Справа № 348/2078/22
Провадження № 22-ц/4808/29/25
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Баркова В.М.,

секретаря Шемрай Н.Б.

з участю представника апелянта адвоката Гайтанюк М.М., відповідачки ОСОБА_1 та її представника адвоката РоманишинаД.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Гайтанюк Мар`яни Миколаївни на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Міськевич О.Я. 28 травня 2024 року в м. Надвірна Івано-Франківської області, повний текст якого складено 07 червня 2024 року,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог:

В листопаді 2022 року представником позивача ОСОБА_2 адвокатом Гайтанюк М.М. поданий позов до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що у 2008 році позивач познайомився з відповідачкою, і тоді ж вони почали проживати однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу в квартирі товариша позивача, в якій позивач проживав до знайомства з відповідачкою сам, за адресою: АДРЕСА_1 .

У позивача та відповідачки був спільний побут, взаємні права і обов`язки, як у чоловіка та жінки, вони вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, спільні витрати на придбання побутових речей, продуктів харчування, надавали один одному взаємодопомогу у побуті та в інших випадках життя і взагалі проживали весь час як одна сім`я.

В 2009 році позивач з відповідачкою з квартири по АДРЕСА_1 переїхали проживати в літню кухню до батьків відповідачки за адресою: АДРЕСА_2 . Вказана літня кухня і житловий будинок біля неї до 29.11.2012 належав матері відповідачки.

Тоді ж, в 2009 році, за кошти позивача його родичі (чоловік сестри позивача зі своїм сином) відремонтували вказану літню кухню за адресою: АДРЕСА_2 , для проживання в ній позивача з відповідачкою.

22.07.2008р. позивач в зв`язку з тим, що проживав з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу, звільнився із посади бурильщика ВАТ «Укрнефть» російської федерації, в якій працював вахтовим методом, щоб не залишати відповідачку одну на час вахти. Після звільнення з роботи у ВАТ «Укрнефть» російської федерації деякий час позивач шукав роботу у м. Надвірна. З 23.02.2009р. позивач почав працювати на посаді помічника вихователя Прикарпатського військово-спортивного ліцею-інтернату, який знаходиться в м. Надвірна.

02.11.2012р. позивач, зі згоди матері відповідачки, зареєстрував у житловому будинку по АДРЕСА_2 , своє місце проживання.

31.03.2013р. відповідачка (маючи ще дошлюбне прізвище - ОСОБА_3 ) стала хрещеною матір`ю новонародженої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якої є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . ОСОБА_7 є дочкою рідної сестри позивача - ОСОБА_8 .

21.11.2013р. позивач та відповідачка офіційно зареєстрували шлюб. Рішенням Надвірнянського районного суду від 08.08.2022р. шлюб між сторонами розірвано.

За період спільного проживання без реєстрації шлюбу з 2008 року позивач за особисті кошти, які він заробляв роками у ВАТ «Укрнефть» російської федерації, 12.04.2013р. придбав квартиру в АДРЕСА_3 , яку було оформлено на ім`я відповідачки.

Із інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 28.07.2022р., вбачається, що 12.04.2013р. приватним нотаріусом Надвірнянського РНО Дремлюк В.В. було посвідчено договір купівлі-продажу за № 178 двох-кімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 41.5 кв.м., житловою площею 27,4 кв.м.

Далі сторони спільно провели в ній ремонт і потім в ній разом проживали. Ремонт в цій квартирі робили друзі і співробітники позивача.

За період спільного проживання без реєстрації шлюбу з 2008 року позивач та відповідачка 16.10.2010р. за кошти позивача придбали автомобіль ЗАЗ Lanos S1.6. 5 dr М/Т D5LS510, кузов № НОМЕР_1 , 2009 року випуску, сірого кольору, який був оформлений на ім`я відповідачки.

Після реєстрації шлюбу, 18.06.2019р., позивач з відповідачкою придбали ще одну квартиру, але оформили її на ім`я відповідачки шляхом укладення договору дарування, а не купівлі-продажу. Вказана квартира є однокімнатною, загальною площею 28,6 кв.м., житловою площею 16.8 кв.м. і знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

В подальшому відносини між сторонами погіршились та вони припинили спільне проживання.

Вважає, що наявні всі підстави для встановлення факту проживання позивача та відповідачки однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу в період з 2008 року по 21.11.201Зр. (по день укладення шлюбу). Позивач просив квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , яку було придбано 12.04.2013р. за договором купівлі-продажу і оформлено на ім`я відповідачки, автомобіль марки ЗАЗ Lanos S1.6. 5 dr М/Т D5LS510, кузов № НОМЕР_1 , 2009 року випуску, сірого кольору, який було придбано за договором купівлі-продажу 16.10.2010р. та оформлено на ім`я відповідачки, а також квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , яку було придбано 18.06.2019р. шляхом укладення договору дарування і оформлено на ім`я відповідачки, визнати спільною сумісною власністю та поділити між сторонами, як спільне майно подружжя у спосіб визнання права власності на майно по частині.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції:

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 28 травня 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 16.11.2022р.

Знято арешт, накладений на рухоме та нерухоме майно, а саме на:

- двохкімнатну квартиру загальною площею 41,5 кв.м., житловою площею 27,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , яку 12.04.2013 придбано за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Дремлюк В.В. за № 178, і який оформлено на ім`я ОСОБА_9 ;

- однокімнатну квартиру загальною площею 28.6 кв.м., житловою площею 16.8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , яку придбано 18.06.2019 за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Шушкевич С.М. за № 1055, і оформлено на ім`я ОСОБА_1 ;

- автомобіль марки ЗАЗ Lаnоs SI.6. 5 dr М/Т D5LS510, кузов № НОМЕР_1 , 2009 року випуску, сірого кольору, який було придбано 16.10.2010 на підставі договору купівлі-продажу автомобіля № 814712-D00603, який оформлено на ім`я ОСОБА_9 .

Знято заборону вчиняти будь-які дії з вказаним майном, направлені на його відчуження, укладати угоди стосовно нього, проводити його реєстрацію та перереєстрацію.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів на підтвердження факту спільного проживання з відповідачкою без реєстрації шлюбу в період з 2008 року по 21.11.2013р., визнання нерухомого та рухомого майна, зареєстрованого за відповідачкою, спільною сумісною власністю сторін та поділу майна подружжя.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги:

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 адвокат Гайтанюк М.М. подала апеляційну скаргу, вказуючи, що оскаржуване рішення не відповідає нормам матеріального права та при його ухваленні не були дотримані норми процесуального права.

Представник апелянта вказала, що відповідачка до суду не подала відзиву на позов, а всі її усні пояснення не підтверджені належними письмовими доказами. Враховуючи відсутність належно оформленого відзиву у справі з належними доказами, які підтверджують заперечення відповідачки проти позову, суд першої інстанції мав розглядати справу на підставі наявних матеріалів.

На думку представника апелянта, судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги, що 1) відповідачкою у одному із судових засідань визнані факти про спільний відпочинок її з дочкою та відповідачем у 2008 році; 2) лікування її та оплати дороговартісного хірургічного втручання; 3) позивач чітко знав та називав період навчання дочки позивачки, вартість навчання, назву та місцезнаходження навчального закладу і гуртожитка, в той час, коли відповідачка такою інформацією не володіла; 4) всі пояснення відповідачки не мали точної прив`язки до часу чи періоду, а позивач чітко надавав про це пояснення; 5)відповідачка не довела суду наявність в неї станом на 16.10.2010 року та на 12.04.2013 року коштів, необхідних для придбання автомобіля та двокімнатної квартири за договором купівлі-продажу; 6) розмір заробітної плати відповідачки в період з 2000 року по 12.04.2013 року не давав їй можливості накопичити суму коштів, необхідну для придбання автомобіля у 2010 році та двокімнатної квартири у 2013 році, а її твердження про надання коштів батьками не підтверджені належними та допустимими доказами; 7) наявність доказів про роботу позивача в умовах Крайної Півночі у галузі газо- та нафтовидобувної промисловості РФ в період з 16.02.2002 року по 22.07.2008 року, що свідчить про значно вищий заробіток у порівнянні з відповідачкою; 8) наявність доказів про розмір заробітної плати позивача в період з 23.02.2009 року та до моменту розірвання шлюбу між сторонами, який перевищував доходи відповідачки у 3-4 рази.

Представник апелянта зазначила, що судом не враховано те, що із архівної довідки виконкому Полтавської міської ради від 22.06.2023р. № 05.5-09/55 та довідки ТОВ «Полтавська бурова компанія» від 31.05.2023 №133/1, виданих позивачу, вбачається, що заробітна плата позивача за 2011-2022 рр. є вищою в 2-3 рази в порівнянні із заробітною платою відповідачки (згідно довідки Форми ОК-5, виданої ТУ ПФУ в Івано-Франківській області на ім`я відповідачки) та є вищою в 4-5 разів в порівнянні з мінімальною заробітною платою в Україні.

Також вказала, що судом не надано належної оцінки обставинам, які підтверджують факт проживання позивача та відповідачки однією сім`єю, як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу в період з 2008 року по 21.11.2013р. та не надано належної оцінки письмовим доказам, які це підтверджують. А саме: 02.11.2012 позивач зі згоди матері відповідачки зареєстрував у житловому будинку по АДРЕСА_2 , своє місце проживання (підтверджується копією паспорта ОСОБА_2 , яка знаходиться в матеріалах справи); 31.03.2013 року відповідачка (дошлюбне прізвище - ОСОБА_3 ) стала хрещеною матір`ю новонародженої ОСОБА_4 , батьками якої є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_10 , яка є племінницею позивача - дочкою рідної сестри позивача - ОСОБА_11 (підтверджується копією свідоцтва про хрещення ОСОБА_4 , з якого вбачається, що хресними батьками стали: ОСОБА_12 та ОСОБА_9 - відповідачка, що також знаходиться в матеріалах справи); проживання позивача з 2009 року в літній кухні в АДРЕСА_2 , разом з відповідачкою однією сім`єю, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу (підтверджується актом обстеження від 09.08.2022 №2-18/308, складеного депутатом Надвірнянської міської ради Штогрином С.Р., та сімейними фотографіями позивача та відповідачки за 2008 р., (в судовому засіданні оглянуто оригінали таких фотографій).

Також представник апелянта зазначила, що посилання суду на те, що показання свідків суд до уваги не бере в зв`язку з тим, що вони є родичами і друзями позивача є необґрунтованими. Оскільки Свідок ОСОБА_13 - дійсно є племінником позивача, але він єдиний є родичем з усіх допитаних свідків, решта свідків перебували у приязних стосунках і з позивачем, і з відповідачкою. Показанням свідків суд не дав належної оцінки.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню.

Позиція інших учасників справи:

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки адвокат Романишин Д.М. погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає його законним і обґрунтованим і просить його залишити без змін.

Заяви (клопотання) учасників справи:

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Гайтанюк М.М. доводи апеляційної скарги підтримали, надали пояснення аналогічні поясненням у суді першої інстанції та у апеляційній скарзі.

Відповідачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Романишин Д.М. апеляційну скаргу не визнали та надали пояснення, які відповідають поясненням, наданим у суді першої інстанції та викладеним у відзиві на апеляційну скаргу.

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду:

В силу ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вислухавши пояснення позивача та його представника адвоката Гайтанюк М.М. (особи, яка подала апеляційну скаргу), відповідачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Романишина Д.М. доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга необґрунтована, виходячи з таких підстав.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено, що 21.11.2013р. сторони по справі Винничук І.М. та ОСОБА_14 ) зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Стримбівської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, актовий запис № 8, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 19.03.2019 (Т. 1, а.с. 18).

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 08.08.2022р. шлюб між сторонами розірвано (Т. 1, а.с. 19).

Відповідачці ОСОБА_15 на праві приватної власності належить двохкімнатна квартира, загальною площею 41.5 кв.м., житловою площею 27,4 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_3 , дата державної реєстрації 12.04.2013, підстава: договір купівлі-продажу № 178 від 12.04.2013, посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянського РНО Дремлюк В.В.

Також відповідачці ОСОБА_15 на праві приватної власності належить однокімнатна квартира, загальною площею 28.6 кв.м., житловою площею 16,8 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , дата державної реєстрації 18.06.2019, підстава: договір дарування квартири № 1055 від 18.06.2019, посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянського РНО Шушкевич С.М.

Вказані обставини підтверджуються Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 306038709 від 28.07.2022, та копією договору купівлі продажу квартири № 178 від 12.04.2013, укладеного між ОСОБА_16 та ОСОБА_9 , та копією договору дарування квартири № 1055 від 18.06.2019, укладеного між ОСОБА_17 та ОСОБА_1 (Т. 1, а.с. 39-41, 112-113, 138).

Крім того відповідачці ОСОБА_15 на праві приватної власності належить автомобіль марки ЗАЗ Lanos S 1.6. 5 dr М/Т НОМЕР_3 , кузов № НОМЕР_1 , 2009 року випуску, на підставі договору купівлі-продажу автомобіля від 16.10.2010р. № 814712-D00603, укладеного між ПАТ «Українська Автомобільна Корпорація» та ОСОБА_9 . Повна ціна автомобіля на дату підписання договору складає 71040 грн. (а.с. 42-46).

Головним управлінням ПФУ в Івано-Франківській області надано довідку з реєстру застрахованих осіб за формою ОК-5 на ім`я відповідачки ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ), згідно якої розмір страхових внесків ОСОБА_1 склав: за 2004 рік - 5919,24 грн.; за 2005 рік - 9153,30 грн.; за 2006 рік - 9842,20 грн.; за 2007 рік - 11481,33 грн.; за 2008 рік - 14033,38 грн.; за 2009 рік - 16620,60 грн.; за 2010 рік - 20945,33 грн.; за 2011 рік - 23682,17 грн.; за 2012 рік - 22217,94 грн.; за 2013 рік - 25491,21 грн.; за 2014 рік - 28460,48 грн.; за 2015 рік - 35165,71 грн.; за 2016 рік - 47639,18 грн.; за 2017 рік - 73124,98 грн.; за 2018 рік - 84633,86 грн.; за 2019 рік - 104915,25 грн.; за 2020 рік - 127006,60 грн.; за 2021 рік - 157419,49 грн.; за 2022 рік - 113689,80 грн. (Т. 1, а.с. 201-206).

Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області надано відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 01.01.2002 по 01.01.2014, згідно якого розмір доходу відповідачки ОСОБА_1 за вказаний період становить 388430 грн. Одночасно повідомлено, що відповідно до інформаційних баз даних, наявних в ГУ ДПС в Івано-Франківській області, за період з 01.01.2002 по 01.01.2014 ОСОБА_18 не подавала декларації про отримані доходи до ГУ ДПС в Івано-Франківській області (Т. 1, а.с. 223-227).

Головним управлінням ПФУ в Івано-Франківській області надано довідку з реєстру застрахованих осіб за формою ОК-5 на ім`я відповідачки ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) (Т. 1, а.с. 201-206).

Головним управлінням ПФУ в Івано-Франківській області надано довідку з реєстру застрахованих осіб за формою ОК-5 на ім`я позивача ОСОБА_2 (Т. 2, а.с. 49-53).

Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області надано відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків за період з І кварталу 2002 року по IV квартал 2014 року на ім`я позивача ОСОБА_2 (Т. 2, а.с. 59-64).

Судом викладені показання свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_13 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та надана їм оцінка.

Застосовані норми права

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя (частина перша та друга статті 21 СК України).

Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15.08.2019 в справі № 588/350/15.

Вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільно нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 в справі № 554/8023/15-ц).

Аналогічні правові висновки викладені також в постанові Верховного Суду від 22.07.2021 в справі 280/1710/18 (провадження № 61-18514св20).

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

За змістом норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Положеннями ч. 6 ст. 81 чинного ЦПК України прямо передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, і аналогічні вимоги встановлено ч. 4 ст. 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції.

Поряд з цим, відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Положеннями ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Презумпція спільності права власності подружжя на спірне майно не спростована.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що матеріали справи не містять достатніх доказів, які б підтверджували факт спільного проживання сторін однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу в період часу з 2008 року до 21.11.2013, ведення спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, їх ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловими приміщеннями та транспортним засобом, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Так, з огляду на позиції сторін, відсутні будь-які докази їх спільного відпочинку саме у 2008 році. Але сам по собі факт спільного відпочинку, навіть періодичного, не є достатньою підставою для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Роздруківка фотознімків, поданих позивачем на підтвердження проживання однією сім`єю з відповідачкою жодних даних про дату створення фото не містять, а рукописний напис на звороті фотографій не свідчить про їх створення саме того дня.

Але, в будь-якому випадку судом вірно враховані висновки, викладені у постанові Верховного суду від 15.08.2019 у справі № 588/350/15-ц, згідно яких факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, переписка в мережі вайбер, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Так, у судовому засіданні безспірно встановлено , що угода про реєстрацію місця проживання позивача по АДРЕСА_2 обасті у 2012 році не укладалася з відповідачкою, а з власником житлового будинку матір`ю відповідачки і жодні докази про те, що позивач проживав однією сім`єю з відповідачкою, а не у відокремленому житловому приміщенні чи споруді, відсутні.

Відповідачка посилається на те, що позивачу могло бути відомо про місце і вартість навчання її дочки, оскільки він спілкувався як з її матір`ю, так і з нею, бо фактично проживав на одному подвір`ї у якості квартиранта.

Доказів про те, що саме позивач оплачував навчання дочки відповідачки матеріали справи не містять.

Акт обстеження від 09.08.2022 № 2-18/308 (а.с.47, том 1) (на підтвердження обставин щодо реєстрації та спільного проживання сторін) не є достатнім доказом, оскільки містить інформацію про інші джерела походження доказів: факт реєстрації місця проживання позивача у будинку з 02.11.2012 року відсилає до по господарських книг, які не додані до цього акту, а факт проживання позивача у будинку з листопада 2009 року по лютий 2020 року у акті викладений зі слів свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , які не допитані судом.

Втім, факт реєстрації місця проживання позивача у будинку з 02.11.2012 року визнається сторонами, тому він доказуванню не підлягає.

Доводи позивача щодо спільної присутності на хрестинах у його родичів та те, що відповідачку обрали хрещеною матір`ю дитини родичі позивача, вірно не прийняті судом, оскільки такий факт не є безспірним доказом того, що між сторонами склались усталені відносини, які притаманні подружжю на 31.03.2013 року, бо хрещеною матір`ю могла бути обрана будь-яка особа, навіть яка не відноситься до родичів хрещениці.

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 та ОСОБА_20 .

Суд першої інстанції, виклавши у судовому рішенні зміст їх показань, оцінив ці показання з критичної точки зору, вважаючи, що вказані свідки є родичами та знайомими позивача, тому можуть давати свідчення на користь позивача.

Так, позивач зазначає, що свідок ОСОБА_19 суді пояснив, що позивач розпочав проживати у с. Стримба в 2008-2009 р.р., він познайомився з позивачем як з чоловіком відповідачки, позивач і відповідачка проживали у літній кухні у її батьків, родичі позивача робили ремонт у літній кухні до 2012 року, позивач і відповідачка провели весілля дочки відповідачки. Свідок ОСОБА_13 є племінником позивача, позивач з відповідачкою почали разом проживати у 2008 році, разом робили ремонт у літній кухні, спільно платили за ремонт гроші, вели спільний побут. Свідок ОСОБА_20 у 2009-2011 роках працював разом з позивачем у ліцеї і на прохання позивача робив ремонт у квартирі сторін по АДРЕСА_1 , а з відповідачкою був знайомий як з дружиною позивача, з ними обома узгоджувалися ремонтні роботи. Свідок ОСОБА_21 пояснив, що при укладенні договору-купівлі-продажу квартири позивача і відповідачку сприйняв як подружжя.

Суд вірно не прийняв до уваги показання свідків.

Слід зазначити, що ці докази не є достатніми для встановлення факту проживання позивача і відповідачки однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу з 2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Так, показання свідка ОСОБА_19 містять посилання на приблизний час відомих йому фактів та прив`язку до інших подій, але не підтверджують точний період проживання однією сім`єю сторін, а час настання цих подій міг бути підтверджений документально тими доказами, які могли бути подані стороною позивача.

Свідок ОСОБА_13 дійсно є родичем позивача, літня кухня, у якій виконувався ремонт, як складова нерухомого майна, належала матері відповідачки. Відповідачка посилається, що ремонт виконувався для проживання позивача у цьому приміщенні, а її роль полягала у допомозі. Жодних доказів, які б свідчили про те, що на ремонт витрачалися сторонами спільні кошти матеріали справи не містять. Взагалі у матеріалах справи відсутні докази про витрати на ремонт і чиїм коштом він виконувався.

У свідка ОСОБА_21 могло скластися помилкове враження про сімейні відносини між сторонами. Тим паче, при укладенні договору купівлі-продажу відповідачкою була подана заява про те, що вона а ні у шлюбі, а ні у фактичних відносинах, яким притаманні ознаки шлюбу, ні з ким не перебуває, а позивач, хоча і був присутній разом з нею при укладенні договору купівлі-продажу квартири, не завив про спільність майна. Показання свідка ОСОБА_20 не мають значення, оскільки не спростований факт набуття майна (квартири) як особистого відповідачкою.

Однак з огляду на документи та докази, надані стороною позивача до позову на підтвердження заявлених позовних вимог, суд дійшов вірного висновку, що матеріали справи не містять достатніх доказів, які б підтверджували факт спільного проживання сторін однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу в період час з 2008 року до 21.11.2013, ведення спільного бюджету, спільної діяльності, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, їх ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловими приміщеннями та транспортним засобом, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин, і фактично позов ґрунтується виключно на поясненнях позивача, заінтересованого в даному спорі, та свідків з його сторони.

Саме по собі твердження позивача у позові про спільне проживання з відповідачем в період час з 2008 року до 21.11.2013, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.

При цьому значення не має порівняння доходів сторін, оскільки не спростовано того факту, що майно не є особистим, а є спільним сумісним.

Таким чином, врахувавши факт набуття майна відповідачкою до реєстрації шлюбу, який був укладений 21.11.2013 року, а саме автомобіля марки ЗАЗ Lanos S1.6. 5 dr М/Т D5LS510, кузов № НОМЕР_1 , 2009 року випуску, сірого кольору, який було придбано 16.10.2010 на підставі договору купівлі-продажу автомобіля № 03, який оформлено на ім`я ОСОБА_9 , та двохкімнатної квартири загальною площею 41.5 кв.м., житловою площею 27,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , яку 12.04.2013 придбано за договором купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянського РНО Дремлюк В.В. за №178, і який оформлено на ім`я ОСОБА_9 , суд дійшов вірного висновку, що відсутні достатні підстави для встановлення факту проживання однією сім`єю позивача та відповідача без реєстрації шлюбу на час придбання цього майна, тому воно є особистим майном відповідачки.

Дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, суд першої інстанції правильно виходив із того, що оскільки матеріали справи не містять і позивачем не надано суду належних та достатніх доказів які б свідчили про спільне проживання позивача із відповідачкою, як чоловіка та жінки, тобто наявність сім`ї, у період з 2008 року по 21.11.2013 року; що позивач мав спільний бюджет з відповідачкою на час придбання останньою спірних автомобіля та квартири; що вони з відповідачкою вели спільне господарство та побут; а також матеріали справи не містять, що спірний автомобіль та квартира були придбані відповідачкою для їх спільного проживання та в інтересах їх сім`ї, то підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності немає.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно (спірний автомобіль та двохкімнатну квартиру) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Тому вказане майно не є спільною сумісною власністю позивача та відповідача в розумінні ст. 60 СК України, та відповідно не підлягає поділу між ними.

Щодо вимоги позивача щодо визнання за ним в порядку поділу майна права власності на 1/2 частки однокімнатної квартири загальною площею 28.6 кв.м., житловою площею 16.8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_4 , яку придбано 18.06.2019 за договором дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянського РНО Шушкевич С.М. за № 1055 і оформлено на ім`я відповідачки ОСОБА_1 , суд правильно застосував положення п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, згідно яких особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Підстави набуття вказаної квартири підтверджені наданим суду витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Т. 1, а.с. 39-41), та копією договору дарування (Т. 1, а.с. 138).

Договір дарування ніким не оспорений, тому є чинним і у суду немає жодних підстав вважати, що він був відплатним.

Враховуючи встановлені обставини суд дійшов правильного висновку, що спірна квартира за адресою за адресою: АДРЕСА_4 , не є спільною сумісною власністю, та відсутні законні підстави для її поділу між сторонами.

Доводи апелянта про те, що відповідачкою не поданий відзив на позов, тому її позиція недоведена, не заслуговують на увагу, оскільки подання відзиву є правом сторони, а свою позицію відповідачка чітко висловила у судових засіданнях і її доводи судом перевірені.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374,375,381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Гайтанюк Мар`яни Миколаївни залишити без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 28 травня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

В.М. Барков

Повний текст постанови складено 19 березня 2025 року.