КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА

Справа № 488/3174/23
Провадження № 2/488/160/25
РІШЕННЯ

Іменем України

17.03.2025 року м. Миколаїв

Корабельного районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючої по справі судді Чернявської Я.А.,

при секретарі судового засідання Авдєєвій К.Р.,

за участю представника позивача прокурора Ярош Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду цивільну справу у порядку загального позовного провадження за позовною заявою заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (Миколаївської обласної військової адміністрації) до ОСОБА_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство Ліси України, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом зобов`язання демонтувати індивідуальний житловий будинок, господарські споруди та паркан,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 р. заступник керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (Миколаївської обласної військової адміністрації) звернувся в Корабельний районний суд м. Миколаєва з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просив суд усунути перешкоди Миколаївській обласній державній адміністрації (Миколаївській обласній військовій адміністрації) у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення з кадастровим номером :05:001:0042 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 демонтувати двоповерховий індивідуальний житловий будинок загальною площею 228,8 кв.м. з господарськими спорудами та цегляний паркан по АДРЕСА_1 . Також просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Миколаївської обласної прокуратури сплачений судовий збір за подачу позову.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що Окружною прокуратурою міста Миколаєва виявлено порушення вимог законодавства під час забудови земельної ділянки лісогосподарського призначення, розташованої в Корабельному районі міста Миколаєва.

Пунктами 35, 35.1 рішення Миколаївської міської ради № 31/52 від 19.12.2008 погоджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1000 кв.м. з кадастровим номером :05:001:0042 за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

На підставі вказаного рішення Миколаївської міської ради та постанови Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31.10.2008 у справі № 2-а-3547/2008 ОСОБА_2 отримано 26.02.2009 державний акт про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0042 серії ЯЗ № 249435.

В подальшому між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу № 3383 від 24.11.2010, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С.А., про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.12.2014 вчинено запис № 8153328 про набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 .

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21.11.2018 у справі № 488/2807/17, залишеним у силі у відповідній частині постановою Миколаївського апеляційного суду від 09.05.2023, частково задоволено позов виконувача обов`язків керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особи без самостійних вимог на предмет спору - ДП «Миколаївське лісове господарство».

Даними судовими рішеннями визнано незаконними та скасовано пункти 35, 35.1 рішення Миколаївської міської ради від 19.12.2008 № 31/52 про затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки загальною площею 1000 кв.м по АДРЕСА_1 . Також визнано недійсним виданий ОСОБА_2 державний акт від 26.02.2009 ЯЗ № 249435 про право власності на вказану земельну ділянку та витребувано з володіння ОСОБА_1 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації спірну земельну ділянку.

Позивач вказав, що ОСОБА_1 16.12.2010 зареєструвала повідомлення про початок виконання будівельних робіт, на які не вимагається дозвіл, індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 , 14.10.2014 - повідомлення про початок виконання будівельних робіт за вказаною адресою, а 27.10.2014 - декларацію № МК614 про готовність цього об`єкту до експлуатації загальною площею 228,8 кв.м. Під час огляду місця події 04.07.2017 слідчим слідчого відділу Корабельного РВП ГУНП в Миколаївській області встановлено, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 огороджена бетонним парканом, а на ній розташований двоповерховий житловий будинок.

Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості щодо оформлення ОСОБА_1 права власності на будь-які об`єкти нерухомості, в тому числі індивідуального житлового будинку, по АДРЕСА_1 відсутні.

Позивач вказав, що оскільки рішеннями судів у справі № 488/2807/17 вже підтверджено законодавчу заборону використання земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0042 під індивідуальне житлове будівництво, то дії ОСОБА_1 щодо будівництва будинку порушили такі ж вимоги законодавства з питань захисту та використання земель державного лісового фонду, що вже встановлені судами у справі № 488/2807/17.

Вважав, що будівництво відповідачем спірного житлового будинку суперечить також вимогам містобудівного законодавства, зокрема, ст. 48 ЗУ Про охорону земель, ст. 3 ЗУ Про планування і забудову територій (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), ЗУ Про регулювання містобудівної діяльності», Генеральному плану міста Миколаєва, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 18.06.2009 №35/18.

Заступник прокурора вказав, що відповідно до Генерального плану міста Миколаєва земельна ділянка з кадастровим номером :05:001:0042 по АДРЕСА_1 , на якій ОСОБА_1 побудувала спірний житловий будинок, розташована на території зони зелених насаджень загального використання.

Крім того, згідно з Правилами використання та забудови території м. Миколаєва, затвердженими рішенням Миколаївської міської ради від 17.10.2003 № 15/41, земельна ділянка за вищевказаною адресою належить до ландшафтно-рекреаційної зони загальноміського значення.

Пунктами 10.1, 10.4 розділу 10 ДБНЗ60-92**, та пунктом 4.2 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.06.1996 № 173 господарське та інше будівництво у межах ландшафтно-рекреаційних територій, включаючи землі міських лісів, розміщення житлово-громадських об`єктів та дачних поселень, а також розміщення будинків, споруд і комунікацій на землях зелених зон міста заборонено.

Таким чином вважав, що ОСОБА_1 будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 здійснено з порушенням вимог земельного, лісового, містобудівного законодавства та з недодержанням вимог державних будівельних норм і правил.

За актом обстеження земельної ділянки, проведеним 30.03.2023 Управлінням земельних ресурсів Миколаївської міської ради, на земельній ділянці з кадастровим номером :05:001:0042 знаходиться двоповерховий будинок, огороджений парканом.

Разом з цим, право власності у встановленому законом порядку ОСОБА_3 не оформлено, державну реєстрацію права приватної власності на індивідуальний житловий будинок по АДРЕСА_1 не проведено.

Вважав, що відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно являється ознакою відсутності самого права на це майно.

Враховуючи викладене, доходив висновку, що ОСОБА_1 не набула права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 у визначений законом спосіб.

Позивач також зазначив, що постановою Миколаївського апеляційного суду від 17.04.2019 у справі № 488/2807/17 витребувано у ОСОБА_1 земельну ділянку із кадастровим номером :05:001:0042 по АДРЕСА_1 .

На виконання вказаного рішення суду 24.10.2019 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право державної власності на земельну ділянку із кадастровим номером :05:001:0042 по АДРЕСА_1 в особі Миколаївської обласної державної адміністрації.

Таким чином, держава в особі Миколаївської обласної державної адміністрації як власник вказаної земельної ділянки відновила володіння останньою, а відтак може ставити питання про захист від порушень, не пов`язаних із позбавленням її володіння земельною ділянкою, зокрема, шляхом демонтажу спорудженого на ній об`єкта.

Крім того зазначив, що зважаючи на зовнішні ознаки розташування спірної земельної ділянки - посеред соснового бору, на узбережжі Дніпро-Бузького лиману, у відповідача ОСОБА_1 мали виникнути обґрунтовані сумніви щодо правомірності набуття права на це майно. Остання могла і повинна була знати, що діє незаконно та на власний ризик, коли починала будівництво спірного житлового будинку, тобто передбачати можливі наслідки.

Тому позивач вважав, що оскільки здійснення ОСОБА_1 будівництва об`єкта нерухомості всупереч законодавчо визначеному цільовому призначенню спірної ділянки не стало належним підґрунтям для виникнення права власності останньої на такий об`єкт, то приведення лісової земельної ділянки у стан, який існував до порушення інтересів держави, шляхом демонтажу такого об`єкту є належним способом захисту прав позивача та не може вважатися надмірним тягарем для відповідача.

Посилаючись на вказані обставини, позивач звернувся в суд з даним позовом.

07.09.2023 р. ухвалою суду частково задоволено заяву заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (Миколаївської обласної військової адміністрації) про забезпечення позову та вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонено органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонено ОСОБА_1 здійснювати дії щодо реєстраційного підтвердження права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , укладати договори, вчиняти інші правочини, здійснювати будь-які дії щодо відчуження та передачі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонено Управлінню державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо будівництва та введення в експлуатацію об`єктів нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині вимог відмовлено.

Ухвалою суду від 25.09.2023 р. відкрито загальне позовне провадження, копії ухвали направлені сторонам по справі. Відповідачу запропоновано подати відзив в строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження та позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив.

Відповідач ОСОБА_1 правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалася.

В судовому засіданні, яке відбулося 06.03.2025 р. прокурор Ярош Н.С. вимоги позовної заяви підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник Миколаївської обласної державної адміністрації (Миколаївської обласної військової адміністрації) Михайленко Г.В. надала заяву, в якій просила розглянути справу за відсутності представника Миколаївсьої ОВА, надала також суду додаткові пояснення, в яких підтримала позовні вимоги прокурора у повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача направлялась ухвала про відкриття провадження, позовна заява з додатками, а також судові повістки про виклик до суду, які повернулись з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою".

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

В матеріалах справи також міститься розписка про отримання копії позовної заяви з додатками представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Барановим В.Л. проте, відзиву на позовну заяву останнім не подано.

Матеріали справи також містять заяву адвоката Баранова В.Л. від 07.08.2024 р., в якій останній повідомив суд про закінчення дії договору про надання правничої допомоги між ним і відповідачем ОСОБА_1 та припинення у зв`язку з цим його участі у даній справі як представника відповідача.

Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, відзиву на позовну заяву останнім не надано, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача.

Представник третьої особи ДП Ліси України - Дідух К.О. в судове засідання, яке відбулося 06.03.2025 р., не з`явилася. В матеріалах справи міститься заява представника про розгляд справи у відсутності представника третьої особи, заявлені позивачем вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити.

Суд, зваживши доводи сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно з ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Так, відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Судовим розглядом встановлено, що 21.11.2018 р. рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухваленим у цивільній справі № 488/2807/17 (провадження № 2/488/448/18), позов керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа: Державне підприємство "Миколаївське лісове господарство", Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним державного акту, витребування земельної ділянки у придатному для використання стані шляхом знесення об`єкту нерухомості, задоволено частково. Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 249435, який був виданий ОСОБА_2 26.02.2009 року, та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 64. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Як вбачається з даних Єдиного державного реєстру судових рішень, 17 квітня 2019 року Миколаївським апеляційним судом було прийнято постанову за результатами розгляду апеляційної скарги першого заступника прокурора Миколаївської області на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2018 року. За результатами розгляду рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2018 року в частині вирішення позовної вимоги виконуючого обов`язки керівника Миколаївської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації про витребування земельної ділянки у придатному для використання стані шляхом знесення розташованого на ньому об`єкту нерухомості житлового будинку скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про задоволення цієї вимоги.

Витребувано у ОСОБА_1 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 1000 кв.м з кадастровим номером :05:001:0042 по АДРЕСА_1 .

Постановлено знести за рахунок ОСОБА_1 розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :05:001:0042 по АДРЕСА_1 житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами та паркан. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

18.01.2023 р. Постановою Верховного Суду у цивільній справі № 488/2807/17 касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково. Постанову Миколаївського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року скасувано, а справу у частині, в якій прокурор оскаржив рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2018 року в апеляційному порядку, було передано на новий розгляд до Миколаївського апеляційного суду.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 09 травня 2023 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Миколаївської області на вказане рішення суду задоволено частково. Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2018 року в частині вирішення позовної вимоги прокурора про витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельної ділянки по АДРЕСА_1 у стані, який існував до порушення прав шляхом знесення житлового будинку скасувати та в цій частині ухвалено нове судове рішення.

Позов виконуючого обов`язки керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про витребування земельної ділянки у стані, який існував до порушення прав шляхом знесення житлового будинку - задоволено частково.

Витребувано з володіння ОСОБА_1 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 1000 кв.м з кадастровим номером :05:001:0042 по АДРЕСА_1 .

Вказаним рішенням було встановлено, що спірна земельна ділянка мала обмеження у її використанні та фактично земельна ділянка з кадастровим номером :05:001:0042 по АДРЕСА_1 вибула з володіння держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації не з її волі іншим шляхом, а отже наявні були правові підстави для її витребування у останнього набувача, тобто ОСОБА_1 .

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що після отримання у 2009 р. ОСОБА_2 державного акту на право власності на землю по АДРЕСА_1 , між нею та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу № 3383 від 24.11.2010 року, згідно якого остання набула право власності на зазначену земельну ділянку, про що до державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15.12.2014 року внесено запис за № 8153328.

Отримавши на підставі договору купівлі-продажу право власності на вказану земельну ділянку, відповідач ОСОБА_1 16.10.2010 р. подала до органу державного архітектурно-будівельної контролю Повідомлення про початок виконання будівельних робіт, на які не вимагається дозвіл, а саме будівництво індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

14.10.2014 р. Інспекцією ДАБК у Миколаївській області було зареєстровано Повідомлення ОСОБА_1 про початок виконання будівельних робіт, зокрема будівництво індивідуального житлового будинку за поштовою/будівельною адресою: АДРЕСА_1 .

27.10.2024 р. Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Миколаївській області було зареєстровано Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, будівельні роботи на якому виконувалися на підставі повідомлення про початок їх виконання, зокрема індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 . Як вбачається з пункту 8 названої Декларації, на об`єкті виконано всі передбачені будівельним паспортом обсяги робіт з дотриманням відповідних державних будівельних норм, стандартів і правил. Обладнання встановлено згідно з актами про його прийняття після випробування у визначеному порядку. Заходи з охорони праці, забезпечення вибухобезпеки, пожежної безпеки, охорони навколишнього природного середовища і антисейсмічні заходи проведені в повному обсязі. Вказаний об`єкт вважається закінченим будівництвом та готовим до експлуатації.

Відомості про реєстрацію права власності на закінчений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 матеріали справи не містять.

Приписами частини четвертої статті 263 ЦПК України встановлений обов`язок суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ухвалюючи рішення у даній справі суд приймає до уваги правові позиції, що були викладені Верховним Судом у постанові від 16.08.2023 року у справі №490/6324/19.

Зокрема, у зазначеній справі, вирішуючи питання щодо заявленої в інтересах держави позовної вимоги про знесення житлового будинку, спорудженого на земельній ділянці, що знаходиться у межах законодавчо визначеної прибрежної захисної смуги Бузького лиману, яка належить до земель водного фонду, Верховний Суд звертав увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17. Так, у пункті 107 вказаної постанови зазначено, що вирішення вимоги про витребування на користь власника земельної ділянки з володіння іншої особи не є вирішенням долі спорудженого на ній об`єкта нерухомості та питання про права на нього. Інакше кажучи, захист належного власникові права володіння земельною ділянкою шляхом введення останнього у володіння нею (внесення запису (відомостей) про право власності до відповідного державного реєстру) не означає, що у всіх випадках цей власник зможе надалі обґрунтувати правомірність втручання у права на повагу до житла та мирного володіння на об`єкт, споруджений на цій ділянці.

Крім того Велика Палата Верховного Суду у цій постанові зазначила, що повернення власникові земельної ділянки, яка не могла передаватися у приватну власність, саме по собі не може вважатися перешкодою для використання будинку, спорудженого на частині цієї ділянки (пункт 126 зазначеної вище постанови).

У пункті 109 постанови Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у кожному випадку, коли володіючий власник просить про усунення йому перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом демонтажу спорудженого на ній об`єкта нерухомості, суд має перевіряти правомірність втручання держави у права на повагу до житла та мирного володіння на цей об`єкт шляхом його демонтажу, а саме: наявність підстави для такого втручання у законодавстві, легітимність мети цього втручання (його відповідність цілям, визначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції та абзаці другому статті 1 Першого протоколу до Конвенції) та пропорційність демонтажу відповідній меті (можливість досягнення останньої проведенням демонтажу за відсутності менш обтяжливих для відповідача способів захисту прав позивача). Залежно від результату такої перевірки суд вирішує питання про задоволення чи відмову у задоволенні позову. При цьому у разі його задоволення відшкодування особі вартості майна, що підлягає демонтажу, не є можливим за відсутності для цього юридичних підстав (зокрема, правомірності його спорудження, добросовісності набуття права на нього, заявлення вимоги про відшкодування та її обґрунтованості).

У даній справі заступник керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва звернувся до суду з позовом з метою усунення перешкод у праві користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення не тільки територіальною громадою Миколаївської області, а й суспільства загалом, що відповідає меті негаторного позову. Отже вимога про знесення будівель, споруджених на земельній ділянці, на яку поширюється чітка заборона на передання її у приватну власність з метою будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд, є способом відновлення прав власника на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення і такі позовні вимоги здатні відновити стан земельної ділянки, який існував до порушення прав на неї.

Разом із тим, при вирішенні вказаних позовних вимог обов`язковим є ретельне з`ясування питання щодо правомірності та пропорційності втручання держави у право відповідачки на повагу до житла та мирного володіння збудованими на спірній земельній ділянці нерухомими об`єктами.

Так, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Відповідно ж до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу, зокрема, до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні від 2 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine", заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а втручання у право на повагу до житла - порушенням статті 8 Конвенції, якщо таке втручання не здійснене "згідно із законом", не переслідує легітимну мету чи не є "необхідним у демократичному суспільстві" (встановлення цієї необхідності передбачає, зокрема, встановлення пропорційності втручання переслідуваній легітимній меті). Порушення відповідних статей Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Суд зазначає, що ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Позов заступника керівника Окружної прокуратури м. Миколаєва у цій справі стосується захисту суспільного інтересу у відновленні становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю та збереження земель лісогосподарського призначення, недопущення маніпуляції із цільовим призначенням таких земель, відновлення вільного доступу до рекреаційної території загального користування.

Суспільний інтерес спирається на норми закону.

Відповідно до ст. 13 Конституцій України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Статтею 2 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Згідно з статтею 1 Лісового кодексу України (далі ЛК України) ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Відповідно до статті 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу.

З системного аналізу вказаних правових норм вбачається, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть надаватися в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (ч. 1 ст. 57 ЗК України).

Судовим розглядом було встановлено, що будівництво житлового будинку на земельній ділянці лісогосподарського призначення здійснено відповідачем всупереч нормам закону і у втручанні держави у право мирного володіння ОСОБА_1 спірним майном є легітимна мета.

Проте, перевіряючи дотримання принципу пропорційності легітимній меті, тобто розумного співвідношення між інтересами суспільства й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності та право на повагу до житла, суд враховує не тільки поведінку відповідача, а й поведінку (дії і бездіяльність) органів влади.

У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Конституції України).

Споживач послуг органу місцевого самоврядування законно презюмує, що рішення цього органу є законними і такими, що прийняті в межах компетенції.

У справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04) ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Позбавлення права власності має бути здійснене відповідно до закону, необхідним у демократичному суспільстві і спрямованим на досягнення "справедливого балансу" між інтересами суспільства та інтересами заявника.

Не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку.

Суд врахувує, що придбавши за договором купівлі-продажу земельну ділянку, надану раніше у власність ОСОБА_2 на підставі рішень Миколаївської міської ради, відповідач ОСОБА_1 16.12.2010 року зареєструвала повідомлення про початок виконання будівельних робіт, а саме будівництво індивідуального житлового будинку у АДРЕСА_1 ; 14.10.2014 року повідомлення про початок виконання будівельних робіт індивідуального житлового будинку за поштовою/будівельною адресою: АДРЕСА_1 та 27.10.2014 р. декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, будівельні роботи на якому виконувалися на підставі повідомлення про початок їх виконання, а саме індивідуальний житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 343175537 від 17.08.2023 р., яка міститься в матеріалах цивільної справи, право власності на вищевказаний житловий будинок у Реєстрі не зареєстроване.

Слід зазначити, що погодження рішенням Миколаївської міської ради проєкту землеустрою та надання у власність фізичної особи, ОСОБА_2 , земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0042 по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, а згодом отримання, в тому числі, на підставі рішення Миколаївської міської ради державного акту про право власності на таку земельну ділянку, призвело до можливості укладання договору купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, у зв`язку з чим відповідач ОСОБА_1 отримала право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , що у подальшому надало останній право на будівництво житлового будинку на такій земельній ділянці та з метою узаконення чого остання зверталася до компетентних органів з повідомленнями про початок будівельних робіт, а згодом і з декларацією про готовність до експлуатації побудованого об`єкта (житлового будинку).

Отже фактично будівництво ОСОБА_1 індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 стало можливим, в тому числі, завдяки діям органів влади, які свого часу надали у власність фізичної особи земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Відповідно до положень статті 39 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності в редакції, що діяла на час реєстрації декларації про готовність до експлуатації індивідуального житлового будинку ОСОБА_1 (27.10.2014 р.), прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснювалося шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Форма декларації про готовність об`єкта до експлуатації, порядок її подання і реєстрації визначалися Кабінетом Міністрів України.

Орган державного архітектурно-будівельного контролю у разі необхідності під час розгляду питань, пов`язаних з видачею сертифіката, може звернутися до державних органів з метою отримання відповідних висновків.

Неподання таких висновків у визначений органом державного архітектурно-будівельного контролю строк не є підставою для продовження строку видачі сертифіката або відмови в його видачі.

Прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного

архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів.

Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката.

Інспекції державного архітектурно-будівельного контролюповертають декларацію про готовність об`єкта до експлуатації замовникові, якщо декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, з обґрунтуванням причини у строк, передбачений для її реєстрації.

Орган державного архітектурно-будівельного контролю відмовляє у видачі сертифіката з таких підстав: 1) неподання документів, необхідних для прийняття рішення про видачу сертифіката; 2) виявлення недостовірних відомостей у поданих документах; 3) невідповідність об`єкта проектній документації на будівництво такого об`єкта та вимогам будівельних норм, державних стандартів і правил.

Відмова у видачі сертифіката надається замовникові у строк, передбачений для його видачі.

Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об`єкт необхідних для його функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об`єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього.

Відповідно до порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що затверджений постановю Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 461, орган державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дня надходження декларації перевіряє повноту даних, зазначених у декларації, та забезпечує внесення інформації, зазначеної у декларації, до реєстру.

У разі подання чи оформлення декларації з порушенням установлених вимог орган державного архітектурно-будівельного контролю повертає її замовнику (його уповноваженій особі) у спосіб, відповідно до якого були подані документи, з письмовим обґрунтуванням причин повернення у строк, передбачений для її реєстрації.

Тобто, приймаючи рішення про реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, уповноважений на те орган повинен був перевірити подану заявником декларацію вимогам чинного законодавства, та прийняти одне із двох рішень:

- зареєструвати таку декларацію;

- повернути її замовнику.

Чинним законодавством передбачено можливість усунення порушень, які сталися з вини органу публічної влади під час затвердження такої декларації.

Аналізуючи наявні докази, можна дійти висновку, що особа у взаємовідносинах із суб`єктами владних повноважень може презюмувати, що їх рішення та дії відбуваються в межах законодавчого поля і на таку особу не покладено обов`язку перевіряти саме законність дій відповідних органів влади чи місцевого самоврядування. Це є виключно правом приватної особи.

На думку суду перекладати тягар відповідальності на фізичних осіб, які обґрунтовано сподівалися на правомірність дій органу публічної влади та/або місцевого самоврядування не відповідає засадам, закріпленим, як у Конституції України, так і в міжнародних актах з прав людини та прецедентній практиці ЄСПЛ, та тягне можливість зловживання своїми правами органами державної влади та місцевого самоврядування.

Отже фактично у разі задоволення позову обов`язки органу влади чи місцевого самоврядування з дотримання законодавства перекладаються на фізичну особу. Крім цього, на фізичну особу покладається за будь-яких обставин тягар перевірки та ревізування рішень органу влади чи місцевого самоврядування, чим скасовується презумпція правомірності таких рішень, що суперечить вимогам частини другої статті 19 Конституції України,та є надмірним тягарем, що покладається на приватну особу у правовідносинах з органом, який наділений владними повноваженнями та який має відповідні інструменти і зобов`язаний діяти відповідно до вимог закону.

За таких обставин, в разі покладання на ОСОБА_1 обов`язку з демонтажу індивідуального житлового будинку з господарськими спорудами та цегляним парканом, побудованого на земельній ділянці з кадастровим номером :05:001:0042 за адресою: АДРЕСА_1 , то помилка, яка була допущена під час відведення земельної ділянки за названою адресою та яка наразі перебуває у власності держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, буде виправлена лише за рахунок відповідачки, якої вона стосується, хоча ситуація, в якій опинилася відповідач, не була створена лише нею самою.

На час будівництва спірного житлового будинку по АДРЕСА_1 відповідач мала законні підстави як для початку будівництва на такій земельній ділянці, так і для введення завершеного будівництвом будинку в експлуатацію. Наявність у останньої такого права на час початку виконання будівельних робіт та на час реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта, ніким оскаржена не була.

Перевіряючи дотримання "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини, ЄСПЛ у рішенні від 16 лютого 2017 року у справі "Кривенький проти України" констатував порушення такого балансу у зв`язку з позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, тобто порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції (пункт 45). ЄСПЛ зробив висновок, що мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У фінальному рішенні «НА і інші проти Туреччини» («NAANDOTHERSv.TURKEY») від15лютого 2006року (заява№ 3745/97)було встановлено,що заявники були позбавлені свого майна «в суспільних інтересах», оскільки було загальновизнано те, що спірна земля, на якій відбувалось будівництво готелю, була на березі моря і була частиною пляжу, громадської зони, відкритої для всіх. Таким чином, позбавлення власності переслідувало законну мету. Разом із тим ЄСПЛ наголосив, що заволодіння майном без сплати суми, яка розумно відповідає його вартості, зазвичай становитиме непропорційне втручання, а повна відсутність компенсації може вважатися виправданою лише згідно зі статтею 1 Першого протоколу. за виняткових обставин (див. Настоу проти Греції (№ 2) , № 16163/02, § 33, 15 липня 2005 р.; Ян та інші проти Німеччини [ВП], № 46720/99, 72203/01 та 72552/ 01, § 111, ECHR 2005, рішення у справі «Святі монастирі проти Греції» від 9 грудня 1994 р., № 35, § 71).

Матеріали справи не містять інформації про наявність у відповідача ОСОБА_1 будь-якого іншого житла, окрім спірного житлового будинку, побудованого на земельній ділянці з кадастровим номером :05:001:0042 за адресою: АДРЕСА_1 . Суд робить висновок, що збудований спірний будинок є єдиним житлом відповідача яким вона фактично мирно володіє. Протилежного суду не надано.

Поняття «житло» в контексті ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод охоплює місце, облаштоване особою як її дім, навіть якщо його заснування не відповідало чинному законодавству.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Суд вважає, що усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідача демонтувати індивідуальний житловий будинок, становитиме непропорційне втручання у мирне володіння цим майном та призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, покладе на відповідачку надмірний індивідуальний тягар, спричинений втратою єдиного житла.

Будь-яких доказів, на підтвердження того, що ОСОБА_1 діяла недобросовісно під час будівництва індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 з метою набуття права власності на спірний об`єкт нерухомого майна або порушення права власності територіальної громади Миколаївської області позивачем надано не було.

Аналізуючи викладені обставини, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання зокрема про розподіл між сторонами судових витрат.

Згідно з ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з відмовою позивачу у задоволенні позовних вимог, судові витрати, понесені останнім, залишаються за ним.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 7, 8, 12, 13, 141, 258-259, 264-265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (Миколаївської обласної військової адміністрації) до ОСОБА_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство Ліси України, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом зобов`язання демонтувати індивідуальний житловий будинок, господарські споруди та паркан - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - Окружна прокуратура міста Миколаєва (адреса: м. Миколаїв, вул. Нікольська, буд. 73, )

в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (Миколаївської обласної військової адміністрації), адреса: м. Миколаїв, вул. Адміральська, буд. 22, ;

Відповідач ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Третя особа - Державне спеціалізоване господарське підприємство Ліси України, адреса: м. Київ, вул. Шота Руставелі, буд. 9А, код ЄДРПОФОП: 44768034.

Суддя Я. А. Чернявська