ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року м.Кривий Ріг

справа № 212/10712/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Кріст сервіс»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кріст сервіс» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 грудня 2024 року, яке ухвалено суддею Ведяшкіною Ю. В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 11 грудня 2024 року,

УСТАНОВИВ:

В грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Кріст сервіс» про встановлення факту перебування в трудових відносинах, зобов`язання внести записи до трудової книжки, стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати.

Позовна заява обґрунтована тим, що з 27 квітня 2023 року по 31 липня 2023 року позивач фактично працювала на посаді провідного майстра ТОВ «Кріст сервіс», та хоча відповідачем не було відразу видано наказ про прийняття її на роботу на зазначену посаду, але було видано ряд інших наказів, відповідно до яких на неї були покладені відповідні обов`язки за вказаною посадою, та нею в зазначений період часу, як провідний майстер ТОВ «Кріст сервіс», було складено та підписано цілий ряд документів.

До виконання посадових обов`язків позивач приступила на підставі усних домовленостей з посадовою особою відповідача, з якою було обумовлено посадові обов`язки та розмір заробітної плати, яка також пообіцяла підписати трудовий договір пізніше, але обіцянки укласти в письмовому вигляді трудовий договір та виплатити заробітну плату за виконання роботи за посадою провідного майстра, відповідачем виконано не було.

Відповідач взагалі не провів розрахунок за виконану роботу на посаді провідного майстра, у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача невиплачену за вказаний період роботи заробітну плату виходячи з розміру середньомісячної заробітної плати по Дніпропетровській області, яка, згідно даних Міністерства статистики становила у січні 2023 року становила 14 109 грн, та враховуючи, що відповідачем не було здійснено з нею розрахунку, у відповідності до ст. 117 КзпПУ, просила стягнути з відповідача й середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, виходячи із зазначеного розміру середньомісячної заробітної плати, середньоденна зарплата з якої становить 460 грн.

На підставі наведеного вище позивач просила суд встановити факт її трудових відносин з ТОВ «Кріст сервіс» та роботи на посаді провідного майстра у ТОВ «Кріст сервіс» в період часу з 27 квітня 2023 року по 31 липня 2023 року включно. Зобов`язати відповідача протягом одного місяця з моменту набуття судовим рішенням законної сили внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис про прийняття на роботу на посаду провідного майстра з 27 квітня 2023 року та запис про звільнення з посади провідного майстра за власним бажанням з 31 липня 2023 року. Стягнути з ТОВ «Кріст сервіс» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату в сумі 42 327 грн, та компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати за період з часу звільнення по день постановлення судового рішення виходячи з розміру середньоденного заробітку в розмірі 460 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 грудня 2024 року позов задоволено частково. Встановлено факт перебування ОСОБА_1 в трудових відносин з ТОВ «Кріст сервіс» в період часу з 27 квітня 2023 року по 31 липня 2023 року включно на посаді провідного майстра у ТОВ «Кріст сервіс». Зобов`язано ТОВ «Кріст сервіс» внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис про прийняття на роботу на посаду провідного майстра з 27 квітня 2023 року та запис про звільнення з посади провідного майстра за власним бажанням ст. 38 КЗпПУ з 31 липня 2023 року. Стягнуто з ТОВ «Кріст сервіс» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату в сумі 42 327 грн та 42 327 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Стягнути з ТОВ «Кріст сервіс» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 147,20 грн та витрати по оплаті правничої допомоги в розмірі 10 000 грн, а всього стягнуто 12 147,20 грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, посилаючись на те, що судом перої інстанції прийнято рішення без належного вивчення матеріалів справи, без належної оцінки кожного доказу, а сам судовий розгляд був необ`єктивним, упередженим та неповним, що призвело до порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем пропущено строк на звернення до суду із зазначеним позовом враховуючи, що позивач була звільнена 31 липня 2023 року, а звернулася до суду із зазначеним позовом 21 грудня 2023 року.

Крім того апелянт вважає надоведеними та не конкретними позивачем розрахунки не виплаченої заробітної плати, оскільки позивач не додала до позову жоден доказ, де були б відображені дані Держстату по середньомісячній заробітній платі по Дніпропетровській області за період з 27 квітня 2023 року по 31 липня 2023 року.

Також апелянт вказує на те, що позивачем не доведено належними доказами факт виконання нею обов`язків провідного майстра, а надані нею документи на підтвердження заявлених позовних вимог, викликають у відповідача сумніви щодо їх оригінальності, оскільки жодна з копій документів, які надані до суду, не завірені позивачем.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 вересня 2020 року, відповідно до наказу № 103-к від 28 серпня 2020 року, ОСОБА_1 було прийнято до ТОВ «Кріст сервіс» на посаду «Оператор теплового пункту»; відповідно до наказу № 13-к від 31 липня 2023 року ОСОБА_1 було звільнено з посади «Оператор теплового пункту» на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КзпПУ (а.с.28, 165, 166).

31 жовтня 2023 року ТОВ «Кріст сервіс» засобами поштового зв`язку отримало скаргу ОСОБА_1 , в якій вона просила відновити її порушені права (має зміст аналогічний позову) (а.с.13-23). Зазначена скарга також була адресована відповідним державним органам, та на яку 05 грудня 2023 року отримала відповідь з Головного управління ДПС у м. Києві (а.с.24-25).

З наданих позивачем письмових доказів вбачається, що 23 квітня 2023 року провідний майстер ТОВ «Кріст сервіс» ОСОБА_1 пройшла загальний курс з ОП (а.с.119,198).

27 квітня 2023 року директором ТОВ «Кріст сервіс» видано наказ № 1, відповідно до п. 1 якого призначено відповідальною особою, провідного майстра ОСОБА_1 , що має право видавати наряди - допуски та погоджувати наряди - допуски на виконання робіт з підвищеною небезпекою. Із зазначеним наказом 27 квітня 2023 року ознайомлена ОСОБА_1 ( а.с.33).

27 квітня 2023 року директором ТОВ «Кріст сервіс» видано наказ № 1/1, відповідно до п. 3 якого відповідальною за безпечну експлуатацію обладнання, інструменту та інвентарю на підприємстві призначено провідного майстра ОСОБА_1 . Із зазначеним наказом 27 квітня 2023 року ознайомлена ОСОБА_1 (а.с.121).

На ім`я ОСОБА_1 - адміністратора ТОВ «Кріст сервіс» було видано ПрАТ «ЦГЗК» тимчасову перепустку, строк дії якої зазначено до 31 серпня 2023 року (а.с.31), строк дії якої на підставі службової записки директора ТОВ «Кріст сервіс» був анульований у зв`язку із закінченням Договору про надання послуг (а.с.129-130).

Відповідно до наказу № 2/1 від 12 травня 2023 року, виданого директором ТОВ «Кріст сервіс», провідного майстра ОСОБА_1 призначено керівником стажування оператора теплового пункту ОСОБА_2 (а.с.30).

Відповідно до наказу № 3/1 від 03 липня 2023 року, виданого директором ТОВ «Кріст сервіс», провідного майстра ОСОБА_1 призначено керівником стажування оператора теплового пункту ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с.122).

В період часу з 10 травня 2023 року по 28 червня 2023 року, відповідно до Протоколів засідання комісії з перевірки знань курсу навчання правил з пожежної безпеки (з перевірки знань охорони праці) співробітників ТОВ «Кріст сервіс», ОСОБА_1 , як провідний майстер ТОВ «Кріст сервіс», входила до складу комісії (а.с.29, 111-112, 117-119,123-127,131-132,134-135).

В період часу з травня 2024 року по липень 2024 року ОСОБА_1 , як майстер ТОВ «Кріст сервіс» підписувала Акти прийняття виконаних робіт за договорами, укладеними між ТОВ «Кріст сервіс» як підрядником та іншими підприємствами (а.с.38-48, 51-55, 57-60, 62-72).

Крім того, ОСОБА_1 , як майстер ТОВ «Кріст сервіс» в період часу з 27 квітня 2023 року по 31 липня 2023 року вела «Книги нарядів» в кількості 10 штук, по підприємствам з якими у ТОВ «Кріст сервіс» були договірні відносини (додано позивачем до позовної заяви).

Відповідно до копій документів, наданих ПрАТ «ЦГЗК» на підставі ухвали суду від 30 травня 2024 року, між ТОВ «Кріст сервіс» та ПрАТ «ЦГЗК» існували договірні правовідносини, на виконання яких в період часу з травня 2023 року по липень 2023 року були складені Акти прийняття виконаних робіт, які з боку ТОВ «Кріст сервіс» були підписані майстром ТОВ «Кріст сервіс» ОСОБА_1 (а.с.227-268).

Ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на нступне.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження -це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.

Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Можна зробити висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Вищевказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

У відповідності до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Статтею ст. 21 КЗпПУ визначено, що: трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

В умовах спрощеного режиму регулювання трудових відносин, визначеного главою III-Б цього Кодексу, трудовий договір є основним засобом регулювання трудових відносин працівників та роботодавців (власників приватних підприємств), у яких кількість працівників або рівень оплати праці відповідає критеріям, встановленим статтею 49-5 цього Кодексу.

У разі застосування спрощеного режиму регулювання трудових відносин, за взаємною згодою сторін, у трудовому договорі можуть визначатися додаткові права, обов`язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови припинення або дострокового розірвання договору.

Згідно до ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпПУ визначено, що підставою припинення трудового договору є: 1) угода сторін.

Так, у відповідності до ст. 48 КЗпПУ (у редакції, станом на 02 березня 2020), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації.

Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. Студентам вищих та учням професійно-технічних навчальних закладів трудова книжка оформляється не пізніше п`яти днів після початку проходження стажування.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Статтею 47 КЗпПУ визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 221 КЗпПУ, трудові спори розглядаються: 1) комісіями по трудовим спорам; 2) місцевими загальними судами.

На підставі п.2 ст. 232 КЗпПУ, безпосередньо в судах розглядаються трудові спори: працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу

Статтею 233 КЗпПУ визначено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Статтею 43 Конституції України визначено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У відповідності до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно до ст. 235 КЗпПУ у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Статтею 93 КЗпПУ визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 95 КЗпПУ передбачено, що мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці.

Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах.

Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України «Про оплату праці» та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

Згідно вимог ст. 115 КЗпПУ, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

На підставі ст. 15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.

Оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Стаття 21 Закону України «Про оплату праці» визначає, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок обчислення середньої заробітної плати), цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, перелічених у підпунктах а) й), в тому числі у випадку оплати вимушеного прогулу (підпункт з) пункту 1).

В абзаці 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати закріплено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чини законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як підрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до ч. 6 ст. 235 КзпПУ, при винесенні рішення про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу, у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації (крім випадків виконання робіт чи надання послуг за гіг-контрактом у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні»), орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про нарахування та виплату такому працівникові заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи.

На переконання колегії суддів позивачем по справі належними ти допустимими доказами доведено факт її перебування в трудових відносин з ТОВ «Кріст сервіс» в період часу з 27 квітня 2023 року по 31 липня 2023 року включно на посаді провідного майстра, та враховуючи, що відповідачем у відповідності до наведених норм цивільного процесуального законодавства не спростовано твердження позивача про те, що нею в зазначений період часу також виконувались посадові обов`язки за посадою «оператор теплового пункту», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

При цьому доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено належними доказами факт виконання нею обов`язків провідного майстра, а надані нею документи на підтвердження заявлених позовних вимог, викликають у відповідача сумніви щодо їх оригінальності, оскільки жодна з копій документів, які надані до суду, не завірені позивачем, тому на переконання представника відповідача не можуть бути взяті до уваги під час розгляду та вирішення справи, колегія суддів сприймає критично, оскільки такі сумніви відповідача не доведено належними та допустимими доказами, які б спростовували справжність наданих позивачем доказів.

Відповідно до частини першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним трудовим договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно зі статтею 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівнику належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Частиною першою статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

За таких підстав колегія суддів погоджується з висноком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення з ТОВ «Кріст сервіс» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період з 27 квітня 2023 року по 31 липня 2023 року в сумі 42 327 грн, підлягають задоволенню.

При цьому доводи апеляційної скарги відповідача про те, що наведені позивачем розрахунки невиплаченої заробітної плати є не коректними, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки наведений позивачем розмір середньомісячної заробітної плати по Дніпропетровській області станом на січні 2023 року - 14 109 грн, відповідає даним опублікованим Мінфіном.

Крім цього, відповідно до ст. 117 КзпПУ, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

За таких підстав, враховуючи, що зазначений спір вирішено судом першої інстанції на користь позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги про зазначене в ст. 117 КзпПУ відшкодування, в даному випадку має бути зменшено до розміру заборгованості по заробітній платі за відпрацьований позивачкою час, а саме, до 42 327 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КзпПУ, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

За таких підстав, враховуючи, що позивачем заявлено, що про порушення свого права вона дізналася 19 вересня 2023 року після отримання трудової книжки по пошті, доводи апеляційної скарги відповідача про застосування строків позовної давності, є безпідставними.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що доводи апеляційної скарги зводяться до власного тлумачення норм права та незгоди з висновками судів по суті спору, що не може бути правовою підставою для скасування судових рішень.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кріст сервіс» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 19 березня 2025 року.

Головуючий:

Судді: