головуючий у суді І інстанції Пінкевич Н.С.
провадження № 22-ц/824/5755/2025
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвокатаКозира Сергія Володимировича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми авансу, 3% річних, інфляційних втрат та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь: авансовий платіж за попереднім договором у розмірі 639 962 грн; 3% річних у розмірі 71 995 грн 72 коп.; інфляційні втрати у розмірі 294 382 грн 52 коп.; моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

В мотивування позовних вимог посилався на те, що 08 травня 2019 року між ним, як покупцем та ОСОБА_1 , як продавцем, було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. та зареєстровано у реєстрі під номером 1420.

Згідно з пункту 1 попереднього договору, продавець у строк до 30 вересня 2019 року зобов`язувалася передати у власність покупця з укладенням договору купівлі продажу, а покупець зобов`язався прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_1 , збудованому на земельній ділянці площею 0,1002 га, кадастровий номер якої :03:006:0020, що знаходиться у АДРЕСА_2 .

Вказував, що згідно з пункту 4 попереднього договору, на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу у розмірі 639 962 грн.

Згідно з пункту 5 попереднього договору, сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу протягом одного місяця.

Зазначав, що всупереч умовам попереднього договору, продавець не передав у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу вказану квартиру як до 30 вересня 2019 року, так і станом на день подання цієї заяви. Більш того, багатоквартирний житловий будинок, в якій має знаходитися вказана квартира, не побудований та не введений в експлуатацію досі.

Посилався на те, що всупереч умовам попереднього договору продавцем не повернуто покупцю одержану від нього суму авансу, а відтак аванс підлягає стягненню з відповідача з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат.

Вказував, що неправомірними діями відповідача йому була завдана моральна шкода, яку він оцінює у 50 000 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений аванс у розмірі 639 962 грн, 3% річних у розмірі 79 478 грн 02 коп. та інфляційні втрати у розмірі 335 658 грн 12 коп. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 11 271 грн 52 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 12 000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу квартири, позивач у рахунок попередньої оплати вартості зазначеного нерухомого майна передав відповідачу 639 962 грн як авансовий платіж в рахунок сплати вартості об`єкту нерухомого майна.

Однак, основний договір купівлі-продажу не був укладений, тому наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача фактично переданих відповідачу коштів.

Оскільки відповідач грошові кошти не повертає, з неї на користь позивача підлягають стягненню на день ухвалення рішення інфляційні втрати у розмірі 335 658 грн 12 коп. та три відсотки річних у розмірі 79 478 грн 02 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - Козир С.В. подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 авансовий платіж у розмірі 639 962 грн. У задоволенні решти вимог відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що судом першої інстанції було розглянуто справу №369/10284/23 за відсутності відповідача, яка не була належним чином повідомлена про дату, час і місце засідання суду, що є істотним порушенням норм процесуального права та є підставою для скасування рішення суду.

Вказував, що судом не в повній мірі досліджено та з`ясовано положення попереднього договору, який не визначає строк (термін) та порядок повернення грошових коштів по закінченню строку дії попереднього договору у випадку не укладення основного договору з інших підстав ніж ті які були визначені пунктом 5 попереднього договору.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про те, що відповідач ухилявся від продажу квартири, а також безпідставно установив, що прострочення зобов`язання розпочалось з 01 листопада 2019 року, бо жодна з подій, визначених пунктом 5 попереднього договору з моменту його укладення і протягом його дії (до 30 вересня 2019 року) не настала та позивачем не направлялася відповідачу вимога про повернення сплаченого авансу, як до 30 вересня 2019 року так і після закінчення строку дії зобов`язань за попереднім договором до подачі позовної заяви.

Зазначав, що суд першої інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення не досліджував, та не перевіряв додані представником позивача докази щодо сплати судового збору та обсягу послуг, наданих адвокатом, не враховував складність цивільної справи та час фактично витрачений адвокатом, а відповідно необґрунтовано дійшов висновку про обґрунтованість понесених витрат позивача щодо сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 червня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Козира С.В. задоволено частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2023 року скасовано.

Матеріали справи № 369/10284/23 передано до Господарського суду Київської області, на розгляді якого перебуває справа № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ухвалою Господарського суду Київської області від 14 лютого 2024 року відкрито провадження у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 . Тому спір, який виник між сторонами у цій справі, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до господарської юрисдикції, у зв`язку із чим справу необхідно передати до господарського суду, на розгляді якого перебуває справа про неплатоспроможність ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі постанову Київського апеляційного суду від 04 червня 2024 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 січня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Козир С.В. у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Андрєєв М.А. у судовому засіданні заперечив проти вимог апеляційної скарги та просив відмовити у їх задоволені.

Колегія апеляційного суду, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 08 травня 2019 року між ОСОБА_2 (покупець) та ОСОБА_1 (продавець) укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири.

Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири від 08 травня 2019 року посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. та зареєстровано у реєстрі під номером 1420 (а.с.9-10 т. 1).

Відповідно до пункту 1 попереднього договору сторонами узгоджено, що продавець у строк до 30 вересня 2019 року зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_1 , збудованому на земельній ділянці площею 0,1002 га, кадастровий номер якої - :03:006:0020, що знаходиться у АДРЕСА_2 .

Відповідно до пункту 4 попереднього договору, на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу у розмірі 639 962 грн.

Таким чином, за умовами договору відповідач зобов`язувався збудувати житловий будинок до 30 вересня 2019 року, та договір купівлі-продажу квартири мав бути нотаріально посвідчений не пізніше цієї ж дати (пункт 3 попереднього договору).

До 30 вересня 2019 року продавець не передав у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу вказану квартиру АДРЕСА_1 , збудованому на земельній ділянці площею 0,1002 га, кадастровий номер якої - :03:006:0020, що знаходиться у АДРЕСА_2 .

Також, продавець не повернув протягом одного місяця покупцю одержаний на підставі попереднього договору аванс у розмірі 639 962 грн.

Відповідно до статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладено протягом строку (у термін), встановлений попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, і одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №918/631/19 відзначено, що аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору. Аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.

Судом встановлено що, у визначений у попередньому договорі строк до 30 вересня 2019 року, основний договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_2 (покупець) та ОСОБА_1 (продавець) не було укладено.

Попередній договір автоматично припиняється у разі не укладення основного договору у встановлений у попередньому договорі строк, причому це не залежить від причин пропущення цього строку (вина, ухилення сторони чи сторін, тощо). Відповідна позиція щодо застосування статті 635 ЦК України висловлена Верховним Судом у постанові від 21 квітня 2021 року у справі №607/15301/18.

Укладений між сторонами попередній договір має чітко встановлений строк, в який мав бути укладений основний договір купівлі продажу, а саме 30 вересня 2019 року. У вказаний строк основний договір купівлі-продажу квартири не укладено.

У пункті 5 попереднього договору сторони також домовились, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконно забудованою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливість ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержаний аванс у розмірі 639 962 грн протягом одного місяця.

А відтак, оскільки основний договір не укладений у погоджений сторонами в попередньому договорі строк і попередній договір через це припинився, ціль та підстави для зберігання відповідачем сплачених позивачем коштів припинилися 01 жовтня 2019 року (наступний день за днем в який мав бути укладений основний договір) та протягом одного місяця (жовтня 2019 року) продавець зобов`язаний був повернути покупцю одержаний аванс у розмірі 639 962 грн, підстави для зберігання якого відпали.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення вимог позивача та стягнення з відповідача 639 962 грн, оскільки основний договір купівлі-продажу квартири в обумовлений сторонами строк укладений не був, тому передана позивачем ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_1 грошова сума є авансом та підлягає поверненню позивачу.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 та від 25 вересня 2013 року у справі № 6-82цс13, та у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 639/9339/16-ц (провадження № 61-513св18), від 01 вересня 2020 року у справі № 522/15584/17 (провадження № 61-18085св19), 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19), від 17 червня 2021 року у справі № 711/5065/15-ц (провадження № 61-18537св19), від 13 січня 2021 року у справі № 686/6823/14-ц (провадження № 61-6475св20) та інших.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови).

У постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17).

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Тобто правовідношення, в якому у відповідача виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти), є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини 2 статті 625 цього Кодексу.

Отже, у відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем щодо повернення суми авансу внаслідок невиконання умов попереднього договору щодо повернення авансу у випадку не укладення основного договору.

Отже, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних та інфляційних втрат на підставі приписів частини другої статті 625 ЦК України, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Перевіривши розрахунок щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних, апеляційний суд погоджується з висновком суду щодо розміру інфляційних втрат - 335 658 грн 12 коп. та 3% річних - 79 478 грн 02 коп.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, а відтак і необґрунтованість їх стягнення, то апеляційний суд встановив таке.

Звертаючись з позовом, представник позивача просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 12 000 грн, які складаються із: 8 000 грн за складання позовної заяви та 4 000 грн за складання заяви про забезпечення позову.

На підтвердження понесення таких витрат, представник позивача надав суду першої інстанції: ордер на надання правничої (правової) допомоги, квитанцію про оплату послуг адвоката від 20 червня 2023 року на суму 12 000 грн.; договір про надання правової допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи представник відповідача будь яких заяв про заперечення розміру, вартості наданих правових послуг до суду не подавав.

Відтак, оскільки матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат у суді, а відповідачем не спростовано розмір заявлених стороною позивача витрат на правову допомогу, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув, понесені позивачем витрати у розмірі 12 000 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідач не була належним чином повідомлена про дату, час і місце засідання суду, то апеляційний суд встановив таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 вересня 2023 року представник відповідача - адвокат Слівенко В.Р. ознайомився з матеріалами справи (а.с. 89-91 т. 1), 06 вересня та 22 грудня 2023 року представник відповідача - адвокат Козир С.В. подав клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 96-99, 112-114 т. 1). Отже, апеляційний суд відхиляє вказані доводи апеляційної скарги, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про судовий розгляд стосовно неї.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Враховуючи наведене, колегія апеляційного суду вважає, що рішення Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2023 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 березня 2024 року відстрочено апелянту ОСОБА_1 сплату судового збору за подання апеляційної скарги.

З огляду на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з ОСОБА_1 на користь держави стягується судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 16 102 грн 80 коп.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Козира Сергія Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 16 102 грн 80 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 17 березня 2025 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська