головуючий у суді І інстанції Новак А.В.
провадження № 22-ц/824/13/2025
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 березня 2025року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и в :

23 липня 2018 року ОСОБА_4 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь не повернуту суму позики у розмірі 1 904 131 грн 20 коп. та судові витрати.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 25 червня 2012 року між нею та ОСОБА_1 було укладено письмовий договір позики, згідно з умов якого вона передала, а відповідач отримала грошові кошти у сумі 60 000 доларів США терміном на 5 років зі сплатою 8 % річних за користування кредитом, що складає 5 400 доларів США з щомісячною виплатою процентів в сумі 450 доларів США. При цьому сторонами було погоджено, що кошти за договором отримує ОСОБА_5 .

Позивач вказувала, що у строк, визначений договором, ОСОБА_1 не повернула отримані у позику кошти та сплатила лише частину суму відсотків. Так, нею у період з 25 липня 2012 року по 25 грудня 2015 року було сплачено проценти у сумі 18 900 доларів США, з 01 червня 2017 року по 25 серпня 2017 року відповідачем сплачено 1 200 доларів США, а всього сплачено 20 100 доларів США.

Разом з тим, у період з 01 січня 2016 року по 31 травня 2017 року не сплачувала відсотки, а тому сума заборгованості за цей період складає 7 650 доларів США, у період з 01 вересня 2017 року по 16 липень 2018 року відповідач не сплачувала відсотки за договором, та позику у розмірі 60 000 доларів США не повернула, тому позивач звернулась до суду за захистом свого порушеного права та просила стягнути із відповідача на свою користь 1 570 417 грн 50 коп., що еквівалентно сумі позики у розмірі 60 000 доларів США, виходячи із курсу НБУ станом на 26 червня 2018 року 2617,3625 грн за 100 доларів США, та 333 713 грн 70 коп. заборгованості по відсоткам виходячи із розміру відсотків 8 % за період з 01 січня 2016 року по 16 липня 2018 року, що еквівалентно 12 750 доларів США.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 суму позики у розмірі 1 570 417 грн., 8 % річних у розмірі 333 713 грн 70 коп., а всього 1 904 131 грн 20 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 9 205 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач у встановленому процесуальним законодавством України порядку довела обґрунтованість своїх вимог та відповідність їх положенням статей 549-552, 625, 1046, 1048, 1050 ЦК України, а відповідачем вказані доводи належними та допустимими доказами не спростовані.

У грудні 2019 року ОСОБА_1 , подала заяву про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року, мотивуючи її тим, що заочне рішення у справі ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права, зокрема зазначала, що про дату, час і місце судового розгляду вона у встановленому законом порядку повідомлена не була, а також судом не були з`ясовані обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення вказаної справи, а саме: не підтвердженні належними та допустимими доказами висновки суду про те, що між сторонами укладений договір позики від 25 червня 2012 року, нотаріально посвідчений договір в матеріалах справи відсутній, відповідач оспорює вказаний договір, оскільки докази передачі грошових коштів відсутні (а.с. 205-209 т. 1).

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 05 березня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовлено (а.с. 15-16 т. 2).

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просила скасувати заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю, судові витрати покласти на позивача.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 не повернуту суму боргу у розмірі 1 573 800 грн, відсотки за користування кредитом у розмірі 102 297 грн та 3 % річних за прострочення виконання зобов`язань у розмірі 153 879 грн 61 коп., а всього 1 829 876 грн 61 коп., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 9 205 грн.

Постановою Верховного Суду від 17 лютого 2021 року скасовано постанову Київського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд, враховуючи відсутність у матеріалах справи оригіналу договору позики, заперечення відповідача щодо отримання від позивача у борг будь-яких грошових коштів, а також вчинення відповідачем процесуальних дій з метою встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для її вирішення, вважав, що апеляційний суд повинен надати оцінку доводам апеляційної скарги відповідача щодо заперечення укладення між сторонами договору позики та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

Зазначаючи про неможливість нарахування та стягнення відсотків за користування позикою, нарахованих після закінчення строку дії договору позики, та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог, суд апеляційної інстанції водночас дійшов висновку про те, що у такому випадку у межах розгляду цього спору на користь кредитора підлягають стягненню 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Разом з тим, позовних вимог про стягнення 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 153 879 грн 61 коп. ОСОБА_4 не заявляла, а тому суд апеляційної інстанції не вправі був вирішувати питання настання для ОСОБА_1 наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання у межах цієї справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 березня 2021 року справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

У судовому засіданні Київського апеляційного суду 05 липня 2021 року ОСОБА_1 та представник ОСОБА_4 - адвокат Мороз Я.С. подали клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

Подані клопотання обґрунтовані тим, що у провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області знаходилася справа №359/5357/20за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договору позики неукладеним та недійсним.

Предметом спору у вказаній справі є визнання договору позики, підписаного 25 червня 2012 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , - неукладеним, з тих підстав, що оспорюваний договір між сторонами не укладався, а зазначена у договорі сума позики не передавалася від позикодавця до позичальника, - та недійсним, з тих підстав, що оспорюваний договір відповідачем не підписувався.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договору позики неукладеним та недійсним задовольнити частково.

Визнано договір позики від 25 червня 2012 року, підписаний ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , неукладеним. У задоволенні позову в частині вимоги про визнання договору позики недійсним відмовлено.

Рішення суду першої інстанції у справі №359/5357/20 не набрало законної сили. Відтак, рішення у цивільній справі №359/5357/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договору позики неукладеним та недійсним, може мати суттєве значення при вирішенні цієї справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 липня 2021 року зупинено провадження у справі № 760/19023/18 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_9 , про стягнення заборгованості за договором позики, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі №359/5357/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договору позики неукладеним та недійсним.

Постановою Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі № 359/5357/20 (провадження № 61-10589св22) постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року змінено та викладено її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року залишено без змін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 травня 2024 року провадження у справі № 760/19023/18 поновлено.

Апеляційна скарга мотивована тим, що не відповідають дійсності та не підтверджені належними та допустимими засобами доказування висновки суду першої інстанції про те, що 25 червня 2012 року між сторонами було укладено договір позики, а також про те, що ОСОБА_1 , начебто отримала у борг від ОСОБА_4 60 000 доларів США строком на 5 років за 8 % річних, що складає 5 400 доларів США через ОСОБА_6 з щомісячною виплатою процентів у сумі 450 доларів США.

Апелянт вказує, що повністю заперечує проти вимог позовної заяви та вважає безпідставними доводи позивача про наявність між сторонами відносин позики, які нібито виникли на підставі договору від 25 червня 2012 року, оскільки апелянт не знайома та ніколи не зустрічалася із позивачем та, відповідно, не укладала із останньою договору позики. Окрім того, наявність договору не є доказом передачі коштів в позику, оскільки в матеріалах справи також відсутня розписка позивача про передачу нею ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 60 000 доларів США.

ОСОБА_1 вказує, що судом помилково зазначено про наявність в матеріалах справи посвідченого договору позики від 25 червня 2012 року, оскільки в матеріалах справи наявна лише копія документу, складеного в простій письмовій формі та міститься переклад цього документу з російської на українську мову, таким чином посвідчено не справжність договору чи підписів його сторін, а лише справжність підпису перекладача, яким здійснено такий переклад.

Апелянт вказує, що не відповідають дійсності та не підтверджені належними та допустимими засобами доказування висновки суду першої інстанції про те, що 25 червня 2012 року між сторонами було укладено договір позики, а також про те, що ОСОБА_1 , начебто отримала у борг від ОСОБА_4 60 000 доларів США строком на 5 років за 8% річних, що складає 5 400 доларів США через ОСОБА_6 з щомісячною виплатою процентів у сумі 450 доларів США.

Виходячи з наведеного, апелянт повністю заперечує наявність відносин позики між сторонами, факт укладення договору позики із позивачем та ставить під сумнів справжність підписів сторін договору.

На адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_4 - адвоката Мороз Я.С., відповідно до якого вважає, що судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, апеляційна скарга є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Представник позивача ОСОБА_4 - адвокат Мороз Я.С. вказує, що під час судового засідання, що відбулось 05 березня 2020 року ОСОБА_1 надала пояснення, що вона підписувала договір від 25 червня 2012 року, а тому заперечення в апеляційній скарзі щодо факту укладення такого договору є безпідставними.

Зазначає, що відповідно до вимог законодавства розписка про передачу коштів у позику може вчинятись як факультативний спосіб підтвердження домовленостей між сторонами, однак у разі дотримання письмової форми договору позики, складення розписки є необов`язковим.

Також представник позивача ОСОБА_4 - адвокат Мороз Я.С. вказує на наявність в матеріалах справи пояснень третьої особи, в яких зазначено, що починаючи з 25 липня 2012 року по 25 грудня 2015 року відповідач сплачувала проценти відповідно до договору. Факт сплати відсотків встановлено судом та підтверджується також наявними в матеріалах справи доказами.

Щодо ненадання позивачем оригіналу договору позики, зазначено, що письмові докази можуть подаватись в належним чином засвідчених копіях, а тому твердження про відсутність такого в матеріалах справи є необґрунтованим.

На адресу апеляційного суду також надійшов відзив від представника третьої особи ОСОБА_6 - адвоката Панченко К.А., відповідно до якого вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а тому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року без змін.

Представник третьої особи ОСОБА_6 - адвокат Панченко К.А. вказує, що окрім вільного волевиявлення та усвідомлення змісту договору, під час його підписання, факт отримання відповідачем коштів підтверджується тим, що ОСОБА_1 сплачувала відсотки за користування коштами щомісячно, починаючи з липня 2012 року безпосередньо через третю особу ОСОБА_6 , що підтверджується додатком №1 до договору позики грошових коштів, укладеного 25 червня 2012 року.

Третя особа у відзиві підтверджує, що ОСОБА_4 дійсно передала ОСОБА_1 кошти відповідно до умов договору позики від 25 червня 2012 року, а також те, що ОСОБА_1 має заборгованість за таким договором зі сплати основної суми боргу та відсотків за користування грошовими коштами.

В судовому засіданні апеляційного суду 18 вересня 2024 року розглянуто всі подані заяви і клопотання (протокол судового засідання від 18 вересня 2024 року а.с. 103-106 т. 5 ).

В судовому засіданні апеляційного суду 18 грудня 2024 року оглянуто оригінал договору позики від 25 червня 2012 року та додаток до нього, а також розглянуто всі подані заяви і клопотання (протокол судового засідання від 18 грудня 2024 року а.с. 158-159 т. 5).

В судовому засіданні апеляційного суду 12 березня 2025 року відповідач ОСОБА_1 пояснила, що з ОСОБА_2 вона не знайома, і ніколи не спілкувалась, жодних коштів вона не отримувала, не знала що існує такий позов, доки не помітила, що її банківська картка заблокована. З ОСОБА_10 вона була у дружніх стосунках, бо у 2007 році купила у нього будинок за адресою АДРЕСА_1 . Коли вона підписувала цей договір, підпис ОСОБА_2 був відсутній. ОСОБА_3 пояснив, що це формальний договір, і йому потрібні кошти, бо в Ізраїлі захворів його син, а йому потрібні докази, що він має на території України свій бізнес, обіцяв, що цей документ ні до чого не зобов`язує. В цьому договорі вона зазначила, що гроші отримує гарант ОСОБА_3 за побудову будинку, який належить її донці, який був раніше побудований. Вона читала договір, але документ був нотаріально не засвідчений, окрім того, вона не отримувала жодних коштів. Вона довірилась ОСОБА_11 і тому підписала цей договір, для неї це була дружня послуга (протокол судового засідання від 12 березня 2025 року).

Заперечуючи проти часткового виконання цього договору, представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду 12 березня 2025 року заявив усне клопотання про проведення почеркознавчої експертизи додатку №1 до договору позики (відомість виплати відсотків).

Враховуючи, що з апеляційною скаргою відповідач звернувся до суду 11 березня 2020 року (а.с. 27 т. 2), до апеляційної скарги вказане клопотання про проведення почеркознавчої експертизи додатку №1 до договору позики (відомість виплати відсотків) апелянтом не заявлялося, клопотання про поновлення процесуального строку на звернення з вказаним клопотанням також не заявлялося, апеляційний суд залишив його без розгляду відповідно до положення статті 126 ЦПК України.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції в порядку частини 6 статті 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача ОСОБА_1 .

За відомостями від 25 липня 2018 року №1623957 Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської РДА встановлено, що відповідач був зареєстрований з 09 березня 2006 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 39 т.1).

Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка надсилається разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка надсилається разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно з частиною 1 статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Відповідно до частини 10 статті 6 цього Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Кореспонденція суду є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом.

Суд першої інстанції направляв на зареєстровану адресу відповідача повідомлення разом з копіями ухвали про призначення розгляду справи, позовної заяви та доданих до неї документів.

Відповідач кореспонденцію суду не отримав, надіслана судом першої інстанції кореспонденція повернулася до суду з відміткою «за закінчення терміну зберігання» (а.с. 101-106 т. 1).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пунктів 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц вказано, що приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду» (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц)».

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість брати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, під час ухвалення якого, колегія апеляційного суду вирішуватиме такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

23 липня 2018 року ОСОБА_4 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь не повернуту суму позики у розмірі 1 904 131 грн 20 коп. та судові витрати.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 25 червня 2012 року між нею та ОСОБА_1 було укладено письмовий договір позики, згідно з умов якого вона передала, а відповідач отримала грошові кошти у сумі 60 000 доларів США терміном на 5 років зі сплатою 8 % річних за користування кредитом, що складає 5 400 доларів США з щомісячною виплатою процентів в сумі 450 доларів США. При цьому сторонами було погоджено, що кошти за договором отримує ОСОБА_5 .

Відповідач заперечувала про позову та вказувала, що не знайома та ніколи не зустрічалася із позивачем та, відповідно, не укладала із останньою договору позики від 25 червня 2012 року, гроші не отримувала. Окрім того, наявність договору не є доказом передачі коштів в позику, оскільки в матеріалах справи також відсутня розписка позивача про передачу нею ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 60 000 доларів США.

Відповідно до частини 1 статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідач ОСОБА_1 оспорила договір позики від 25 червня 2012 року на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані нею від позикодавця.

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договору позики неукладеним та недійсним.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказувала, що в грудні 2019 року їй стало відомо про те, що заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року у справі № 760/19023/18 з неї на користь ОСОБА_4 стягнено суму боргу за договором позики від 25 червня 2012 року у загальному розмірі 1 904 131 грн 20 коп. Однак між сторонами цього правочину ніколи не існувало позичкових правовідносин, адже відповідний договір не укладався, а грошові кошти за ним у сумі 60 000 доларів США не передавалися відповідачем і не отримувалися нею.

ОСОБА_1 вказувала, що оспорюваний договір позики від 25 червня 2012 року не містить чіткої вказівки про передачу коштів до або в момент його підписання, враховуючи те, що вона та ОСОБА_4 не знайомі між собою та в момент укладення договору знаходилися у різних містах та країнах, а умови договору передбачають надання позики гаранту та довіреній особі - ОСОБА_12 , який не є стороною цього правочину. Вона не надавала позикодавцю та/або її представнику розписку про отримання коштів, яка б підтверджувала дійсне боргове зобов`язання та містила умови отримання нею як позичальником у борг грошей після підписаного договору позики із зобов`язанням їх повернення та зазначенням дати отримання таких коштів саме у сумі 60 000 доларів США, а також сплати процентів за користування позикою та дати повернення позики.

Зазначала, що фактичні обставини спірних правовідносин свідчать про те, що сторони не підписували оспорюваний правочин, оскільки невідповідність підпису ОСОБА_4 на договорі від 25 червня 2012 року стверджується, зокрема, висновком спеціаліста від 01 липня 2020 року № 81. На додатку № 1 до договору взагалі відсутні підписи позикодавця та позичальника, а також містяться явні розбіжності між внесеними до нього записами.

Умови договору щодо визначення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 гарантами суперечить приписам статей 244, 245, 560 ЦК України, в тому числі щодо представництва та форми довіреності.

Із наведених підстав позивач просила суд визнати неукладеним та недійсним договір, укладений 25 червня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , за участі гарантів та довірених осіб ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Під час розгляду Бориспільським міськрайонним судом Київської області справи №359/5357/20 ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про призначення судової почеркознавчої експертизи для того, щоб перевірити, чи виконані підписи від імені ОСОБА_4 в оспорюваному договорі особисто ОСОБА_4 чи іншою особою.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2021 року у справі №359/5357/20 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про призначення судової почеркознавчої експертизи відмовлено, ухвала в апеляційному порядку не оскаржувалась та набрала законної сили.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2021 року у справі №359/5357/20 позов задоволено частково.

Визнано договір позики від 25 червня 2012 року, підписаний ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , неукладеним. У задоволенні позову в частині вимоги про визнання договору позики недійсним відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області

від 26 травня 2021 року в частині задоволення позову про визнання договору позики неукладеним скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договору позики неукладеним відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції встановивши, що зміст оспорюваного правочину є суперечливим та не свідчить про укладення між сторонами саме договору позики, оскільки не підтверджує факт отримання позивачем у борг певної грошової суми від відповідача, дійшов законного і обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання неукладеним договору позики від 25 червня 2012 року, підписаного ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

Однак апеляційний суд не погодився із висновками суду першої інстанції про те, що обраний ОСОБА_1 спосіб захисту її майнових прав та інтересів, а саме визнання договору позики неукладеним відповідає передбаченому законом способу захисту цивільних прав і обов`язків.

Постановою Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі № 359/5357/20 (провадження № 61-10589св22) постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року змінено, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року залишено без змін.

Верховний Суд не погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що оспорюваний договір позики є неукладеним у зв`язку з тим, що договір не підтверджує факт отримання позивачем у борг грошової суми від відповідача.

Верховний Суд виходив з того, що «25 червня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_1 отримала грошові кошти у розмірі 60 000 доларів США строком на 5 років. Умовами договору позики встановлено, що за користування грошовими коштами ОСОБА_1 сплачуватиме 8 % річних. При цьому визначено щомісячний фіксований розмір відсотків - 450 доларів США та річний еквівалент у розмірі 5 400 доларів США. Крім того, відповідно до договору позики сторони погодили, що довіреною особою і гарантом є ОСОБА_9 , а ОСОБА_7 тільки гарантом. Як вбачається з договору позики сторони домовилися, що гроші отримує ОСОБА_5 . Вказаний договір оформлений у письмовій формі та містить підписи ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , а також підписи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 як гарантів. Доказів того, що вказаний договір сторонами не укладався та не підписувався матеріали справи не містять.

Крім того, відповідно до додатку до договору № 1 ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання в частині сплати коштів за користування позикою виконала частково, сплативши в період з 25 липня 2012 року до 25 грудня 2015 року проценти у сумі 18 900 доларів США, з 01 червня 2017 року до 25 серпня 2017 року - 1 200 доларів США, а всього сплачено 20 100 доларів США. Частину відсотків за користування позикою та саму позику у розмірі 60 000 доларів США у строки, визначені договором, ОСОБА_1 не повернула.

Виходячи з зазначеного, Верховний Суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, які випливають з договору позики. Текст договору свідчить про те, що сторони домовилися про те, що ОСОБА_4 передає через ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 60 000 доларів США, строком на 5 років.

Вираження волі ОСОБА_1 відбулося вчиненням певних дій, складанням і підписанням письмового договору та частковим виконанням такого договору. Протилежного матеріали справи не містять.

Сам факт підписання позивачем договору позики, отримання коштів довіреною особою та гарантом ОСОБА_8 , а також часткове повернення грошових коштів, свідчить про виконання сторонами договору, та у сукупності виключає кваліфікацію договору як неукладеного.

За таких обставин висновки суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, про те, що оскаржуваний договір позики є неукладеним - помилкові.

Доводи касаційної скарги, що у день підписання договору сторони були у різних місцях не має правового значення, й такі доводи є зловживанням правом, так як договір позики є укладеним з моменту передання коштів і може не співпадати із датою складання договору, який лише посвідчує цей факт. Тобто складання договору може бути оформлено пізніше передання коштів, а не до цього факту»(https://reyestr.court.gov.ua/Review/114369741).

Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Поняття преюдиційність (преюдиціальність) судового рішення безпосередньо пов`язана з конституційними нормами про: обов`язковість судового рішення (частина 2 статті 129 Конституції України) авторитет і неупередженість правосуддя (частина 3 статті 34 Конституції України).

Поняття преюдиційність (преюдиціальність) судового рішення безпосередньо пов`язана з такими складовими верховенства права як: принцип правової визначеності; принцип легітимних очікувань; принцип процесуальної економії; принцип заборони зловживати процесуальними правами, та конкурує з конституційними принципами: незалежності суду (частина 1 статті 129 Конституції України); змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

Загально прийнято вважати, що преюдиційність - це можливість прийняття судом як беззаперечними обставин (юридичних фактів), що були встановленні іншим судом в іншій справі.

У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано:

«… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania, № 28342/95, п. 61)»;

за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець завершене раніше провадження, а це не сумісно з принципом юридичної визначеності.

Преюдиціальність дає певний привілей стороні у справі не доказувати знову вже встановлені судом обставини (юридичні факти).

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку.

Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Разом з тим, інша сторона повинна мати можливість заперечувати такі преюдиційні обставини (юридичні факти) з посиланням на належні та допустимі докази, а суд зобов`язаний навести мотиви відхилення або визнання цих заперечень.

Суд, відхиляючи ці заперечення, повинен мотивувати, що існують встановлені іншим судом обставини (юридичні факти) преюдиційного характеру і вони, дійсно, не є «правовою оцінкою, наданою судом певній обставині (юридичному факту)».

Для спростування преюдиційних обставин учасник процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку.

Підсумовуючи вище викладене, враховуючи преюдиційні обставини, встановлені у постанові Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі № 359/5357/20 (провадження № 61-10589св22), апеляційний суд вважає, що 25 червня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_1 отримала грошові кошти у розмірі 60 000 доларів США строком на 5 років.

Вказаний договір оформлений у письмовій формі та містить підписи ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , а також підписи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 як гарантів.

В судовому засіданні апеляційного суду 12 березня 2025 року відповідач ОСОБА_1 пояснила, що вона прочитала договір позики і підписала його. В цьому договорі вона зазначила, що гроші отримує гарант ОСОБА_5 .

Крім того, відповідно до умов договору позики сторони погодили, що довіреною особою і гарантом є ОСОБА_9 , а ОСОБА_7 тільки гарантом.

Як вбачається з договору позики сторони домовилися, що гроші отримує ОСОБА_5 .

Умовами договору позики встановлено, що за користування грошовими коштами ОСОБА_1 сплачуватиме 8 % річних. При цьому визначено щомісячний фіксований розмір відсотків - 450 доларів США та річний еквівалент у розмірі 5 400 доларів США.

Отже, апеляційним судом встановлено між сторонами виникли правовідносини, які випливають з договору позики. Текст договору свідчить про те, що сторони домовилися про те, що ОСОБА_4 передає через ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 60 000 доларів США, строком на 5 років.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд при розгляді справи №761/45701/16 у постанові від 16 січня 2020 року.

Постановою Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі № 359/5357/20 (провадження № 61-10589св22) встановлено, що вираження волі ОСОБА_1 відбулося вчиненням певних дій, складанням і підписанням письмового договору та частковим виконанням такого договору. Сам факт підписання позивачем договору позики, отримання коштів довіреною особою та гарантом ОСОБА_8 , а також часткове повернення грошових коштів, свідчить про виконання сторонами договору, та у сукупності виключає кваліфікацію договору як неукладеного.

Отже, наявним у матеріалах справи письмовим договором позики від 25 червня 2012 року підтверджується укладення сторонами договору позики відповідно до статті 1046 ЦК України, сторони якого домовилися про те, що ОСОБА_4 передає ОСОБА_1 через ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 60 000 доларів США строком на 5 років, вираження волі ОСОБА_1 відбулося вчиненням певних дій, а саме: підписанням письмового договору, отриманням грошових коштів у розмірі 60 000 доларів США та частковим виконанням цього договору.

З огляду на норми частини 1 статті 1054 ЦК України, колегія апеляційного суду вважає, що у спірних правовідносинах позичальник має довести відсутність заборгованості у зв`язку з належним виконанням зобов`язання щодо повернення грошових коштів.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_4 надала додаток №1 до договору позики (відомість виплати відсотків) про повернення ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 20 100 доларів, по 450 доларів щомісячно за період з 25 липня 2012 року по 25 червня 2015 року.

Заперечуючи проти часткового виконання цього договору, представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду 12 березня 2025 року заявив усне клопотання про проведення почеркознавчої експертизи додатку №1 до договору позики (відомість виплати відсотків).

Враховуючи, що з апеляційною скаргою відповідач звернувся до суду 11 березня 2020 року (а.с. 27 т. 2), до апеляційної скарги вказане клопотання про проведення почеркознавчої експертизи додатку №1 до договору позики (відомість виплати відсотків) апелянтом не заявлялося, клопотання про поновлення процесуального строку на звернення з вказаним клопотанням також не заявлялося, апеляційний суд залишив його без розгляду відповідно до положення статті 126 ЦПК України.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку про те, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилалася заперечуючи проти часткового виконання договору позики.

З огляду на встановлене, у відповідача виникли зобов`язання щодо повернення вказаних коштів у строки, визначенні договором від 25 червня 2012 року, а саме 25 червня 2017 року.

Таким чином апеляційний суд вважає що позовні вимоги про стягнення із відповідача суми позики у розмірі 1 570 417 грн 50 коп., що еквівалентно 60 000 доларів США, виходячи із курсу НБУ станом на 26 червня 2018 року (дата звернення з позовом до суду) 2617,3625 грн за 100 доларів США, - є законними та обґрунтованими.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Разом з тим, враховуючи, що строк дії договору позики від 25 червня 2012 року сплив 25 червня 2017 року, апеляційний суд вважає, що відсутні правові підстави для нарахування процентів після закінчення строку кредитування, - з 01 січня 2016 року по 16 липня 2018 року.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося і право позивача нараховувати проценти за кредитом.

Укладаючи договір позики 25 червня 2012 року сторони визначили право позикодавця на отримання від позичальника відсотків за користування кредитом у розмірі 8%. Тобто виходячи із розміру позики розмір відсотків повинен становити 4800 доларів США у рік, або 400 доларів США в місяць.

Викладаючи умови вказаного договору сторони допустили арифметичну помилку та замість 4800 доларів США річних зазначили 5400 доларів, що становить не 8 %, а 9 %.

Разом з тим, враховуючи, що грошові кошти поверталися по 450 доларів у місяць або 5 400 доларів у рік, а також те, що позивачем визнано факт сплати відповідачем протягом дії договору відсотків у розмірі 20 100 доларів, позивач мала право на отримання протягом дії договору право на отримання 27 000 (5 400 доларів * 5 років) доларів відсотків за 5 років користування позиченими коштами.

Тому, апеляційний суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 6 900 (27 000 - 20 100) доларів США за період з 25 червня 2012 року по 25 червня 2017 року.

Таким чином станом на дату повернення коштів за договором позики - 25 червня 2017 року у відповідача існувало не виконане зобов`язання за договором у розмірі 66 900 доларів США, із яких 60 000 доларів США сума позики, та 6 900 доларів США не сплачених відсотків.

Оскільки, позивач у справі звертаючись до суду із вказаним позовом просила стягнути вказану суму заборгованості у національній валюті - гривні, тому апеляційний суд з врахуванням курсу валют на дату звернення до суду і проведеного позивачем розрахунку валют 1 долар США= 26,23 грн, на дату повернення коштів за договором позики - 25 червня 2017 року вважає, що у відповідача існувало не виконане зобов`язання за договором відповідно заборгованість у розмірі 1 570 417 грн 50 коп. та відсотки у розмірі 180 598 грн.

В іншій частині позовних вимог про стягнення відсотків за період з 01 січня 2016 року по 16 липня 2018 року слід відмовити.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю і ухвалити нове рішення.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, оскільки апеляційна скарга задоволена частково, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 8 468 грн 60 коп. пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року скасувати з ухваленням нового судового рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму позики за договором позики грошових коштів від 25 червня 2012 року у розмірі 1 570 417 грн 50 коп., відсотки за користування кредитом у розмірі 180 598 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 8 468 грн 60 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 17 березня 2025 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська