Житомирський апеляційний суд
Справа №274/8383/24 Головуючий у 1-й інст. Хуторна І. Ю.
Категорія 96 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Борисюка Р.М., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №274/8383/24 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Бердичівська міська рада Житомирської області про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем більше п`яти років до дня його смерті, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Хуторної І.Ю. в м. Бердичеві,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, у якій просила встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи із 01 січня 2019 року і до дня смерті остатнього. На обґрунтування вимог заяви ОСОБА_1 вказувала, що 13 вересня 2024 року вона звернулась до приватного нотаріуса Бердичівського районного нотаріального округу Богатирчука В.А. з проханням видати свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок та земельну ділянку, що знаходиться по АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 13 вересня 2024 року приватним нотаріусом Бердичівського районного нотаріального округу Богатирчуком В.А. була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку із тим, що її та ОСОБА_3 родинні стосунки не підтверджені. ОСОБА_3 був для заявниці далеким родичом по батьківській лінії. Матір ОСОБА_3 - ОСОБА_4 підтримувала гарні та дружні відносини із заявницею, а остання в свою чергу допомагала їм по господарству, купувала ліки, допомагала у приготуванні їжі, прибиранні будинку. Оскільки ОСОБА_4 була в похилому віці, а її син ОСОБА_3 особою із інвалідністю другої групи, та йому встановлено діагноз шизофренія параноїдальної форми, заявниця допомагала їм як по господарству, так і матеріально. Враховуючи, що з часом здоров`я ОСОБА_4 лише погіршувалось, оскільки вона була особою похилого віку, а її син ОСОБА_3 сам потребував опіки, а окрім заявниці, та не мала до кого звернутись, із 2019 року заявниця стала проживати разом та доглядати за ними. З часу спільного проживання, заявниця почала посилено їм допомагати та окрім побутових справ, вона підтримувала нормальне функціонування їхнього здоров`я, водила до лікарів, купувала ліки тощо. 08 лютого 2022 року ОСОБА_4 зверталась до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області із заявою про визнання її сина ОСОБА_3 недієздатним, встановлення над ним опіки і призначення його опікуном ОСОБА_1 . Проте, ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла та ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07 лютого 2024 року у цивільній справі про визнання ОСОБА_3 недієздатним було закрито. Заявниця, в свою чергу продовжила піклуватися про ОСОБА_3 , оскільки його діагноз не дозволяв йому повноцінно здійснювати та підтримувати свою життєдіяльність. Помер ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Організацією похорон ОСОБА_4 та ОСОБА_3 займалася заявниця за власні кошти.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28 січня 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення заяви в повному обсязі. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, факт проживання із ОСОБА_3 підтверджується її поясненнями та показами свідків у ході розгляду справи, проте судом не було взято до уваги покази свідків. Додатковим доказом факту проживання однією сім`єю те, що ОСОБА_4 зверталась до суду першої інстанції із заявою про визнання її сина недієздатним та призначення опікуном саме ОСОБА_1 . Окрім того, інших спадкоємців після смерті ОСОБА_3 немає. Судом також не було надано оцінки тому, що заінтересована особа подала заяву, у якій не заперечувала проти задоволення заяви..

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_5 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки завідувача психоневрологічного диспансерного відділення ОСОБА_6 ОСОБА_3 перебував під наглядом у міському психоневрологічному диспансері із 28 серпня 1997 року безтерміново, із діагнозом шизофренія параноїчної форми, безперервний тип перебігу.

Із акта МК ВЖРУП № 7 від 03 жовтня 2024 року вбачається, що комісія ВК ВЖРЕП № 7 по заяві ОСОБА_1 провела перевірку з приводу факту проживання її за адресою: АДРЕСА_1 та встановила, що ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_3 до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . Нижче за текстом в графі «адреса» доповнено «з 2019 року до дня смерті гр. ОСОБА_3 ». ОСОБА_1 не зареєстрована за вказаною адресою. Факт проживання підтверджують свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Ухвалою від 15 лютого 2022 року Бердичівський міськрайонний суд відкрив провадження у справі № 274/478/22 за заявою ОСОБА_4 , заінтересована особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердичівської міської ради, ОСОБА_1 про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуном ОСОБА_1 . Провадження у справі № 274/478/22 суд закрив ухвалою від 07 лютого 2023 року у зв`язку зі смертю заявниці.

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постановою приватного нотаріуса Бердичівського районного нотаріального округу Богатирчука В.А. від 13 вересня 2024 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , оскільки їх родинні стосунки не підтверджені.

ОСОБА_3 на праві власності належав будинок АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 10 серпня 2004 року.

Із матерів спадкової справи до майна ОСОБА_3 вбачається, що єдиним спадкоємцем, яка звернулася із заявою про прийняття спадщини є заявниця.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачка не довела доказами факту її проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 , починаючи із 01 січня 2019 року і до дня смерті остатнього.

Такі висновки суду першої інстанції є обґрунтованими з урахуванням наступного.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України ).

Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків зміни черговості одержання права на спадкування.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду: від 30 вересня 2019 року в справі № 554/14633/15-ц (провадження № 61-9952св18) та від 21 березня 2019 року в справі № 461/4689/15-ц (провадження № 61-43735св18).

Відповідно до положень ст. ст. 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наданий позивачкою акт МК ВЖРЕП № 7 про її проживання без реєстрації із ОСОБА_3 із 2019 року не є достатнім доказом для підтвердження доводів заяви. Зокрема, в акті не вказано із якого місяця 2019 року ОСОБА_1 проживала спільно із ОСОБА_3 без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 до смерті останнього, а сама вказівка у акті про факт проживання заявниці без реєстрації не є безумовним доказом, що вона та ОСОБА_3 складали одну сім`ю.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 носять загальний характер і не містять посилання на конкретні факти та обставини, які б давали суду можливість дійти висновку про наявність підстав, які входять до предмету доказування у подібних правовідносинах.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Показаннями свідків за відсутності інших належних доказів не може бути встановлений факт постійного проживання заявниці однією сім`єю із ОСОБА_3 протягом п`яти років на момент відкриття спадщини.

Схожі за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року в справі № 221/4624/20 та від 12 грудня 2019 року в справі № 466/3769/16.

Крім того, із письмових доказів вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , тобто за іншою адресою ніж був зареєстрований ОСОБА_3 . До того ж заявниця в суді першої інстанції пояснила, що перебуває у шлюбі та цей факт підтвердила свідок ОСОБА_10 .

Отже правильно встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі у їх сукупності й надавши їм належну оцінку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявницею не надано доказів на підтвердження наявності спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонту, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та відповідно, про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю більше п`яти років, з метою прийняття спадщини як спадкоємець четвертої черги за законом.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Таким чином, матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 18 березня 2025 року.

Головуючий

Судді