КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2025 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 761/42318/23

номер провадження №22-ц/824/3915/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
учасники справи: представник позивача ОСОБА_1 ,

представник відповідача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 липня 2024 року /суддя Пономаренко Н.В./

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування та застосування наслідків недійсності правочину, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 в якому просив: визнати недійсним з моменту його вчинення договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 27.03.2023 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дуленко Ольгою Олегівною за реєстровим №121; відновити становище, яке існувало до порушення: припинити право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000); скасувати рішення державного реєстратора прав - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дуленко Ольги Олегівни, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.03.2023, індексний номер 66947336; визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03 липня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним з моменту його вчинення договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 27.03.2023 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дуленко Ольгою Олегівною за реєстровим №121.

Відновлено становище, яке існувало до порушення: припинено право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000); скасовано рішення державного реєстратора прав - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дуленко Ольги Олегівни, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.03.2023, індексний номер 66947336; повернути квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 .

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на користь позивача ОСОБА_4 судовий збір у розмірі по 1342,00 грн. з кожного. /т. 2 а.с. 110-116/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не враховано, що звертаючись із позовною заявою позивач зазначав, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 27 березня 2023 р. є фраудаторним. Суд першої інстанції вказував що він є фіктивним. Водночас, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Зазначав, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину як фіктивного (ст. 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (ст. 3,13 ЦК України) не допускається. Наголошував, що ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_5 отримала квартиру шляхом безпосереднього доступу до об`єкту нерухомості - ОСОБА_5 проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Таким чином реальне настання наслідків за договором дарування настало, що виключає можливість визнання його фіктивним. Вказував і на те, що конструкція фраудаторного правочину не може бути застосована коли кредитор може задовольнити своє право вимоги за рахунок іншого майна божника. У рамках кримінальної справи потерпілий - ОСОБА_4 подав цивільний позов: майнова шкода - 19 000 доларів США; моральна шкода - 100 000 грн., який потім уточнив, оцінивши моральні збитки від злочину, вчиненого ОСОБА_3 , в розмірі 1 000 000 грн. Жодних обґрунтованих доказів саме такого розміру моральної шкоди надано не було. Позивач не зазначав у судових засіданнях та в документах по суті спору та про наявність підстав передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 228 ЦК України, а відтак суд не досліджував можливість застосувати конструкцію фраудаторного правочину з цих підстав.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_1 звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її доводів. Вказував, що ОСОБА_3 вчинила спірний правочин на користь ОСОБА_5 своєї доньки, знаючи про накладення судом арешту, через сім днів, із єдиною метою - уникнути майнової відповідальності перед потерпілим ОСОБА_4 . Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України) є недійсними. Вказував, що обґрунтованість цивільного позову у кримінальному провадженні №0000790 та заявлених у ньому грошових вимог є предметом вирішення суду у кримінальній справі. Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_3 , даруючи належне їй нерухоме майно, діяла недобросовісно та зловживала правом, що є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним, у зв`язку з чим немає підстав для задоволення апеляційної скарги.

ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилась, про час та дату судового розгляду повідомлена належним чином, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за її відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що у провадженні Галицького районного суду м. Львова перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, обвинувальний акт скеровано до суду і справі присвоєний номер в суді №461/948/22 (а.с.29-34).

У вказаному кримінальному провадженні потерпілим визнано ОСОБА_4 , який в межах кримінального провадження заявив до ОСОБА_3 цивільний позов відповідно до якого сума позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди складає 19000,00 доларів США та з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог - 1000000,00 грн. сума моральної шкоди (а.с. 35-42).

Із наявних в матеріалах справи відомостей із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що станом на 19.03.2023 право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , - зареєстроване 02.02.2023 за ОСОБА_3 (а.с.43).

У подальшому, на задоволення відповідного клопотання ОСОБА_4 , як потерпілого та цивільного позивача у вказаному кримінальному провадженні, ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 20.03.2023 з метою забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні накладено арешт на квартиру обвинуваченої ОСОБА_3 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.45-46).

У вказаному судовому засіданні Галицького районного суду м. Києва 20.03.2023 приймали участь як захисники обвинуваченої - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , так і сама обвинувачена ОСОБА_3 в режимі відеоконференції, отже, всім учасникам судового розгляду безпосередньо вже 20.03.2023 було відомо про прийняте судом рішення про накладення арешту на квартиру.

З дня прийняття ухвали Галицьким районним судом м. Львова від 20.03.2023 у справі №461/948/22 про накладення арешту на квартиру обвинуваченої, таке судове рішення стало обов`язковим для всіх суб`єктів.

Також встановлено, що після накладення арешту на квартиру, 27.03.2023 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дуленко Ольгою Олегівною за реєстровим №121, про що міститься відповідний запис (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) в Інформації з державного реєстру прав на нерухоме майно (т.1 а.с 53-54; т.2 а.с. 1-3).

Вказана квартира була відчужена відповідачкою ОСОБА_3 своїй донці - відповідачці ОСОБА_5 , про що свідчать наявні в матеріалах копіях договору дарування та документів, на підставі яких він був засвідчений, зокрема свідоцтва про народження ОСОБА_5 , зі змісту якого вбачається, що її матір`ю являється ОСОБА_8 , яка в подальшому після укладення шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_8 » (т.2 а.с. 24, 29).

Звертаючись до суду із позовом, сторона позивача, обґрунтовуючи вимоги, вказувала на ту обставину, що оспорюваний договір дарування є фраудаторним, як такий, що був вчинений між близькими родичами з метою ухилення від виконання обов`язку по відшкодуванню шкоди у випадку задоволення цивільного позову у справі №461/948/22, тобто відповідачі «вжили право на зло» ОСОБА_4 , і тому уклали цей договір дарування йому на шкоду. Зазначав, що цей правочин уражений дефектами, які тягнуть за собою його недійсність.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно зазначав, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду вказувала, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду висловила у постанові від 03.07.2019 в справі № 369/11268/16-ц.

Велика Палата Верховного Суду у цій справі № 369/11268/16-ц сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вже зазначалось, відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Отже, позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України (позиція Великої Палати Верховного Суду згідно постанови від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц).

В даному випадку суд першої інстанції дійшов вірних висновків, що оспорюваний договір дарування вчинений між близькими родичами (мати подарувала квартиру доньці), вчинений безоплатно, такі дії відповідачів були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок можливого рішення суду, оскільки такий правочин був здійснений після встановлення судової заборони на таке відчуження, хоча всі сторони були обізнані про обов`язкову, і для сторін також, дію ухвали Галицького районного суду м. Львова від 20.03.2023, якою забезпечений цивільний позов у кримінальному провадженні - накладено арешт на квартиру обвинуваченої ОСОБА_3 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Отже, обвинувачена в кримінальній справі ОСОБА_3 свідомо і всупереч наявності заборони (арешту) на своє майно - подарувала його своїй доньці ОСОБА_5 , хоча могла передбачити для себе негативні наслідки у випадку звернення стягнення на майно при виконанні цивільного позову в межах кримінального провадження.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовна вимога про визнання недійсним з моменту його вчинення договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 27.03.2023 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дуленко Ольгою Олегівною за реєстровим №121 - підлягає задоволенню.

Оскільки відповідачі використали договір дарування під час дії заходу забезпечення позову (арешту на вказане нерухоме майно), про який вони були обізнані до укладення спірного договору дарування, направленого на відчуження майна, для унеможливлення звернення стягнення на це майно в майбутньому (за наявності відповідних підстав), чим зумовили для позивача настання негативних наслідків, тому обрання стороною позивача такого способу захисту як відновити становище, яке існувало до порушення шляхом припинення права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), а також скасувати рішення державного реєстратора прав - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дуленко Ольги Олегівни, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.03.2023, індексний номер 66947336, - також підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги, про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач не посилався на фіктивність укладеного договору, апеляційним судом відхиляються як такі, що не відповідають змісту позовних вимог. /т. 1 а.с. 7, 16/

Відхиляються також і доводи апеляційної скарги щодо реальності правочину, оскільки, окрім вказівки на проживання ОСОБА_5 у спірній квартирі, жодних доказів реальності такого факту не надано, зокрема і тягаря утримання зазначеного майна.

Так, є очевидним те, що після накладення арешту на спірну квартиру, достеменно знаючи про його наявність, через сім мати дарує своїй доньці спірний об`єкт нерухомості.

При цьому, стороною відповідачів не заперечувався факт своєї обізнаності, як до, так і під на час укладання договору дарування, про наявність арешту на вказане нерухоме майно для забезпечення позовних вимог цивільного позивача (потерпілого), накладений ухвалою Галицького районного суду м. Києва 20.03.2023 в межах кримінального провадження в якому ОСОБА_3 є обвинуваченою, а позивач потерпілим.

Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності шкоди у кримінальному провадженні та наявності іншої можливості відшкодувати шкоду, апеляційним судом відхиляються, оскільки арешт на майно не є його конфіскацією на користь потерпілого, а відшкодування шкоди буде здійснюватися за наслідками розгляду кримінального провадження.

Саме накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав. Хоча власник обмежується у реалізації правомочностей щодо таких прав, такий захід є тимчасовим. Отже, при вирішенні питання про накладення арешту враховується розумність та співмірність обтяження права власності завданням кримінального провадження. Таким чином, враховуючи те, що потерпілим в рамках кримінального провадження заявлено цивільний позов, для забезпечення можливості відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, враховуючи очевидну співмірність вартості майна та розміру заявленої шкоди, беручи до уваги можливість відчуження обвинуваченою такого майна, суд у кримінальному провадженні дійшов висновку, щодо накладення арешту.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежної кваліфікації підстав недійсності правочину судом першої інстанції, також відхиляються з огляду на те, що фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц вказала, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад підстава, передбачена ст. 228 ЦК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 липня 2024 року - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 липня 2024 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: