Справа № 538/573/24
Провадження № 2/538/337/25
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 березня 2025 року м. Лохвиця
Лохвицький районний суд Полтавської області в складі: головуючого судді Цімботи Л.Г., з участю секретаря судового засідання Петрової С.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лохвиця у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Плужник Максим Валерійович до Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час розрахунку при звільненні,
ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Плужник М.В. звернувся в суд з позовом до ДП «Управління справами Фонду державного майна України» і просить з урахуванням уточненої позовної заяви стягнути з Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 193 838 гривень 50 коп. (сума визначена після утримання податків й інших обов`язкових платежів); середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 195 385 гривень 20 коп. (сума визначена без утримання податків й інших обов`язкових платежів); витрати на правову допомогу в розмірі 10 178 гривень 06 коп. Позовну заяву мотивує тим, що згідно наказу ДП «Управління справами Фонду державного майна України» від 30 квітня 2021 року №59 «Про прийняття на посаду заступника начальника відділу обліку та оренди майна, з 05 травня 2021 року ОСОБА_1 прийнято на посаду заступника начальника відділу обліку та оренди майна ДП «Управління справами Фонду державного майна України» з посадовим окладом 23 000,00 грн. на місяць. Згідно наказу ДП «Управління справами Фонду державного майна України» від 11 жовтня 2023 року №106, позивача звільнено з посади посаду заступника начальника відділу обліку та оренди майна Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» з 13 жовтня 2023 року за угодою сторін, згідно пункту 1 статті 36 КЗпП України. Згідно довідки підприємства від 13 жовтня 2023 року №452/ВС, розмір кредиторської заборгованості підприємства із заробітної плати перед ОСОБА_1 станом на 13 жовтня 2023 року складає 259 235 гривень 71 коп. за період з листопада 2022 року по день звільнення. В період з 13 жовтня по день пред`явлення позову, відповідачем здійснено нарахування та виплату частини заробітної плати в розмірі 60 028 гривень 41 коп., а саме: 17 жовтня 2023 року виплачено 8 050,00 грн.; 19 жовтня 2023 року виплачено 7 590,00 грн.; 03 листопада 2023 року виплачено 8 276,09 грн.; 13 листопада 2023 року виплачено 1 610,00 грн.; 12 грудня 2023 року виплачено 4 025,00 грн.; 28 грудня 2023 року виплачено 500,00 грн.; 29 грудня 2023 року виплачено 5 000,00 грн.; 02 січня 2024 року виплачено 1 000,00 грн.; 15 січня 2024 року виплачено 1 610,00 грн.; 25 січня 2024 року виплачено 3 237,32 грн.; 26 січня 2024 року виплачено 1 500,00 грн.; 01 лютого 2024 року виплачено 2 820,00 грн.; 02 лютого 2024 року виплачено 6 500,00 грн.; 05 лютого 2024 року виплачено 3 500,00 грн.; 01 березня 2024 року виплачено 1 610,00 грн.; 15 березня 2024 року виплачено 3 200,00 грн. Таким чином, станом на день пред`явлення позову, розмір кредиторської заборгованості підприємства із заробітної плати перед ОСОБА_1 складає 199 206 гривень 90 коп. Згідно даних єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, станом на 29.03.2024 року ДП «Управління справами Фонду державного майна України» є юридичною особою державної форми власності, не перебуває в процесі припинення, органом управління є Фонд державного майна України. Зазначає, що відповідач безперервно здійснює господарську діяльність шляхом надання державного нерухомого майна в оренду, має статутний капітал 115301007,10 грн. Отже, заборгованість по заробітній платі не погашена перед позивачем у повному обсязі з вини відповідача. Таким чином, станом на день пред`явлення позову, відповідач у період з наступного після звільнення дня, тобто з 14.10.2023 по день пред`явлення позову, тобто 29.03.2024 року не здійснив розрахунок по заробітній платі у повному обсязі, чим допустив прострочення в 120 робочих днів. Згідно довідки Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» від 13 жовтня 2023 року, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 1 628 гривні 21 коп. Отже, розрахунок середнього заробітку за період затримки (11.10.2023 29.03.2024) становить: 1 628,21 грн. х 120 днів = 195 385,20 грн.
Ухвалою судді Зуб Т.О. від 03.04.2024р. провадження у вказаній справі відкрито та ухвалено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження.
10.04.2024 представником відповідача надано відзив на позовну заяву, в якій просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В обгрунтування якого вказує, що ОСОБА_1 пропущено тримісячний строк для звернення до, суду, який закінчився 13 січня 2024 року. Оскільки позивач свідомо не проявляв інтересу до стану розгляду його справи 538/80/24, повторно не з`явився у судове засідання у справі № 538/80/24 і позовну заяву Лохвицьким районним судом Полтавської області було залишено без розгляду, то такі обставини не можуть вважатися поважною причиною пропуску позивачем передбаченого ч. 2 ст. 233 КЗпП України тримісячного строку звернення до суду. Оскільки для визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку враховуються робочі дні, то середній заробіток відповідно до ст.117 КЗпП України підлягає обмеженню кількістю робочих днів за 6 місяців. У позовній заяві позивач просить стягнути заборгованість із заробітної плати у розмірі 199 206 грн 90 коп. Однак, станом на квітень 2024 року дійсна сума заборгованості відповідача по виплаті заробітної плати становить 194 698, 90 грн. Крім того, у наданих позивачем довідках про розмір заробітної плати існують суперечності, що впливають на розмір середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та ціну позову, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню в зв`язку із недоведеністю. Враховуючи очевидну неспівмірність заявлених позивачем до стягнення середнього заробітку порівняно із заборгованістю із виплати заробітної плати, добросовісні дії відповідача щодо погашення працівнику заробітної плати, існують підстави для зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що у свою чергу забезпечить дотримання розумного балансу між інтересами державного підприємства та працівника, який звільнився (а.с.30-45).
10.06.2024 року згідно розпорядження №29 від 10.06.2024 р. «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ», в зв`язку з відрядженням судді Зуб Т.О. та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа за вищевказаною позовною заявою надійшла в провадження судді Цімботи Л.Г.
Ухвалою судді від 14.06.2024 р. цивільну справу за вказаною позовною заявою прийнято до провадження судді Цімботи Л.Г.
В судовому засіданні 11.03.2025 р. позивач позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином.
Суд, вислухавши позивача, дослідивши докази по справі, дійшов такого висновку.
13.10.2023 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Доручено бухгалтерії провести необхідні розрахунки з ОСОБА_1 відповідно до чинного законодавства України за фактично відпрацьований час та виплатити грошову компенсацію за 40 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки (а.с. 12).
Відповідно до довідки ДП «Управління справами Фонду державного майна України» від 13.10.2023 року № 454/ВС вбачається, що ОСОБА_1 дійсно працював на ДП «Управління справами Фонду державного майна України» форма працевлаштування: основна, посада: заступник начальника відділу обліку та оренди майна, за серпень 2023 нарахована заробітна плата 30 443,49 грн (кількість робочих днів згідно графіка роботи - 23 та фактично відпрацьованих - 20), за вересень 2023 - 31 428,57 грн (кількість робочих днів згідно графіка роботи - 21 та фактично відпрацьованих-18), середньоденна заробітна плата складає 1628,21 грн, середньомісячна заробітна плата складає 35 820, 62 грн (а.с.8).
Відповідно до довідки ДП «Управління справами Фонду державного майна України» від 13.10.2023 року № 452/ВС вбачається, що ОСОБА_1 працював на ДП «Управління справами Фонду державного майна України», розмір кредиторської заборгованості ДП «Управління справами Фонду державного майна України» із заробітної плати перед ОСОБА_1 станом на 13.10.2024р складає 259 235,71 грн (а.с. 16).
Згідно картки рахунку 661 за жовтень 2023 - березень 2024 ОСОБА_1 вбачаються виплати в сумі 73 203,01 грн, а саме: 17 жовтня 2023 року виплачено 8 050,00 грн.; 19 жовтня 2023 року - 7 590,00 грн.; 31 жовтня 2023 року - 15 114,65 грн;31 жовтня 2023 року - 1259,55 грн; 03 листопада 2023 року 8 276,09 грн.; 13 листопада 2023 року 1 610,00 грн.; 12 грудня 2023 року 4 025,00 грн.; 28 грудня 2023 року 500,00 грн.; 29 грудня 2023 року 5 000,00 грн.; 02 січня 2024 року 1 000,00 грн.; 15 січня 2024 року 1 610,00 грн.; 25 січня 2024 року 3 237,32 грн.;
26 січня 2024 року 1 500,00 грн.; 01 лютого 2024 року 2 820,00 грн.; 02 лютого 2024 року 6 500,00 грн.; 05 лютого 2024 року 3 500,00 грн.; 01 березня 2024 року 1 610,00 грн. (а.с.19).
Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
З урахуванням викладеного суд вважає, що в день звільнення позивача відповідач не виплатив йому усі належні до виплати суми, та з урахуванням виплачених у подальшому грошових коштів, до стягнення підлягає невиплачена заробітна плата в сумі 193 838, 50 грн, тому суд вбачає підстави для задоволення позову в цій частині вимог.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення їх точного розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Судом встановлено, що відповідач знаходиться в скрутному фінансовому становищі, має заборгованість перед іншими співробітниками та здійснює виплати як іншим працівникам, так і позивачу.
Згідно з довідкою підприємства від 08.04.2024 року № 277/ВС, згідно даних бухгалтерського обліку, кредиторська заборгованість станом на 01.04.2024 становить 6 974 412,83 грн, що складається з заборгованості з виплати заробітної плати 1 535 633,99 грн, заборгованості зі сплати податку доходів фізичних осіб - 609 888,65 грн, заборгованості зі сплати військового збору - 26 284,59 грн, заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску - 366 228,83 грн, заборгованості зі сплати податку на додану вартість 3 289 201,60 грн, заборгованості з комунальних послуг - 1 147 175,17 грн.
Після звільнення позивача із займаної посади починаючи з січня 2024 року, відбувалося поетапне погашення заборгованості, у тому числі і перед позивачем.
Як наслідок, з січня 2024 року по квітень 2024 року ДП «Управління справами Фонду державного майна України» перерахувало ОСОБА_1 29 485,72 грн, що підтверджується карткою рахунку 661 за січень 2024 - квітень 2024 ОСОБА_1 .
Враховуючи встановлені судом обставини справи, у зв`язку з якими виникла затримка в розрахунку з позивачем при звільненні, очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, дій позивача та відповідача, суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 190 000 грн, що у свою чергу забезпечить дотримання розумного балансу між інтересами державного підприємства та працівника, який звільнився.
При вирішенні питання про відшкодування позивачеві понесених витрат на правову допомогу в сумі 10 178,06 грн, суд виходить з такого.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.
Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Отже, на підтвердження понесених витратна професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази:1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку(квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат».
Так, із Договору № 209/П про надання правової допомоги від 10.01.2024 р. та Додаткової угоди № 1 до нього від 10.01.2024 р., розрахунку витрат на правову допомогу № 1 від 11.01.2024 ОСОБА_1 , Акту надання послуг № 1 від 11.01.2024 р, квитанції до прибуткового касового ордера №209/П від 11.01.2024 р. вбачається, що адвокатом Плужником М.В. було виконано (надано) ряд робіт (послуг) на загальну суму 10 178,06 грн.
Таким чином, дослідивши надані позивачем докази понесення витрат на професійну правничу допомогу, з огляду на складність справи, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд дійшов висновку про задоволення вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 10 178,06 грн.
Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 18, 81, 141, 258, 259, 263-265, 274-279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,
у х в а л и в:
Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Плужник Максим Валерійович до Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час розрахунку при звільненні задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку передбаченому п.15.5) Перехідних положень ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя Лохвицького
районного суду Людмила ЦІМБОТА