інстанції дав свідчення, що він зареєстрував місце проживання позивачки і дитини за адресою своєї квартири.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Нормами ст. 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Так, судом встановлено, що власником спірної квартири є ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх донька ОСОБА_3 вселилися до спірної квартири як члени сім`ї ОСОБА_2 та мешкали в ній з його згоди, а також були та залишаються зареєстровані за адресою спірної квартири. Зазначене учасниками справи не оспорюється.

17.09.2020 року ОСОБА_1 була позбавлена можливості користування спірною квартирою, шляхом заміни відповідачем замків на вхідних дверях своєї квартири, ключи від яких не було надано позивачці.

Звернення через незначний час ОСОБА_1 до суду (22.10.2021 р.) вказує на те, що у неї був і залишається законний інтерес у користуванні спірною квартирою, як єдиним і постійним житлом для себе і своєї дитини, оскільки припинення сімейних відносин не є підставою для виселення із житла.

Крім того, судом встановлено, що іншого житла, крім квартири розташованої за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_9 та її донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не мають, тому позбавлення їх права користування цим житлом є фактично позбавленням їх житла.

Отже, у позивачки з дитиною є перешкоди у користуванні спірною квартирою, що вказує на те, що між сторонами виник спір.

Відповідно до положень ч. 1, 3 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

При створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, відповідач, як власник і позивачка, як член сім`ї вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі і домовлялися про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11січня 1995 року, пункт 63).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

У постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-3095цс15 зроблено правовий висновок, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним приміщенням.

У Постанові Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2021 року у справі № 279/5273/20-ц зроблено наступний правовий висновок - з урахуванням відсутності у відповідача можливості користуватись житловим приміщенням в силу здійснення позивачем перешкод та інших об`єктивних причин, правильно виходив із того, що факт її проживання разом із сім`єю в іншому помешканні не є істотними обставинами для припинення права користування вказаним житловим приміщенням.

У постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц, зроблено висновок, що тривалий час проживання у спірній квартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року (справа №569/4373/16-ц).

Статтею 16 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року гарантовані права дітей, згідно якої жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.

Згідно норм Закону України «Про охорону дитинства», Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна.

Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Крім того, малолітня дитина не втрачає право користування житлом за будь-яких обставин: ні внаслідок тимчасової відсутності понад шість місяців згідно ст. 71 ЖК України, ні внаслідок вибуття згідно ст. 107 ЖК України, такий висновок зроблено у постанові ВС/КЦС у справі № 755/16152/16-ц) від 09 вересня 2020 року /провадження № 61-11414св19/

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Не можна вважати неповажною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

Ухвалюючи рішення про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 та дитині ОСОБА_3 у користуванні спірною квартирою та їх вселення, суд першої інстанції виходив з того, що створення 17.09.2020 року відповідачем умов, за якими позивачка з дитиною більше не змогли користуватися своїм постійним житлом було незаконним, не переслідувало легітимну мету, не було необхідним у демократичному суспільстві, порушило баланс інтересів сторін і є втручанням у право позивачки та дитини на повагу до приватного життя та права на житло. 17.09.2020 року позивачка та її дитина опинились в більш вразливому, незахищеному стані, їх право на житло підлягає захисту, а обмеження права власності відповідача шляхом надання позивачці та дитині права користування житлом є виправданим і пропорційним, забезпечує найкращі інтереси дитини і жодним чином не є порушенням права власності відповідача.

Апеляційний суд погоджується з таким рішенням суду, виходячи з таких підстав.

Згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що позивачка надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, а апелянт в поданій апеляційній скарзі не навів підстав для їх спростування.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно відхилив аргументи відповідача про те, що була домовленість про добровільне звільнення його квартири, а також про те, що позивачка не має права користування його майном, оскільки відповідач не довів те, що позивачка має інше житло та/або втратила інтерес до спірної квартири, а відсутність письмового договору про звільнення квартири вказує на те, що домовленості позивачки про звільнення житла та її згоди на це взагалі не було.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Бойко Світлана Володимирівна, залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

М.В. Назарова