Справа № 156/1495/24
Провадження № 2/156/60/25
Рядок статзвіту № 61
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

12 березня 2025 року сел.Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Федечко М.О.,

за участю секретаря судового засідання Салатюк Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження у сел. Іваничі цивільну справу № 156/1495/24 за позовом ОСОБА_1 , представник позивача Буняк Дмитро Михайлович до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 не з`явилася,

представник позивача Буняк Д.М. (у режимі відеоконференції),

відповідач ОСОБА_2 не з`явилася,

в с т а н о в и в :

І. Суть спору

ОСОБА_1 звернулася через свого представника ОСОБА_3 в суд з позовом до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

У позові зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_4 , який проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті чоловіка залишилося спадкове майно, а саме: земельна ділянка площею 3.3849 га (кадастровий номер :07:000:0150) розташована на території Соснинської сільської ради (Іваничівської ТГ) Володимирського району Волинської області. ОСОБА_4 проживав разом з своєю матір`ю ОСОБА_2 в будинку по АДРЕСА_1 .

В останні роки вона із своїм чоловіком ОСОБА_4 спільно не проживала через сімейні обставини, проживала за місцем реєстрації: АДРЕСА_2 . 16.07.2024 року вона звернулася до державного нотаріуса Іваничівської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус їй відмовив у прийнятті заяви у зв`язку з тим, що пропущено строк для подачі заяви про прийняття спадщини. Після смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) спадкова справа не заводилася.

Як зазначає позивач, вона в установлений законом шестимісячний строк не змогла особисто подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини по тій причині, що протягом тривалого часу хворіє. Після смерті чоловіка, через хвилювання та переживання хвороба сильно загострилась, вона не могла самостійно залишити місце проживання i не могла далеко відлучатися від місця проживання, лікування забрало в неї багато часу та сил. Хвороба стала для неї непереборною істотною перешкодою для власного подання заяви про прийняття спадщини. Хвороба важко вплинула на ii психічний та нервовий стан, вона не могла швидко видужати, змушена була довго лікуватися.

Другою непереборною істотною силою, що перешкоджала їй особисто подати заяву до нотаріуса про прийняття спадщини, було встановлення в Україні карантину, що становило непереборні, істотні труднощі. У зв`язку з поширенням в України коронавірусу (COVID-19), вона після смерті чоловіка, перебуваючи в гpyпi ризику, не змогла особисто прибути до нотаріуса, щоб подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка.

У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 просить суд визначити їй додатковий, двомісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини, після смерті чоловіка ОСОБА_4 , який помер, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідачу було забезпечено право подати відзив на позовну заяву, однак такий не було подано.

ІІ. Позиція учасників справи

В судове засідання позивач, яка була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилася, про причини неявки суд не повідомляла.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав повністю. Додатково зазначив, що причинами пропуску строку на прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_1 була її хвороба, вона перебувала на стаціонарних лікуваннях, оскільки є особою з інвалідністю ІІ групи, а також запровадження карантинних обмежень в Україні, які діяли майже два роки.

В судове засідання відповідач не з`явилася, однак про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 72-73). У матеріалах справи наявна заява ОСОБА_2 в якій вона просить розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги визнала. (а.с. 69).

ІІІ. Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 29.11.2024 року, суддя ОСОБА_5 , відкрив провадження у даній справі та постановив розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

На підставі рішення Вищої ради правосуддя від 24 грудня 2024 року № 3729/0/15-24 «Про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області (відряджений до Іваничівського районного суду Волинської області) у зв`язку з поданням заяви про відставку» наказом в. о. голови суду від 24.12.2024 № 07/02-09 «Про відрахування зі штату ОСОБА_5 », 24 грудня 2024 року ОСОБА_5 відраховано зі штату Іваничівського районного суду Волинської області у зв`язку зі звільненням із посади судді за його заявою про відставку.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.12.2024 року, визначено склад суду суддю Федечко М.О.

Ухвалою суду від 30.12.2024 року, відповідно до ст. 33 ЦПК України, прийнято до провадження цивільну справу № 156/1495/24 та призначено підготовче судове засідання на 14.01.2025 року.

Ухвалою суду від 14.01.2025 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Буняка Д. М. задоволено та замінено у справі первісного відповідача Іваничівську територіальну громаду Володимирського району Волинської області належним відповідачем - ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 28.01.2025 року строк підготовчого провадження у цивільній справі № 156/1495/24 продовжено.

Ухвалою суду від 18.02.2025 року справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 12.03.2025 року.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідач ОСОБА_2 , відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, подала заяву про визнання позовних вимог та про розгляд справи за її відсутності, відтак, підстави для відкладення розгляду справи, відсутні.

Заслухавши в судовому засіданні представника позивача ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи, що відповідач визнала позовні вимоги в повному обсязі, судом встановлено наступне.

ІV. Обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 03.10.1998 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 за актовим записом № 5 у виконавчому комітеті Ісаївської сільської ради Турківського району Львівської області, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого повторно 09.11.2021 року (а.с. 8).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 50 років, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого повторно 09.11.2021 року (а.с. 9).

Позивач ОСОБА_1 має другу групу інвалідності (довічну), про що свідчить копія пенсійного посвідчення (№ НОМЕР_3 ) серії НОМЕР_4 та копія довідки до акта огляду медико соціальною експертною комісією серії 12 ААВ № 035755 від 04.05.2022 року (а.с. 6-7).

Відповідно до копії Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-017 від 07.06.2017 року, ОСОБА_4 належить земельна ділянка №:07:000:0150, площею 3,3849 га для ведення особистого селянського господарства, форма власності приватна (а.с. 10).

Згідно з копією довідки № 256 від 12.08.2021 року виданої Іваничівською селищною радою, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє місце проживання якого було: АДРЕСА_1 . В будинку за цією адресою зареєстрована та проживає, його мати ОСОБА_2 , 1944 року народження. Заповіт від імені ОСОБА_4 Соснинською сільською радою Іваничівського району Волинської області не посвідчувався. (а.с. 11).

Відповідно до копії Інформаційних довідок із Спадкового реєстру № 77659059 та № 77659073 від 16.07.2024 року, заповіту від імені ОСОБА_4 та спадкової справа на його ім`я, в реєстрах не знайдено (а.с. 12-13).

Відповідно до копій виписок з медичної карти стаціонарного хворого ( ОСОБА_1 ), копій її епікризу №11081, №1934/2022, №7356/2022, №7916/2022, №3053/2023 та №8093/2024, ОСОБА_1 перебувала на тривалих лікуваннях з 13.11.2018 по 18.02.2019, з 30.10.2019 по 04.02.2020, з 22.10.2020 по 18.12.2020, з 12.03.2022 по 01.04.2022, з 05.09.2022 по 13.09.2022, з 22.09.2022 по 26.10.2022, з 23.04.2023 по 17.05.2023 та з 12.09.2024 по 27.09.2024, у зв`язку з її важкою хворобою (а.с. 14-23).

Відповідно до копії постанови державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій № 334/02-31 від 16.07.2024 року, ОСОБА_1 відмовлено у реєстрації заяви про прийняття спадщини за законом, у зв`язку з пропущеним строком для прийняття спадщини понад 5 років (а.с. 24-25).

Згідно з копією відповіді Іваничівської ДНК Волинської області від 06.09.2024 року за № 387/01-16, після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 спадкова справа не заводилася (а.с. 26)

Відповідно до відповіді Іваничівської ДНК від 13.12.2024 року за № 567/01-16, спадкова справа на ім`я ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 не заводилася, про що свідчить інформаційна довідка із Спадкового реєстру за № 79502077 від 11.12.2024 року (а.с. 41-42).

V. Застосоване судом законодавство

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК).

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч. 1 ст. 76 ЦПК).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77 ЦПК).

Згідно з ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1223 ЦК України).

У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. (ст. 1261 ЦК).

Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Частиною третьою статті 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" судам роз`яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

За положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17-ц (провадження № 61-26164св18).

Прецедентна практика ЄСПЛ містить принцип «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах: «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, що зачіпають майнові інтереси.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі»; пункт 32 рішення ЄСПЛ від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (пункт 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»).

Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний у практиці Європейського суду з прав людини, отримане (хоча і не оформлене належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Аналогічна позиція викладена у постанові від 14.11.2024 року Волинського апеляційного суду у справі № 168/444/24 (22-ц/802/1069/24).

Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд касаційної інстанції у окремих своїх постановах керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

VI. Висновки суду

Беручи до уваги вищенаведені, викладені у позовній заяві пояснення ОСОБА_1 щодо пропуску нею строку для прийняття спадщини, які підтверджуються матеріалами справи, враховуючи те, що позивач перебувала у шлюбі із спадкодавцем, однак не була зареєстрована та не проживала разом із спадкодавцем, на момент його смерті, через сімейні обставини, враховуючи її важку хворобу та тривале лікування із обмеженнями у пересуванні (проживала за місцем своєї реєстрації), визнання позову відповідачем та відсутність з її сторони заперечень щодо визначення позивачці додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд приходить до висновку, що задоволення позову у даному випадку не порушить принципу правової визначеності.

Таким чином, з огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає, що є всі підстави для задоволення позовних вимог і визначення позивачу додаткового строку терміном два місяці, який буде достатнім для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76 - 81, 89, 141, 200, 247, 258, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - задовольнити.

Визначити ОСОБА_1 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміном два місяці, з моменту набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація щодо сторін та інших учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 .

Представник позивача ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_4 .

Відповідач ОСОБА_2 , 1944 року народження, адреса: АДРЕСА_5 .

Повний текст рішення суду складено та підписано 17 березня 2025 року.

Суддя М. О. Федечко