КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 359/3405/24 Апеляційне провадження № 22-ц/824/3609/2025Головуючий у суді першої інстанції - Журавський В.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Конюшком Денисом Борисовичем, на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що 12.02.2024 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була досягнута усна домовленість щодо купівлі квитків на потяг Київ-Варшава на 6 чоловік. 13.02.2024 досягнувши домовленостей та узгодивши суму, позивач здійснив платіж на картку відповідача у сумі 11 007,00 грн. Відповідач підтвердив отримання коштів та пообіцяв привезти квитки, однак відповідачем не було виконано обіцянку із закупівлі та доставки квитків. На вимогу про повернення коштів відповідач погодився повернути отримані кошти, проте не повернув та став ігнорувати будь-які звернення позивача. Вказував, що кошти були сплачені на рахунок відповідача без достатньої, відповідної та належної на те правової підстави, відтак наявний факт безпідставного отримання відповідачем майна (грошових коштів) позивача.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27.08.2024 в задоволенні позовних вимог відмовлено. (т. 1 а.с. 193-197).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідач повинен був повернути позивачу безпідставно набуті грошові кошти у сумі 11 007,00 грн., проте відповідач не виконав зобов`язання із повернення коштів у добровільному порядку. Водночас, суд першої інстанції, розглядаючи та вирішуючи справу по суті, неповно дослідив усі обставини справи, грубо проігнорував ряд фактів, які мають вирішальне й ключове значення для вирішення спору, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 18.11.2024 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

19.11.2024 копію апеляційної скарги з додатками та копії ухвал суду направлено на адресу позивача та відповідача, які останніми отримані 26.11.2024.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 13.02.2024 ОСОБА_1 здійснив переказ коштів на суму 11 007,00 грн. на рахунок НОМЕР_1 з призначенням платежу: переказ власних коштів, про що свідчить платіжна інструкція № Р24АD9944. Отримувача не зазначено (а.с. 8).

Звертаючись до суду першої інстанції з позовом про стягнення безпідставно набутих грошових коштів позивач посилався на те, що 12.02.2024 звернувся до ОСОБА_2 з метою купівлі квитків на потяг Київ-Варшава на 6 чоловік. 13.02.2024 після домовленостей та узгодження суми в телеграмі з відповідачем, здійснив платіж на картку відповідача у сумі 11 007,00 грн. Відповідач підтвердив отримання коштів та пообіцяв привезти квитку позивачеві, проте домовленості порушив, чим безпідставно набув грошові кошти, які належать позивачу.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено, що отримувачем коштів за переказом є безпосередньо відповідач. Також, суд першої інстанції не прийняв до уваги докази у вигляді роздруківки скріншотів з мобільного додатку, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про те, що особа «ОСОБА_4 » користується номером телефону, який належить відповідачу у справі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Як вбачається із матеріалів справи, 13.02.2024 о 09 год. 21 хв., позивачем було здійснено перерахування належних йому грошових коштів з його карткового рахунку НОМЕР_2 на картковий рахунок НОМЕР_1 в сумі 11 007,00 грн. (а.с. 8). При цьому, платіжна інструкція не містить відомостей про особу отримувача грошових коштів.

В той же час, будь-яких належних та допустимих доказів, в розумінні статей 12, 81 ЦПК України, на підтвердження факту належності відповідачу - ОСОБА_2 карткового рахунку - НОМЕР_1 , позивачем суду надано не було та в матеріалах справи такі докази відсутні, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача безпідставно набутих грошових коштів, оскільки позивачем не доведено, що картковий рахунок, на який позивачем були перераховані кошти належать відповідачу.

Окрім цього, як на підтвердження отримання відповідачем грошових коштів, позивач посилався на надане до суду електронне листування, з якого вбачається домовленість двох користувачів щодо оформлення та придбання квитків, перерахування коштів, а також щодо доставки автомобіля.

Дійсно, в матеріалах справи міститься електронне листування з користувачем «126 Олександр Дани» щодо придбання 4 квитків на потяг Київ-Варшава на 05 березня, а також щодо доставки автомобіля.

Разом з тим, слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 100 ЦПК України, у подібних правовідносинах (Постанова ВП ВС від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що з наданого до суду електронного листування неможливо встановити користувача, з яким у позивача виникли домовленості та те, що відповідачу у даній справі належить обліковий запис йменований «ОСОБА_4 ». Також, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження осіб користувачів, які здійснювали електронне листування, надане до суду на підтвердження заявлених позовних вимог (а.с. 9-13).

Відтак, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про недоведеність заявлених позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не ґрунтуються на вимогах закону, суперечать фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі інші доводи, які на думку апелянта, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із доводами позовної заяви, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав ґрунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Таким чином, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам позивача належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, та правильне по суті рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Конюшком Денисом Борисовичем - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова