ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3601/25 Справа № 214/8760/24 Суддя у 1-й інстанції - Ковтун Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/8760/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Головне управління Національної поліції у Дніпропетровській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 грудня 2024 року, яке ухвалено суддею Ковтун Н.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 30 грудня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області про відшкодування за завдану моральну шкоду незаконним звільненням.

Позовна заява мотивована тим, що наказом начальника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області В. Огуречка №190 о/с від 13.07.2020 позивач ОСОБА_1 був звільнений з Національної поліції «за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію».

Рішенням Дніпровського окружного адміністративного суду від 12.05.2021 та постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.11.2021, які були ухвалені за результатами розгляду адміністративної справи №160/9423/20, визнано протиправним та скасовано наказ про звільнення, а також стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області №7220/с від 24.11.2021 позивач був поновлений на службі в поліції, що підтверджується записом №7 в трудовій книжці.

Протиправними діями Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області незаконним звільненням позивачу було завдано моральну шкоду, а саме зважаючи на той факт, що в вимушеному прогулі з вини відповідача, позивач перебував з 13.07.2020 по 24.11.2021. Позивач посилається на те, що не маючи необхідної практики в судових справах, він був вимушений звернутись за допомогою до адвоката, який надавав йому правничу допомогу під час підготовки позовної заяви та на проведення супроводу розгляду справи в суді, котрому позивачем було сплаченого 50 000,00 грн. Вважає, що глибину спричинених і пережитих моральних, й через них фізичних страждань, яких він зазнав через незаконні дії відповідача, і відповідно до них ступінь причиненої моральної шкоди, неможливо об`єктивно оцінити сторонній, навіть фаховій людині, яка не зазнала та не відчула на собі наслідків такої шкоди. Позивач за весь час вимушений був вести жалюгідне існування, несумісне з поняття людської гідності, позбавлений можливості задовольняти базові людські потреби в харчуванні, отримання гідних житлових умов, лікуванні й забезпеченні себе ліками. Все це наклало свій відбиток і вплинуло на взаємодію з оточуючим середовищем, на спілкування з близькими, друзями, здатність й навіть саму можливість, створити, нові стосунки та нову сім`ю й створити гідні умови для існування. Крім того, позивач посилається на те, що він не міг вести звичний спосіб життя, втратив повагу друзів та родичів.

Компенсацію за час вимушеного прогулу відповідно до постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 16.11.2021 у розмірі середнього заробітку в сумі 104 486,52 грн позивачу було сплачено за період з 13.07.2020 по 12.05.2021, однак вимушений прогул з вини відповідача тривав значно довше, а саме до дня поновлення його на посаді до 24.11.2021.

Таким чином, звільнення та тривале поновлення його на службі в поліції, протягом якого він не мав можливості вести звичний спосіб життя, завдало йому душевних страждань та призвело до погіршення самопочуття, що спричинило моральну шкоду, яку позивач оцінює у грошовому еквіваленті в розмірі 355 874,16 грн, а також просить стягнути з відповідача 50000,00 грн. витрат за надання правової допомоги.

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 грудня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 70000,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь держави судовий збір в розмірі 1112,20 грн та понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач Головне управління Національної поліції у Дніпропетровській області просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивавана тим, що сума, в яку оцінив для себе моральну шкоду позивач (385 874,16 грн) та встановив суд першої інстанції (70 000,00 грн), є явно завищеною та такою, що не відповідає ступеню та характеру моральних страждань, а також принципам розумності та справедливості. Так, позивач, по тексту позову, в обґрунтування розміру моральної шкоди, окрім інших доводів, посилається на те, що він не мав засобів для забезпечення належного рівня життя, в тому числі на сплату аліментів на утримання дитини, а також на те, що внаслідок незаконного звільнення йому було встановлено тимчасові обмеження у праві керування транспортним засобом, у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, обмеження у праві полювання, спричинених незаконним звільненням. Втім, відповідно до рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.02.2021 (справа № 214/7730/20, провадження № 2/214/164/21), «в обґрунтування своїх позовних вимог, позивачка ОСОБА_2 вказала, що, зокрема, сімейні стосунки між ними не склалися з причин постійних сварок та конфліктів, які трапляються між ними з різних підстав. Відповідач, ОСОБА_1 , офіційно не працює, займається перевозкою пасажирів на своєму транспорті, тому має непостійні доходи, але витрачає їх лише на свої потреби. Долею дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання доньки взагалі не надає. Фактично вся його зарплата, яку він отримує від перевезень, витрачається на купівлю алкогольних напоїв та розваг. Відносини з відповідачем призвели до того, що вони з червня 2019 року припинили сімейні стосунки і зараз мешкають за різними адресами». Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що сімейні стосунки з дружиною припинилися ще до незаконного звільнення, що не є наслідком його звільнення, а також на те, що позивач не був обмежений у праві керування транспортними засобами. Аналізуючи виписки із медичних карт стаціонарного хворого, відповідач дійшов висновку, що позивач має захворювання з 2007 року та знаходиться на «Д» нагляді у сімейного лікаря. Так, враховуючи всі доводи, які навів позивач у позові, та беручи до уваги особливе світосприйняття кожної людини у випадку порушення її прав державним органом, вважає, що обґрунтувань цієї справи недостатньо для стягнення на його користь моральної шкоди. Із позову не вбачається, чому саме позивач обґрунтовує свою моральну шкоду саме у цьому розмірі, як і не подав доказів на підтвердження саме такої шкоди.

Також, просить суд апеляційної інстанції врахувати вимоги Закону України «Про виконання рішень із застосування практики Європейського суду з прав людини», рішення Європейського суду з прав людини стосовно порушення п. 1 ст. 6 Конвенції: відшкодування моральної шкоди може здійснюватися не лише в формі грошової компенсації, а і в іншій формі, - встановлення порушення само по собі становить достатню справедливу сатисфакцію в частині відшкодування моральної шкоди (Справа «Єрошкіна проти України» (2009), Справа «Джабарі проти Туреччини» (2000 р.), Справа «Недбала проти Польщі» (2000 р.)).

Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, вважає, що розмір гонорару є невиправданим.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області Новікову С.А., яка підтримала доводи апеляціної скарги та просила її задовольнити, представника позивача ОСОБА_1 адвоката Митришона С.В., який заперечував протии доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення,перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 13.07.2020 №190 о/с «По особовому складу». Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області поновити ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Інгулецького відділення поліції Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.07.2020 по 12.05.2021 (а.с.12-15).

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду рішення Дніпровського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року, в адміністративній справі №160/9423/20, скасовано в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.07.2020 по 12.05.2021 та прийнято в цій частині нову постанову про часткове задоволення позовних вимог. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.07.2020 по 12.05.2021 у розмірі 104 486,52 грн. В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/9423/20 залишено без змін (а.с.16-19).

Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області №7220/с від 24 листопада 2021 року, позивач був поновлений на службі в поліції, що підтверджується записом №7 в трудовій книжці (а.с.20).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом стягнення середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні, а має самостійне юридичне значення. За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, в даному випадку незаконне звільнення, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. З огляду на те, що внаслідок незаконного звільнення, позивач зазнав душевних страждань, однак враховуючи вимоги розумності і справедливості, на думку суду, моральна шкода, яка заподіяна ОСОБА_1 може бути оцінена у розмірі 70000,00 грн. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, судом також враховано позицію відповідача, зокрема, про те, що позивачем не доведено настання негативних наслідків через встановлені тимчасові обмеження у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, обмеженні у праві полювання. Сімейні стосунки з дружиною припинилися ще до незаконного звільнення, що не є наслідком його звільнення, а також на те, що позивач не був обмежений у праві керування транспортними засобами. До того ж, аналізуючи виписки із медичних карт стаціонарного хворого, позивач має захворювання з 2007 року та знаходиться на «Д» нагляді у сімейного лікаря.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001), «Надбала проти Польщі» (2000) визнається, що при визнанні звільнення позивача незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

В пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Протиправне звільнення із займаної посади та порушення права на працю, яке гарантоване Конституцією України є достатньою та самостійною підставою для висновку про те, що позивачу завдано втрат немайнового характеру у вигляді душевних страждань, порушення звичайного способу життя, психологічного навантаження, втрати емоційної стабільності через тривогу за подальшу долю та потребувало додаткових зусиль для організації свого життя позивача, який змушений був звертатися за правовою допомогою та відстоювати свої порушені права в суді.

Саме по собі відновлення становища позивача, яке існувало до порушень його прав, шляхом ухвалення судами рішень на його користь, не може йому компенсувати немайнових втрат,

Так, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом стягнення середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні, а має самостійне юридичне значення.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, в даному випадку незаконне звільнення, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12.

За таких обставин, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги про те, що відшкодування моральної шкоди може здійснюватися не лише в формі грошової компенсації, а і в іншій формі, - встановлення порушення само по собі становить достатню справедливу сатисфакцію в частині відшкодування моральної шкоди (Справа «Єрошкіна проти України» (2009), Справа «Джабарі проти Туреччини» (2000 р.), Справа «Недбала проти Польщі» (2000 р.)).

Враховуючи характер та обсяг заподіяної моральної шкоди, тривалості часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану речей, тривалості часу усунення інших негативних наслідків та моральних страждань, колегія суддів вважає доведеним факт завдання позивачу Головним управлінням Національної поліції у Дніпропетровській області моральної шкоди.

Колегія суддів також враховує, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку органів державної влади завжди викликають негативні емоції.

Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 , суд першої інстанції враховув обставини справи, ступінь вини відповідача Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, норми статті 23 ЦК України, дійшов правильного висновку про те, що сума 70 000,00 грн. буде достатньою і розумною компенсацією такої шкоди.

Крім того, такий розмір відповідає характеру правопорушення, яке вчинене відповідачем. При цьому, судом першої інстанції враховано позицію відповідача, зокрема, про те, що позивачем не доведено настання негативних наслідків через встановлені тимчасові обмеження у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, обмеженні у праві полювання. Сімейні стосунки з дружиною припинилися ще до незаконного звільнення, що не є наслідком його звільнення, а також на те, що позивач не був обмежений у праві керування транспортними засобами. До того ж, аналізуючи виписки із медичних карт стаціонарного хворого, позивач має захворювання з 2007 року та знаходиться на «Д» нагляді у сімейного лікаря, у зв?язку з чим доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції цих обставин є безпідставними.

На підставі наведеного вище колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про необґрунтованість та недоведеність позивачем заподіяння їй моральних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідача та вини відповідача в її заподіянні.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що діями відповідача Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області позивачу завдано моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях, порушенні життєвих планів, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя, нервових розладах та перевтомленні, у психологічному дискомфорті та значному порушенні душевної рівноваги, яке виразилося у почуттях постійного відчаю, турботливості, тривозі, роздратованості, в почуттях страху перед майбутнім, пригноблювання та порушення сну. У зв`язку неправомірними діями Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області позивач постійно має контролювати такі дії, звертатися до суду за захистом своїх прав, що перешкоджає повноцінному спілкуванню з близькими, родичами, друзями та знайомими. Позивачу потрібні додаткові зусилля для організації свого життя, що постійно негативно впливає на його душевний стан та є причиною її моральних страждань.

Колегія суддів зауважує, що наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданим доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Положеннями ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків,спеціалістів,перекладачів,експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів,проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням,забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідно до ст.137 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі задоволення позову на відповідача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно задоволених вимог.

Відповідно до п.8 ч.2 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, позивачем ОСОБА_1 надано суду копію ордера на надання правничої (правової) допомоги, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, квитанцію №456630 від 04.10.2024 на суму 50000,00 грн (а.с.9, 10, 11).

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Враховуючи, складність справи, виконані адвокатом роботи під час розгляду справи у суді, час, витрачений адвокатом на виконання наданих послуг, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд першої інстанції з яким погоджується колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 2500,00 грн., що є співмірними з наданим адвокатом обсягом послуг, які відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, у звзку з чим колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги в цій частині.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 18 березня 2025 року.

Головуючий:

Судді: