суддів Великої Палати Верховного СудуМартєва С. Ю., Єленіної Ж. М., Короля В. В.
справа № 446/478/19
провадження № 14-90цс23
у справі за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» до Кам`янка-Бузької міської ради, ОСОБА_1 про визнання недійсними рішення міської ради та державного акта на право власності на земельну ділянку
за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 грудня 2020 року, постановлене суддею Костюк У. І., та постанову Львівського апеляційного суду від 19 вересня 2022 року, ухвалену колегією суддів у складі Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В.
Відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні.
І. Заявлені позовні вимоги
1. Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») просило:
- визнати недійсним рішення Кам`янка-Бузької міської ради від 28 січня 2011 року № 10 про передачу ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 0,1259 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати недійним державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку серії ЯЛ № 506931 від 06 червня 2011 року.
ІІ. Стислий опис висновків, які зробила Велика Палата Верховного Суду
2. 22 січня 2025 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову в названій справі, якою касаційну скаргу АТ «Укрзалізниця» залишила без задоволення, а рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 грудня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 19 вересня 2022 року - без змін.
3. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками суду апеляційної інстанції, який змінив рішення місцевого суду про відмову в задоволенні позову через пропуск позовної давності та зазначив про обрання АТ «Укрзалізниця» неналежного способу захисту свого права.
4. Проаналізувавши положення законодавства та зауваживши про наявність в АТ «Укрзалізниця» права постійного користування земельними ділянками, віднесеними до земель залізничного транспорту [саме до такої категорії земель, за переконанням позивача, належить спірна земельна ділянка], Велика Палата Верховного Суду зробила такі основні висновки щодо належного способу захисту позивача у цій справі.
Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що суди попередніх інстанцій у цій справі встановили, що на земельну ділянку, яка належить АТ «Укрзалізниця», частково накладається земельна ділянка, власником якої є ОСОБА_1 . Позивач під час проведення робіт, спрямованих на оформлення правовстановлюючих документів на право постійного користування землями смуги відведення залізниці, з`ясував, що на смугу відведення накладається частина земельної ділянки, яка перебуває у власності ОСОБА_1 .
Послалася на те, що з аналізу частини першої статті 92 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) слідує, що право постійного користування земельною ділянкою передбачене лише для такої земельної ділянки, яка перебуває у державній або комунальній власності. Право постійного користування земельною ділянкою приватної власності закон не передбачає, отже, наявність у ОСОБА_1 права приватної власності на земельну ділянку є перешкодою для державної реєстрації права постійного користування АТ «Укрзалізниця».
Зазначила, що позивачеві належить право на захист від порушень, пов`язаних із володінням земельною ділянкою.
Виходила з того, що суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_1 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку від 06 червня 2011 року, відомості про земельну ділянку містяться в електронній базі Державного земельного кадастру.
Дійшла висновку, що АТ «Укрзалізниця» та ОСОБА_1 не перебувають у договірних відносинах щодо спірної земельної ділянки, що зумовлює речово-правовий характер спірних правовідносин. Із цього випливає використання відповідних способів захисту.
Зазначила про те, що особа може витребувати належне їй майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів місцевого самоврядування або документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право власності, оскільки їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном.
Послалася на усталеність практики Великої Палати Верховного Суду у випадку, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Вважала, що вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права.
Виходила з того, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є неефективними.
Виснувала, що належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.
Щодо частини земельної ділянки, яка може бути витребувана
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що витребування як належний спосіб захисту в цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 0,1259 га, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці.
Зазначила, що АТ «Укрзалізниця» має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на смугу відведення залізниці. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо.
Послалася на те, що для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні - тобто така земельна ділянка накладається на смугу відведення залізниці) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).
Виходила з того, що виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102-113 ЦПК України).
Дійшла висновку, що судове рішення про витребування частини земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством.
Вважала, що в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві постійного користування АТ «Укрзалізниця» та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності ОСОБА_1 .
5. Щодо пропорційності втручання у право особи на мирне володіння майном та співвідношення такого втручання із суспільними інтересами Велика Палата Верховного Суду наголосила, що у такій категорії справ, досліджуючи, чи добросовісно діє особа - набувач майна, суд повинен з`ясувати, чи могла така особа знати або обґрунтовано припускати, зокрема, що земельна ділянка, яку вона набуває, накладається на смугу відведення залізниці, чи дотримані інші критерії добросовісного набуття майна.
6. Щодо суті спору Велика Палата Верховного Суду зазначила таке:
- суди попередніх інстанцій встановили, що частина земельної ділянки, яка перебуває у власності ОСОБА_1 , площею 0,0974 га накладається на смугу відведення залізниці;
- тобто ОСОБА_1 порушує володіння АТ «Укрзалізниця» спірною земельною ділянкою;
- отже, з огляду на встановлені судами обставини належним способом захисту порушеного права є віндикаційний позов, а саме позов про витребування частини земельної ділянки, що накладається;
- водночас неналежність та неефективність заявленого позивачем способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові;
- як наслідок, у позові АТ «Укрзалізниця» про визнання недійсним рішення ради та державного акта на право власності на земельну ділянку потрібно відмовити з огляду на неналежність обраного способу захисту, про що правильно виснував суд апеляційної інстанції.
ІІІ. Зміст окремої думки
7. З наведеними висновками Великої Палати Верховного Суду погодитися не можна з огляду на таке.
8. Автори окремої думки переконані, що при вирішенні цивільної справи суд має насамперед визначити вид спірних правовідносин, обрати норму права, що їх регулює, та правильно її застосувати.
9. Досліджуючи спірні правовідносини, насамперед необхідно звернути увагу на положення статті 15 ЦК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
10. Тобто у разі ствердження позивачем про порушення його права цей факт має бути достеменно встановлений судом для переходу до наступного етапу - обрання релевантної норми права.
11. По-перше, зміст оскарженого в цій справі судового рішення апеляційного суду не дозволяє зробити висновок про доведеність ствердженого позивачем порушення його права, позаяк встановлені апеляційний судом обставини [нагадаємо, що цей суд виклав мотивувальну частину рішення місцевого суду в редакції ухваленої ним постанови] мають описовий, а не стверджувальний характер.
12. Так, суд описав зміст документів, які АТ «Укрзалізниця» надало на підтвердження права постійного користування землями смуги відведення, зокрема, в адміністративних межах міста Кам`янка-Бузька та Кам`янка-Бузького району Львівської області, а саме: 1) План меж смуги відведення лінії Львів - Ківерці Львівської залізничної дороги від 36 до км 59, розроблений проєктною організацією «Дорпроект Південно-Західної залізниці» у 1956 році; 2) технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки загальною площею 21,1055 га Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямом «Львів - Ківерці» від 40 км + 325 м до 43 км + 157 м в адміністративних межах міста Кам`янка-Бузька Кам`янка-Бузького району Львівської області. Роботи щодо розроблення Технічної документації виконувались у 2015 році.
13. У справі відсутні будь які правовстановчі документи держави або АТ «Укрзалізниця» на спірну земельну ділянку з огляду на вимоги ЗК України у редакціях 1922, 1970, 1990, 2002 років (рішення про надання, виписки з поземельних книг, землевпорядна документація відповідного періоду тощо).
14. Надалі суд, з огляду на наведене позивачем обґрунтування порушення свого права, виснував про неналежність обраного ним способу захисту цього права та необхідність відмови в позові з цих підстав.
15. Вважаємо передчасними висновки судів про накладення частини земельної ділянки ОСОБА_1 на смугу відведення залізниці та порушення володіння АТ «Укрзалізниця» спірною земельною ділянкою, щонайменше з огляду на те, що, як заначила Велика Палата Верховного Суду в пунктах 122, 123 постанови, - вирішення подібних спорів потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, вказавши на доцільність отримання висновку експерта.
16. По друге, стаття 55 Конституції України передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
17. Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:
2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право;
4) відновлення становища, яке існувало до порушення;
5) примусове виконання обов`язку в натурі;
6) зміна правовідношення;
7) припинення правовідношення;
8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;
9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;
10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
18. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
19. Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.
20. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором [пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 (провадження
№12-89гс18)].
21. Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи правоохоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
22. Загальний перелік таких способів захисту земельних прав наведено в частині третій статті 152 ЗК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним частиною третьою статті 152 ЗК України, або ж іншим способом, який передбачено законом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, пункти 5.4-5.6).
23. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права й обов`язки безпосередньо виникають, зокрема, з актів органів місцевого самоврядування (частина четверта статті 11 ЦК України). Отже, рішення цих органів можуть бути підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.
24. За змістом статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку.
25. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).
26. Стаття 21 ЦК України визначає, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
27. Зміст наведених правових норм свідчить про те, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо встановив Закон.
28. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку [постанова Верховного Суду України від 22 травня 2013 року у справі № 6-33цс13, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 (провадження № 14-525цс18)].
29. Пункт 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс18) містить висновок, що відновленням становища, яке існувало до порушення, є також визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування. На підставі оскарженого рішення селищної ради здійснено державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, а отже, вимоги про визнання оспорюваного рішення недійсним як окремий спосіб захисту поновлення порушених прав можуть бути предметом розгляду в судах.
30. Отже, коли прийняття органом місцевого самоврядування ненормативного акта (за своєю природою правочин) породжує виникнення правовідносин, пов`язаних з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів у сфері земельних правовідносин, тобто є підставою виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків фізичних чи юридичних осіб, то у такому разі вимога про визнання рішення недійсним (стаття 152 ЗК України) може розглядатись як спосіб захисту порушеного цивільного права, якщо фактично підставою пред`явлення позовної вимоги є оспорення прав особи, що виникли в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.
32. Підсумовуючи наведене вище, ми не погоджуємося з висновками Великої Палати Верховного Суду про неналежність обраного позивачем способу захисту, оскільки:
- такий висновок може стосуватися способу захисту, передбаченого законом, лише у випадку його абсолютної неефективності, коли задоволення заявлених позовних вимог не призведуть до відновлення порушених прав позивача (за захистом яких він звернувся до суду);
- віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Тобто йдеться про захист права власника. У цій же справі єдиною особою, за якою зареєстровано право власності та яка володіє і розпоряджається спірною земельною ділянкою, є ОСОБА_1 . Водночас АТ «Укрзалізниця» заперечує наявність у ОСОБА_1 такого права, тому для пред`явлення віндикаційного позову має довести наявність у нього законного права на володіння спірним майном. У цій справі суди побудували свій висновок про наявність у позивача права на спірне майно на таких документах, як:
1) План меж смуги відведення лінії Львів - Ківерці Львівської залізничної дороги від 36 до км 59, розроблений проєктною організацією «Дорпроект Південно-Західної залізниці» у 1956 році. При цьому АТ «Укрзалізниця» засноване у 2015 році як юридична особа публічного права, а цей документ [план меж смуги відведення] не є правовстановлюючим, тобто таким, що посвідчує право, яке могло б перейти до АТ «Укрзалізниця»;
2) технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки загальною площею 21,1055 га Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямом «Львів - Ківерці» від 40 км + 325 м до 43 км + 157 м в адміністративних межах міста Кам`янка-Бузька Кам`янка-Бузького району Львівської області. Роботи щодо розроблення технічної документації [яка також не є правовстановлюючим документом] виконувались у 2015 році, тобто після утворення АТ «Укрзалізниця», тоді як ОСОБА_1 набула і зареєструвала за собою право власності на спірну земельну ділянку у 2011 році.
33. Таким чином, для правильного вирішення цієї справи судам насамперед необхідно було встановити наявність в АТ «Укрзалізниця» права власності та володіння спірною земельною ділянкою, а у разі встановлення такого права звернути увагу на таке.
34. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
35. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету (суспільний, загальний інтерес), що випливає зі змісту зазначеної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом та з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.
36. Одночасно з додержанням принципу «пропорційності» оцінюється й дотримання принципу «належного урядування».
39. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, провадження № 14-317цс19).
40. Тобто лише у разі дотримання всіх критеріїв трискладового тесту можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим та виправданим. Суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку вирішувати питання пропорційності з урахуванням фактичних обставин конкретної справи, оскільки в одному випадку обмеження буде пропорційним, а в іншому випадку те саме обмеження пропорційним не вважатиметься.
41. Тому визначальним при наданні судами оцінки обраному позивачем способу захисту [у разі встановлення порушення його майнового права] є дослідження питання законності та пропорційності втручання у право ОСОБА_1 на мирне володіння майном і співвідношення такого втручання із суспільними інтересами.
42. Ґрунтовно оцінити належність обраного позивачем способу захисту можна лише після надання відповіді на описані вище питання, позаяк йде мова про пошук справедливого балансу прав сторін, які посилаються на законність набуття ними права, яке потребує захисту.
43. Нагадаємо, що ОСОБА_1 набула право власності на спірну земельну ділянку за рішенням органу місцевого самоврядування, законність якого позивач просить переглянути в судовому порядку, зазначаючи про часткове накладення цієї земельної ділянки на смугу відведення залізниці.
44. У цьому контексті варто звернути увагу на довід однієї із заявниць у справі «Дроздик та Мікула проти України» (case of Drozdyk and Mikula v. Ukraine), в якій ЄСПЛ постановив, що було порушено статтю 1 Першого протоколу до Конвенції. Так, обґрунтовуючи понесення «надмірного тягаря», заявниця зазначила, що вона більше не могла отримати будь-які інші земельні ділянки шляхом приватизації, оскільки вона вже скористалася своїм правом під час отримання спірної земельної ділянки і їй не було запропоноване жодне відшкодування шкоди.
45. Попри звернення до віндикації як найбільш універсального та ефективного механізму, варто наголосити, що він за своїм характером є безкомпенсаційним.
46. Отже, його застосування не є універсальним і залежить від обставин конкретної справи.
47. Українське цивільне законодавство пронизане компенсаційними механізмами та передбачає різноманітні консенсусні правові інструменти, які є доречними у спорах між приватною особою та державою.
48. Залежно від масштабу накладення спірної земельної ділянки на смугу відведення залізниці такими правовими інструментами (способами захисту) можуть бути:
- пункти «ґ», «є» ЗК України, за якими підставами припинення права власності на земельну ділянку є: 1) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб (з подальшою компенсацією вартості вилученого); 2) примусове вилучення земельних ділянок з мотивів суспільної необхідності (з подальшою компенсацією вартості вилученого);
- стаття 303 ЦК України, за частиною другою якої, особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.
49. Підсумовуючи наведене вище, вважаємо, що належним рішенням Великої Палати Верховного Суду в цій справі було б скасування оскаржених судових рішень і передання справи на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи.
Судді С. Ю. Мартєв Ж. М. Єленіна В. В. Король