Справа № 509/1273/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2025 року сел. Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Панасенка Є.М.,

за участю секретаря судового засідання: Степанової Н.С.,

представника позивача Ляшенко Е.А.,

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу № 509/1273/24 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, в якому просить визнати спільним сумісним майном подружжя наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення 32К, по АДРЕСА_2 ; автомобіль загальний легковий ХЕТЧБЕК-В 2011 року випуску, марка HYUNDAI 130, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Просить визнати за ним ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення 32К, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , та право власності на 1/2 частину автомобіля легковий ХЕТЧБЕК-В 2011 року випуску, марка HYUNDAI 130, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що вони з відповідачем перебували у шлюбі з 12 травня 2017 року по 13 січня 2023 року. У період перебування у шлюбі вони придбали на ім`я ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . Нежитлове приміщення 32 К по АДРЕСА_2 було придбано також на ім`я ОСОБА_4 . Також подружжям було придбано автомобіль загальний легковий ХЕТЧБЕК-В 2011 року випуску, марка HYUNDAI, марка 130, реєстраційний номер НОМЕР_1 дата реєстрації 20.06.2017 року, на ім`я ОСОБА_4 .

Ще до укладення офіційного шлюбу сторони жили разом, та як зазначає позивач, саме він забезпечував їх побут та спільне проживання. Після одруження позивач взяв на себе всі зобов`язання як голови сім`ї, забезпечував дружину та вирішив придбати житло, взяв грошові кошти у своїх знайомих на придбання житла, а саме квартири АДРЕСА_1 в розмірі 28 000 доларів США, що підтверджується розпискою, яка додається до позову.

Крім утримання своєї сім`ї, позивач зазначає, що допомагав брату ОСОБА_5 , і придбав земельну ділянку та будинок по АДРЕСА_4 , дата державної реєстрації 31.08.2016 року, за власні кошти, але на ім`я своєї майбутньої дружини ОСОБА_3 , так як їй повністю довіряв.

Після розлучення колишнє подружжя не може дійти згоди щодо розподілу спільного майна, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду.

Разом з позовом позивач також подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на автомобіль легковий Хетчбек-В 2011 року випуску марка Hyundai 130, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_4 .

За результатами розгляду заяви судом 01.03.2024 року було постановлено ухвалу, якою забезпечено позов шляхом накладення арешту на транспортний засіб: автомобіль легковий Хетчбек-В 2011 року випуску марка Hyundai 130, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 . Міри по застосуванню зустрічного забезпечення позову судом не приймалися.

Ухвалою суду від 06.03.2024 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у приміщенні суду.

30.05.2024 року до суду в інтересах відповідача представником подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач заперечувала проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування позиції вказано, що дійсно сторонами у період шлюбу було придбано об`єкт будівництва житловий будинок АДРЕСА_5 , діл АДРЕСА_6 , масив № НОМЕР_3 діл № 12,13 на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області. Суми платежу за майнові права становила 947 186, 50 грн. та 232 775,50 грн. відповідно до договору купівлі-продажу деривативу № 93727-А від 29.01.2020 року. Зазначені суми були внесені відповідачем на рахунок ТОВ «Совіньйон-Ленд» 29.01.2020 року. Загальна сума розрахунку становила 1 179 962 грн. На момент придбання вказаного об`єкту відповідачем було продано належну їй на праві особистої власності квартиру за адресою: АДРЕСА_7 , вартість вказаної квартири майже вполовину покривала вартість нової квартири для проживання. Згідно акту прийому-передачі кв АДРЕСА_1 від 25.01.2022 року, ТОВ «Совіньйон-Ленд» передало у власність покупця, тобто у власність відповідача зазначену квартиру, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності зроблено відповідний запис.

08.07.2020 року між відповідачем та ТОВ «Совіньйон-Ленд» укладено договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 060720/1-13 від 06.07.2020 року, за яким було придбане нежитлове приміщення під будівельним номером АДРЕСА_8 , загальною вартістю 4080 грн. (кладова). 25.01.2022 року вказане приміщення відповідно до акту прийому-передачі передано покупцю, тобто відповідачу по справі. Оскільки майно було придбане колишнім подружжям в період шлюбу, воно належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності, проте відповідач вважає що вона має право на вищевказане нерухоме майно, шляхом визначення за нею частки квартири та за відповідачем, а також частини нежитлового приміщення № 32 та за позивачем та відповідачем, адже відповідач продала свою квартиру яка належала їй на підставі договору дарування від 24.02.2011 року за 545 600 грн., та ці кошти були внесені на купівлі квартири вартістю 1 179962 грн., тому саме така частка буде вірною.

Що стосується транспортного засобу, він взагалі не може слугувати предметом позову, адже був придбаний відповідачем не у шлюбі, а придбала вона його у березні 2016 року.

30.05.2024 року до суду також подано зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю, у якому зазначені наступні позовні вимоги: здійснити поділ спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з відступлення від рівності часток дружини та чоловіка, визначивши частку ОСОБА_3 у спільному сумісному майні подружжя, як частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 61,7 кв2 та на частини нежитлового приміщення під №32К, на 4 поверсі, в житловому будинку АДРЕСА_9 , та визначивши частку ОСОБА_2 у спільному сумісному майні подружжя, як частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 61,7 кв2 та на частини нежитлового приміщення під АДРЕСА_10 , на 4 поверсі, в житловому будинку АДРЕСА_9 частини, поділивши майно подружжя наступним чином:

- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності:

- на частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 61,7 кв2;

- на частини нежитлового приміщення під №32К, на 4 поверсі, в житловому будинку АДРЕСА_9 ;

- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за відповідачем, ОСОБА_2 право особистої приватної власності:

- на частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 61,7 кв2;

- на частини нежитлового приміщення під №32К, на 4 поверсі, в житловому будинку АДРЕСА_9 .

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , автомобіль ХЕТЧБЕК-В 2011 року випуску, марки HYUNDAI 130, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В обґрунтування зустрічного позову вказано, що на теперішній час шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 січня 2023 року. Від даного шлюбу мають малолітню доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на її утримання відповідач по зустрічному позову сплачує аліменти у розмірі 3 500 грн. на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.07.2023.

Після розірвання шлюбу та набрання чинності рішення суду про стягнення аліментів на дитину, сторони вирішили продати спірну квартиру та нежитлове приміщення, оскільки поділити квартиру та приміщення було не можливо. При цьому між сторонами мали місце деякі домовленості, які відповідач по зустрічному позову не виконав та звернувся з позовною заявою до Овідіопольського районного суду Одеської області про поділ спільного майна подружжя.

Дійсно, перебуваючи у шлюбі, сторонами було вирішено придбати спірну квартину та нежитлове приміщення. Однак сума грошей, яка була у них у наявності, яку вони зібрали за період шлюбу, не вистачало, тому ОСОБА_3 було прийнято рішення продати належну їй на праві особистої власності на підставі договору дарування від 24.02.2011 року, двокімнатну квартиру, загальною площею 24,8 км2, за адресою; АДРЕСА_7 . На підставі договору купівлі-продажу від 23.08.2019, вона продала квартиру. Ніяких грошевих коштів, колишній чоловік не позичав, як він зазначає у позові, їй про це не було відомо, крім того, доводи, що він позичав гроші нічим не підтверджується, а надана розписка є неналежним та допустимим доказом. Також, не було ніякої необхідності позичати грошові кошти, оскільки позивачкою за зустрічним позовом у серпні 2019 року було продана квартира, про що йому було відомо. Доводи позивача, що він позичив грошові кошти від своєї знайомої, з якою він підтримує дружні стосунки до сьогодні, не заслуговують уваги.

Таким чином, ними у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №290120/1-13 від 29.01.2020 року було придбано об`єкт будівництва - житловий будинок АДРЕСА_5 , діл. АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , масив № НОМЕР_3 , діл. №№ НОМЕР_4 , НОМЕР_5 на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області.

Відповідно до додатку 1 до Договору № 290120/1-13 від 29.01.2020 р. сума платежу за майнові права становила 947 186, 50 грн. та 232 775,50 відповідно до договору купівлі-продажу деривативу №93727-А від 29.01.2020 року. Зазначені суми були внесені ОСОБА_3 на рахунок ТОВ «Совіньйон-Ленд» 29.01.2020 року. Загальна сума розрахунку становила 1 179 962 гривні. На той момент, щоб придбати вказаний об`єкт будівництва, нею було продано належну на праві особистої власності квартиру за адресою: АДРЕСА_7 . Адже вартість проданої квартири майже половину покривала вартості нової придбаної квартири для нашого проживання.

У подальшому згідно акту прийому-передачі квартири АДРЕСА_1 від 25.01.2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Совіньйон-Ленд» передало у власність ОСОБА_3 , зазначену квартиру, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності зроблено відповідний запис.

08 липня 2020 року між ОСОБА_3 , та Товариством з обмеженою відповідальністю «Совіньйон-Ленд» укладено договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №060720/1-13 від 06.07.2020 року (нова редакція), за яким було придбано нежитлове приміщення під будівельним номером АДРЕСА_8 , загальною вартістю в розмірі 4080 гривень. Вказане приміщення слугує як кладова. 25.01.2022 року вказане приміщення відповідно до акту прийому-передачі нежитлового приміщення №32К передано ОСОБА_3 , у власність.

Оскільки, майно було придбане нею та відповідачем в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності. Проте, вважає, що вона має право поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за нею 3/4 частки квартири та за відповідачем, а також частини нежитлового приміщенням АДРЕСА_10 за нею та за відповідачем, оскільки загальна вартість квартири становить 1 179 962 гривень. 545 600 гривень було надано саме ОСОБА_3 , якщо виходити з процентного співвідношення, то продаж її квартири становить майже (46%) частини їх спільної квартири, яка відповідно не підлягає поділу, адже 1/2 частина якої є її особистою приватною власністю та вважається придбаною за власні кошти.

Крім того, ОСОБА_3 зазначає що особисто придбала за власні грошові кошти автомобіль ХЕТЧБЕК-В 2011 року випуску, марки HYUNDAI 130, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Працювала в Корпорації Садко з 01 лютого 2014 року по 01 вересня 2019 року. В указаний період я отримувала достатню заробітну плату, яка дозволяла їй самостійно придбати належний автомобіль. Вказане майно не може бути спільним сумісним майном подружжя, оскільки автомобіль було придбано нею у період, коли сторони не перебували у шлюбі та не вели спільне господарство. Дійсно вони зустрічались як дівчина з хлопцем. Іноді, залишалася у нього на квартирі, але сумісно стали проживати з листопада 2016 року.

Позивач намагається ввести суд в оману та додає до позовної заяви техпаспорт на автомобіль, який ОСОБА_3 отримала повторно, після того як вона зареєструвала шлюб та змінила прізвище на « ОСОБА_7 » та зазначає дату реєстрації автомобіля 20.06.2017. В дійсності автомобіль було нею придбано за особисті кошти у березні 2016 року, коли не було зареєстровано шлюб.

Зазначила також, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалою суду від 15.08.2024 року об`єднано в одне провадження вимоги за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю.

03.09.2024 року до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до змісту якого представник ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_2 просила суд визнати спільним сумісним майном подружжя наступне майно: квартиру АДРЕСА_14 , нежитлове приміщення 32К по АДРЕСА_2 , автомобіль загальний легковий ХЕТЧБЕК-В 2011 року випуску, марки HYUNDAI 130, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та розділити це майно в рівних частках по частині.

Ухвалою суду від 03.10.2024 року підготовче провадження у справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю закрито.

Ухвалою суду від 08.10.2024 року скасовано заходи забезпечення позову, що були накладені ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 березня 2024 року в рамках цивільної справи № 509/1273/24 шляхом зняття арешту з транспортного засобу: автомобіль легковий Хетчбек-В 2011 року випуску марка Hyundai 130, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_9 , РНОКПП НОМЕР_2 .

В судовому засіданні адвокат Ляшенко Е.А. яка представляє інтереси позивача за первісним позовом зазначила наступне, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , перебували у шлюбі з 12 травня 2017 року по 13 січня 2023 року, що підтверджується рішенням Приморського районного суду м. Одеси, справа № 522/15470/22.

У період перебування у шлюбі ними було придбано за договором купівлі-продажу, майнових прав на об`єкт нерухомого майна, серія та номер: 290120/1-13, виданий 29.01.2020 року, видавник ТОВ «СОВІНЬОН-ЛЕНД» на ім`я ОСОБА_3 квартира АДРЕСА_1 .

Нежитлове приміщення 32 К по АДРЕСА_2 було придбано за договором купівлі-продажу, майнових прав на об`єкт нерухомого майна від 06.07.2020 року, серія та номер:060720/1-13 виданий 08.07.2020, видавник: ТОВ «СОВІНЬОН-ЛЕНД » на ім`я ОСОБА_3 .

Також було придбано автомобіль загальний легковий ХЕТЧБЕК-В 2011 року випуску, марка HYUNDAI, марка 130, реєстраційний номер НОМЕР_1 дата реєстрації 20.06.2017 року, на ім`я ОСОБА_4 .

Так ОСОБА_3 в своєму зустрічному позові до ОСОБА_2 не заперечує, що перебуваючи у шлюбі, ними було вирішено придбати спірну квартиру та нежитлове приміщення. Однак сума коштів, яка була у них наявна, та яку вони зібрали за період шлюбу, їм не вистачало.

Крім того ОСОБА_3 вказує, що дане майно було придбано в шлюбі та є спільною сумісною власністю.

Щодо тверджень ОСОБА_3 , що вона продала належне їй майно та використала кошти на придбання майна в шлюбі, це є тільки припущення без належних доказів і не заслуговує уваги, оскільки минуло пів року і куди були використані кошти не зрозуміло. Зазначила, що на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Просила суд в загальному щодо вимог первісного та зустрічного позовів, визнати спільним сумісним майном подружжя наступне майно: квартира АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення 32К, по АДРЕСА_2 , автомобіль загальний легковий ХЕТЧБЕК-В 2011 року випуску, марка HYUNDAI 130, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 . Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення 32К, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля легковий ХЕТЧБЕК-В 2011 року випуску, марка HYUNDAI 130, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В судовому засіданні адвокат Іванова П.В., яка діє в інтересах відповідача по первісному позову ОСОБА_3 зазначила, що доводи позивача не відповідають дійсності, всі твердження, що ОСОБА_3 використовувала кошти від продажу квартири є лише припущенням, колишнє подружжя навіть після продажу квартири не одразу придбало нову, адже деякий час накопичували кошти. Щодо автомобіля, судом уже раніше було встановлено, що 25.03.2016 року в ТСЦ № 5141 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області, Миколаївській та Херсонських областях автомобіль Hyundai 130, реєстраційний номер НОМЕР_1 , було зареєстровано на ім`я Барановської Ксенії. 20.06.2017 року вказаний транспортний засіб було перереєстровано у зв`язку зі зміною анкетних даних власника (без змін регіону реєстрації), при зміні прізвища на ОСОБА_4 , на підставі свідоцтва про шлюб та паспорта громадянина України. 08.07.2023 року даний автомобіль перереєстровано при втраті попереднього свідоцтва про реєстрацію, з видачею нового свідоцтва про реєстрацію, також знову було змінено прізвище власника на ОСОБА_10 на підставі паспорта громадянина України. Що свідчить що жодного відношення колишній чоловік до придбання транспортного засобу не має, лише вводить суд в оману. Просила позовні вимоги задовольнити за первісним позовом в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, щоміж ОСОБА_2 та ОСОБА_3 12 травня 2017 року був зареєстрований шлюб Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис за № 931.

Зазначений факт підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія НОМЕР_6 , виданим Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

На теперішній час шлюб між подружжям розірвано, що підтверджується рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 січня 2023 року.

Від даного шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (серія НОМЕР_7 ) та на її утримання позивач по первісному позову сплачує аліменти у розмірі 3 500 грн. на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.07.2023.

У період перебування у шлюбі сторонами було придбано за договором купівлі-продажу, майнових прав на об`єкт нерухомого майна, серія та номер: 290120/1-13, виданий 29.01.2020 року, видавник ТОВ «СОВІНЬОН-ЛЕНД» на ім`я ОСОБА_4 квартира АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення 32 К по АДРЕСА_2 було придбано за договором купівлі-продажу, майнових прав на об`єкт нерухомого майна від 06.07.2020 року, серія та номер:060720/1-13 виданий 08.07.2020, видавник: ТОВ «СОВІНЬОН-ЛЕНД » на ім`я ОСОБА_4 .

Суд критично ставиться до доводів сторін стосовно того, що ОСОБА_2 взяв грошові кошти у своїх знайомих на придбання житла, а саме квартири АДРЕСА_1 в розмірі 28 000 доларів США, що підтверджується розпискою, яка додається до позову, а також твердження ОСОБА_3 , що сума грошей, яка була у них у наявності - яку зібрали за період шлюбу, їм не вистачало, тому нею було прийнято рішення продати належну їй на праві особистої власності на підставі договору дарування від 24.02.2011 року, двокімнатну квартиру, загальною площею 24,8 км2, за адресою; АДРЕСА_7 , тому враховуючи надану нею суму від продажу її власної квартири в спільну квартиру, їй необхідно виділити більшу частку, тому що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надано, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Одна із сторін спору може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, виходячи із аналізу зазначених норм, суду, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Вищевказане положення закону також кореспондується зі статтею 60 СК України.

За змістом частин 1 та 7 статті 41 Конституції України, частин 1 та 5 статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11).

Зі змісту п.п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року№11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Придбавши вказане рухоме та нерухоме майно під час перебування в шлюбі, сторони набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень закону.

Стаття 63 СК України, передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачені статтею 65 СК України.

Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном.

Частина 1 статті 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Таким чином, враховуючи, що спірні об`єкти нерухомості набуті сторонами за час шлюбу, то такі є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд доходить висновку про їх поділ між сторонами

За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України, при поділі майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1 та ч. 2 ст. 71 СК України).

За змістом ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

За встановлених обставин справм, враховуючи положення вищевказаних норм закону, оскільки квартира АДРЕСА_15 , та нежитлове приміщення під № 32К, в житловому будинку АДРЕСА_16 . були придбані сторонами під час перебування у шлюбі, та набуті ними за спільні кошти, тому це майно є їх спільною сумісною власністю і підлягає розподілу, оскільки кожна із сторін відповідно до ст. ст. 370, 372 ЦК України має право на 1/2 частину від спільного майна, а реєстрація права власності лише за ОСОБА_3 порушує законні права та інтереси ОСОБА_2 як співвласника такого майна. Підстави для відступу від рівності часток у спірному майні подружжя у даній справі відсутні.

Враховуючи викладене, суд вважає за можливе і доцільне здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, визнавши за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_15 ; нежитлового приміщення під № 32К, в житловому будинку АДРЕСА_16 , за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частки об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_15 ; нежитлового приміщення під № 32К, в житловому будинку АДРЕСА_16 .

При проведенні такого поділу майна судом дотримано вимоги ст. 70 СК України щодо рівності часток подружжя при поділі майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Щодо можливості визнання за ОСОБА_2 права власності на частину автомобіля легковий ХЕТЧБЕК-В 2011 року випуску, марка HYUNDAI 130, реєстраційний номер НОМЕР_1 , суд зазначає наступне.

Звернувшись до суду з позивач за первісним позовом, та його представник під час розгляду справи стверджували, що саме подружжям було придбано автомобіль загальний легковий ХЕТЧБЕК-В 2011 року випуску, марка HYUNDAI, марка 130, реєстраційний номер НОМЕР_1 дата реєстрації 20.06.2017 року, на ім`я ОСОБА_4 .

Разом з тим в ході розгляду справи було встановлено, що згідно відповіді Головного сервісного центру МВС регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях (філія ГСЦ МВС) ТСЦ МВС № 5141, згідно з Єдиного державного реєстру транспортних засобів станом на 21.06.2024 року, щодо автомобіля загальний легковий ХЕТЧБЕК-В 2011 року випуску, марка HYUNDAI, марка 130, реєстраційний номер НОМЕР_1 , такий був зареєстрований 25.03.2016 року на ім`я ОСОБА_3 подальшому 20.06.2017 року вказаний транспортний засіб в ТСЦ № 5141 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонських областях було перереєстровано у зв`язку зі зміною анкетних даних власника ( без змін регіону реєстрації), при зміні прізвища на ОСОБА_4 , на підставі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_8 від 12.05.2017 року та паспорта громадянина України. 08.07.2023 року автомобіль в ТСЦ № 5141 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях перереєстровано при втраті попереднього свідоцтва про реєстрацію, з видачею нового свідоцтва про реєстрацію серії НОМЕР_9 . При проведенні вказаної реєстраційної операції особисті дані власника, а саме прізвище було змінене на ОСОБА_10 на підставі паспорта громадянина України.

Жодних доказів того, що 25.03.2016 року ОСОБА_2 надавав грошові кошти для придбання такого авто на той час своїй дівчині, або ж придбав його самостійно для ОСОБА_3 суду не були надані. ОСОБА_2 в позові посилається на дату реєстрації автомобіля 20.06.2017 року за колишньою дружиною, тобто в період шлюбу.

Проте як зазначено вище по тексту рішення, така дата не відповідає дійсності, оскільки згідно з даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів автомобіль загальний легковий ХЕТЧБЕК-В 2011 року випуску, марка HYUNDAI, марка 130, реєстраційний номер НОМЕР_1 , був зареєстрований 25.03.2016 року на ім`я ОСОБА_3 , тобто до реєстрації шлюбу. Сторонами не оспорюється що в той період вони зустрічалися, інколи ОСОБА_3 могла залишитися у ОСОБА_2 на квартирі, проте вказане майно було придбано ОСОБА_3 до реєстрації шлюбу, а також до моменту їх спільного проживання як співмешканців - з листопада 2016 року.

На підставі викладеного, позовні вимоги за первісним позовом щодо визнання за ОСОБА_2 права власності на частину автомобіля легковий ХЕТЧБЕК-В 2011 року випуску, марка HYUNDAI 130, реєстраційний номер НОМЕР_1 задоволенню не підлягають, а вимоги позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 стосовно даного транспортного засобу підлягають шляхом визнання права особистої приватної власності за ОСОБА_3 на автомобіль легковий Хетчбек-В, 2011 року випуску, марки Hyundai 130, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_10 , реєстраційний номер НОМЕР_11 .

З урахуванням викладеного, суд приходть до висновку про часткове задоволення первісного позову та зустрічного позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.57, 60,61,69,70,71, СК України, 355, 364-365, 368-369, 372 ЦК України, ст.ст.12,81,141,259,263-265,268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_12 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_17 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) право власності на 1/2 частки об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, а саме:

- квартири АДРЕСА_15 ;

- нежитлового приміщення під № 32К, в житловому будинку АДРЕСА_16 .

В частині позовних вимог про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину автомобіля легковий Хетчбек-В, 2011 року випуску, марки Hyundai 130, реєстраційний номер НОМЕР_11 , - відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_18 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) право власності на 1/2 частки об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, а саме:

- квартири АДРЕСА_15 ;

- нежитлового приміщення під № 32К, в житловому будинку АДРЕСА_16 .

Визнати право особистої приватної власності за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_18 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) на автомобіль легковий Хетчбек-В, 2011 року випуску, марки Hyundai 130, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_10 , реєстраційний номер НОМЕР_11 .

В іншій частині позовних вимог за зустрічним позовом відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду безпосередньо або через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 20.03.2025 року.

Головуючий: Є. М. Панасенко