Єдиний унікальний номер справи № 372/1275/24
Провадження №22-ц/824/3102/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з батьком, третя особа орган опіки та піклування виконкому Обухівської міської ради,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з батьком.

На обґрунтування позову зазначав про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.08.2011 року. В шлюбі у сторін народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28.10.2021 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. З початку військової агресії російської федерації проти України ОСОБА_5 виїхала з України та на даний час не повернулася, малолітні діти залишились проживати з позивачем. Відповідач не йде на контакт, та не намагається брати участь у вихованні та піклуванні про малолітніх дітей, в той час як позивач самостійно виховує та несе повну відповідальність за всі аспекти проживання, навчання та здоров`я спільних дітей.

У зв`язку з викладеним, позивач просив суд задовольнити позовні вимоги та визнати місце проживання малолітніх дітей разом з батьком.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11 вересня 2024 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 04 жовтня 2024 року позивач направив апеляційну скаргу засобами поштового зв`язку, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з батьком в повному обсязі.

Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання, призначене на 20.02.2025 року, з`явився представник позивача.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків:

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.08.2011 року.

За час спільного проживання у сторін народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28.10.2021 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Як зазначає позивач, з початком військової агресії російської федерації проти України ОСОБА_5 виїхала з України та на даний час не повернулася.

Згідно наявної в матеріалах справи копії Акту обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї від 17.11.2023 року вбачається, що ОСОБА_1 разом з малолітніми дітьми проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з цим, Виконавчий комітет Обухівської міської ради Київської області не надав висновок щодо визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком, оскільки в матеріалах справи відсутнє підтвердження спору між батьками щодо визначення місця проживання малолітніх дітей з одним з батьків.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволення позовних вимог, зазначив, що позивачем не надано до суду доказів на підтвердження наявності спору між сторонами, порушення чи оспорювання його прав відповідачем щодо проживання їх спільних дітей разом з ним. Діти фактично проживали і продовжують проживати разом з позивачем до цього часу, при цьому відповідач не заперечує щодо подальшого проживання дітей з батьком.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію позивача, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст.4 ЦПК України судовому захисту підлягають лише невизнані, оспорені та порушені права особи.

За таких умов, передумовою отримання судового захисту має бути доведення того факту, що права позивача порушені, і таке порушення вчиняє саме відповідача.

У даному випадку наявності жодного спору між позивачем та відповідачем фактично доведено не було, що виключає можливість задоволення позову, що і було належним чином констатовано судом першої інстанції.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

З урахуванням наведених вище положень процесуального закону факт порушення прав позивача саме тим відповідачем, що був визначений позивачем, є предметом доказування в справі. У той же час, жодного доказу з приводу невизнання чи оспорення відповідачем прав позивача або їх порушення в ході розгляду справи представлено не було.

За таких умов апеляційний суд не вбачає існування жодного спору між сторонами із заявленого питання, що в свою чергу обумовлює відсутність у позивача права на судовий захист з даного приводу.

В постанові від 10.07.2024 р. у справі № 127/16211/23 Верховний Суд також зробив висновок про те, що відсутність спору між батьками про місце проживання дитини передбачає необхідність відмови у задоволенні позову.

У своїх поясненнях в суді апеляційної інстанції представник позивача зазначив, що по суті рішення в даній справі потрібне позивачу для встановлення права на отримання відстрочки від мобілізації.

З урахуванням цього, колегія суддів зважає, що така обставина і має встановлюватись у рамках справи щодо наявності чи відсутності права у позивача на відстрочку від мобілізації, при цьому з іншим складом учасників справи.

За результатами розгляду справи апеляційний суд вбачає створення позивачем штучного спору з метою вирішення питання поза межами правовідносин позивача та заявленого ним відповідача без залучення до участі у справі належного відповідача, що є неприпустимим.

Зазначене додатково доводить обґрунтованість позиції суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишитибез задоволення.

Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько