"18" березня 2025 р.
Справа № 639/119/25
Провадження № 2/642/591/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року м. Харків

Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Цибульської С.В.,

секретаря судового засідання Карпухіна Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні Ленінського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної академії Національної гвардії України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

29.01.2025 за підсудністю з Жовтневого районного суду м. Харкова до Ленінського районного суду м. Харкова надійшла цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до Національної академії Національної гвардії України (далі НА НГУ України) про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому позивач просить поновити його на посаді водія 1 відділення 1 автомобільного взводу автомобільної роти батальйону забезпечення навчального процесу Національної академії Національної гвардії України та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення по дату постановлення судового рішення по справі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 18.01.2013 був призначений на посаду водія взводу стропових автомобілів автомобільної роти БЗНП в Академії внутрішніх військ МВС України, яку згідно з розпорядженням Кабінету міністрів України від 27 травня 2014 року № 526-р перейменовано на Академію Національної гвардії України. Згідно з Указом Президента України від 04 червня 2014 № 497/2014 Академії Національної гвардії України надано статус національної академії Національної гвардії України. Наказом № 380 від 06.12.2024 ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. Переведення на роботу в іншу місцевість відповідач пояснював військовою агресією та складною безпековою ситуацією у місті Харків. Однак у місті Харкові як складові частини академії залишилися медична частина, адміністративний персонал та охорона. В наказі № 380 від 06.12.2024 підставою звільнення вказано повідомлення про зміну істотних умов праці від 29 листопада 2024 року.

Представник позивача зазначає у позовній заяві, що звільнення позивача відбулося з порушенням установленого законом порядку, що свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника, оскільки позивач не відмовлявся від роботи в нових умовах праці, а тому просить суд поновити позивача на посаді водія 1 відділення 1 автомобільного взводу автомобільної роти батальйону забезпечення навчального процесу Національної академії Національної гвардії України та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення по дату постановлення судового рішення по справі.

Разом із позовною заявою представником позивача подано клопотання про витребування доказів, в якому представник позивача просила суд витребувати у відповідача належним чином засвідчену копію повідомлення позивача про зміну істотних умов праці від 29.11.2024.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 03.02.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідачу надано строк на подання відзиву на позов, задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, витребувано у відповідача належним чином засвідчену копію повідомлення позивача про зміну істотних умов праці від 29.11.2024.

14.02.2025 від представника відповідача Щупакіна Д.В., до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, вказує, що з викладеними у позовній заяві вимогами відповідач не погоджується, вважає їх безпідставними, необґрунтованими і такими, що суперечать вимогам Кодексу законів про працю України.

Так, представник відповідача у відзиві зазначає, що ОСОБА_1 18.01.2013 був призначений на посаду водія взводу стропових автомобілів роти батальйону забезпечення навчального процесу (далі БЗНП) в Академії внутрішніх військ МВС України, як зазначає сам позивач у своїй позовній заяві. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває по теперішній час. З огляду на існування загрози для життя і здоров?я працівників, які виконують свої обов?язки у місці постійної дислокації Академії у м. Харків, на виконання вимог ст. 32 КЗпП України, наказу начальника Національної академії Національної гвардії України від 03.09.2024 № 492 «Про переміщення особового складу Академії з пункту постійної дислокації», оскільки попередні умови праці не можуть бути збережені, ОСОБА_1 було запропоновано 05.12.2024 убути до місця тимчасового розташування Академії у м. Золочів, Львівської області.

29.11.2024 «Повідомленням про зміну істотних умов прані» позивача було проінформовано про те, що на новому місці створені належні безпечні умови праці, які передбачені КЗпП України, Колективним договором та Правилами внутрішнього трудового розпорядку Академії, повідомлено також про те, що він зможе виконувати функціональні обов?язки, відповідно до трудового договору від 18.01.2013 за своєю спеціальністю, кваліфікацією та посадою. В повідомленні також було зазначено, що у випадку відмови позивача продовжувати роботу в нових умовах, дія його трудового поговору буде припинена 06.12.2024. Згідно з розпорядженням т.в.о. начальника Національної академії Національної гвардії України полковника ОСОБА_2 о 10 год. 29.11.2024 працівнику ОСОБА_3 було доведено «Повідомлення про зміну істотних умов праці» у присутності командира зведеного підрозділу полковника ОСОБА_4 , начальника режимно-секретного відділу підполковника ОСОБА_5 та командира 3-го взводу охорони роти охорони та комендантської служби БЗНП лейтенанта ОСОБА_6 .

Представник відповідача у відзиві вказує, що позивач ОСОБА_7 у присутності свідків відмовився розписуватися в ознайомленні його з «Повідомленням про зміну істотних умов праці» та убуттям 05.12.2024 до місця тимчасового розташування Академії в м. Золочів Львівської області. Відповідно до витягу з наказу від 06.12.2024 № 380 (по стройовій частині) ОСОБА_1 звільнено з роботи 06.12.2024 на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП у зв`язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв?язку із зміною умов праці. Позивачу виплачена компенсація за 4 календарні дні невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 18 січня 2024 року по 06 грудня 2024 року та, відповідно до ст. 44 КЗП України виплачено вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку. Також 06.12.2024 позивач отримав нарочно трудову книжку з відповідними записами та витяг з наказу від 06.12.2024 № 380 про звільнення.

На думку представника відповідача, позивач був належним чином проінформований про зміну істотних умов праці відповідним повідомленням, звільнений, а також йому була виплачена вихідна допомога відповідно до чинного законодавства.

Також представник відповідача зазначає у відзиві, що позивач помилково стверджує, що попередження працівникові продовжувати роботу після того, як власник з додержанням встановленого строку змінить істотні умови праці, оскільки під час дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов. В цьому випадку на підставі наказу начальника Академії від 03.09.2024 «Повідомлення про зміну істотних умов праці» від 29.11.2024, позивачеві було надано 7 днів для прийняття рішення щодо згоди на продовження роботи в нових умовах та пропонувалося убути 05.12.2024 до місця тимчасового розташування Академії у м. Золочів Львівської області. Натомість позивач не скористався цим правом та не виконав свій обов?язок щодо виконання умов підписаного ним трудового договору від 18.01.2013. Також позивач власноруч написав розписку про отримання трудової книжки та витягу з наказу не заперечуючи проти цього, приймаючи та визнаючи своє звільнення. Натомість свої аргументи та позицію у позовній заяві щодо звільнення без законної підстави позивач не підкріплює жодними доказами.

Окрім того, на думку представника відповідача, позивачем попущено строк звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, оскільки позивача було звільнено, розраховано, та видано останньому витяг з наказу про звільнення та трудову книжку 06.12.2024, а до суду з позовною заявою позивач звернувся 07.01.2025, тобто з пропуском місячного строку, не подавши заяву про поновлення строку та без надання доказів існування інших обставин або труднощів, які унеможливили дотримання строків звернення до суду, встановлених законом. При цьому, якщо строк подання такої заяви попущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з вказаної підстави.

Разом із відзивом представником відповідача надано суду копію витребуваного судом повідомлення позивача про зміну істотних умов праці від 29.11.2024.

18.02.2025 від представника позивача адвоката Бороденко К.О., до суду надійшла відповідь на відзив, в якому представник позивача просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, з твердженнями представника відповідача, викладеними у відзиві, не погоджується та зазначає, що у місті Харкові як складові частини академії залишилися медична частина, адміністративний персонал та охорона. Позивачу було запропоновано убути до місця тимчасового розташування відповідача у м. Золочів Львівської області без врахування того, що у місті Харків залишаються складові частини Академії, позивачу не було запропоновано переведення на посаду в складовій частині академії, що базується у м. Харків. Отже відповідач в односторонньому порядку змінив істотні умови праці позивача, чим порушив норми чинного законодавства України.

Також представник позивача вказує у відповіді на відзив, що у справах про поновлення на роботі обов?язок доказування законності звільнення, в тому числі дотримання процедури звільнення, покладено на роботодавця, при цьому відсутність заперечень не позбавляє права на звернення до суду для захисту порушених прав.

Окрім того на думку представника позивача, місячний строк звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення при подачі цієї позовної заяви не пропущений, оскільки позивача було звільнено з посади 06.12.2024, а позовна заява подана засобами поштового зв`язку через АТ «Укрпошта» 30.12.2024, що підтверджується описом вкладення до листа № 121, тобто в межах місячного строку.

07.03.2025 від представника відповідача до суду надійшло клопотання про долучення доказів, в якому останній просить суд долучити до матеріалів справи копію наказу начальника НА НГУ України від 03.09.2024 № 492 «Про переміщення особового складу Академії з пункту постійної дислокації».

Правом на подання заперечень відповідач не скористався, будь-яких інших клопотань чи заяв суду не подав.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 18.01.2013 прийнятий на роботу в Академію внутрішніх військ МВС України та призначений на посаду водія взводу стропових автомобілів автомобільної роти БЗНП в Академії внутрішніх військ МВС України, що підтверджується копією трудового договору від 18.01.2013 та копією трудової книжки серії НОМЕР_1 від 01.12.1980.

01.04.2013 взвод стропових автомобілів перейменований на 1 автомобільний взвод (запис від 01.04.2013 в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 01.12.1980).

Згідно з розпорядженням Кабінету міністрів України від 27 травня 2014 року № 526-р Академію внутрішніх військ МВС України перейменовано на Академію Національної гвардії України.

01.09.2020 ОСОБА_1 переведений на посаду водія 1 відділення 1 автомобільного відділення автомобільної роти БЗНП (запис від 01.09.2020 в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 01.12.1980).

Відповідно до копії витягу з наказу начальника НА НГУ України від 06.12.2024 № 380 ОСОБА_1 06.12.2024 звільнений з посади на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, що також підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 . При цьому ОСОБА_1 вказаним наказом призначено виплатити грошову компенсацію за невикористані 4 календарні дні щорічної основної відпустки за період роботи з 18 січня 2024 року по 06 грудня 2024 року та виплатити вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку. Підставою звільнення вказано повідомлення про зміну істотних умов праці від 24 листопада 2024 року.

Щодо посилання представника відповідача на те, що позивачем пропущено строк на подання позовної заяви, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Згідно з ч. 1 ст. 184 ЦПК України позов пред`являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

Якщо позов (заява) подається до суду особисто, днем пред`явлення позову буде день прийняття його судом (засвідчується датою реєстрації). Якщо ж позов (заява) пред`являється не особисто, а відправляється поштою, днем пред`явлення позову (заяви) вважається календарна дата прийняття відповідного листа поштою, засвідчена на поштовому штемпелі, а не день надходження до суду (дата реєстрації вхідної документації судом).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 отримав копію витягу наказу про звільнення 06.12.2024, тому строк подачі заяви про вирішення трудового спору спливав 06.01.2025.

Позовна заява ОСОБА_1 до Національної академії Національної гвардії України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу направлена до Жовтневого районного суду м. Харкова засобами поштового зв`язку 30.12.2024, про що свідчить опис вкладення від 30.12.2024 та конверт з зазначенням дати відправлення 30.12.2024.

Отже днем пред`явлення цього позову є 30.12.2024 день направлення позовної заяви з додатками до суду засобами поштового зв`язку, тобто вказана позовна заява подана у межах строку, встановленого законом.

Щодо позовних вимог про поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає таке.

Приписами ст. 32 КЗпП України врегульовано порядок переведення на іншу роботу та зміну істотних умов праці. Так, відповідно до ч. 1 ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Приписи ст. 33 КЗпП України передбачають порядок тимчасового переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Попередження - це письмова пропозиція працівникові продовжити роботу після того, як власник з дотриманням установленого законодавством двомісячного строку змінить істотні умови праці. Працівник може прийняти цю пропозицію та продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці або ж відмовитися від неї. Двомісячний строк попередження передбачено для того, щоб працівник міг знайти собі іншу роботу, якщо його не влаштовує зміна істотних умов праці. Про визначену ч. 3 ст. 32 КЗпП України зміну істотних умов праці та, відповідно, припинення трудового договору за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України можливо говорити тоді, коли посада працівника не скорочується, а лише змінюються істотні умови праці за цією посадою (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 27 серпня 2024 року у справі № 521/1892/22 (провадження № 61-1538св24)).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 761/11887/15-ц (провадження № 61-15506сво18) зроблено висновок, що звільнення працівника на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із його відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці не можна відносити ні до звільнення працівника за його ініціативою, ні до звільнення працівника за ініціативою роботодавця. Зазначена підстава припинення трудового договору є окремою самостійною підставою для припинення трудового договору, яка обумовлена відсутністю взаємного волевиявлення його сторін, недосягненням ними згоди щодо продовження дії трудового договору. Підставою для звільнення працівника за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України є його відмова від продовження роботи в нових умовах праці після спливу двомісячного строку з часу ознайомлення з відповідним повідомленням.

Згідно з копією наказу начальника НА НГУ від 03.09.2024 № 492 «Про переміщення особового складу Академії з пункту постійної дислокації» на виконання вимог бойового розпорядження командувача Національної гвардії України від 29.08.2024 з метою якісного та своєчасного переміщення особового складу Академії з пункту постійної дислокації ( АДРЕСА_1 ) до м. Золочів Львівської області наказано заступнику начальника в період з 04.09.2024 до 10.09.2024 здійснити переміщення особового складу Академії з пункту постійної дислокації з АДРЕСА_1 відповідно до затвердженого графіку переміщення.

Як вбачається з копії повідомлення про зміну істотних умов праці, на виконання вимог ст. 32 КЗпП України, наказу командувача Національної гвардії України від 26.06.2023 № 497 «Про тимчасове розташування Національної академії Національної гвардії України», наказу начальника НА НГУ від 03.09.2024 № 492 «Про переміщення особового складу Академії з пункту постійної дислокації» ОСОБА_1 повідомлено про зміну істотних умов праці. У цьому повідомленні вказано, що у зв`язку з існуванням загрози для життя і здоров`я працівників, які виконують свої обов`язки у місці постійної дислокації Академії у м. Харків, попередні умови праці не можуть бути збережені. ОСОБА_1 запропоновано 05.12.2024 убути до місця тимчасового розташування академії у м. Золочів Львівської області та вказано, що у випадку відмови продовжувати роботу в нових умовах, дія трудового договору буде припинена 06.12.2024 на підставі відмови працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Відповідно до копії цього повідомлення вказане повідомлення доведено 29.11.2024 о 10 год. працівнику - водію 2 відділення 1 автомобільного взводу автомобільної роти БЗНП ОСОБА_3 , у присутності командира зведеного підрозділу полковника ОСОБА_8 , начальника режимно-секретного відділу підполковника ОСОБА_9 , командира 3 взводу охорони роти охорони та комендантської служби БЗНП лейтенанта ОСОБА_10 у присутності свідків відмовився розписуватися в ознайомленні його зі вказаним повідомленням та убути 05.12.2024 до місця тимчасового розташування академії в м. Золочів Львівської області.

Згідно з копією розписки від 06.12.2024 ОСОБА_1 06.12.2024 отримав свою трудову книжку серії НОМЕР_2 від 01.12.1980 та виписку.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою. У період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.

Тобто для застосування відповідачем ч. 2 ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не було необхідним виникнення будь-яких інших обставин, окрім як введення воєнного стану.

Отже повідомлення позивача про зміну істотних умов праці здійснено відповідачем з дотриманням вимог діючого на час вчинення вказаних дій законодавства.

Посилання представника позивача на те, що у місті Харкові як складові частини академії залишилися медична частина, адміністративний персонал та охорона, але при цьому позивачу не було запропоновано переведення на посаду в складовій частині академії, що базується у м. Харків, не є порушенням трудових прав позивача з боку відповідача, оскільки обов`язок запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, передбачений ч. 3 ст. 49-2 КЗпП, виникає у роботодавця у випадку вивільнення працівників.

Зміна істотних умов праці за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку зі зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці (висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 23 березня 2016 року у справі № 6-2748цс15).

Натомість у цьому випадку відповідач не був зобов`язаний пропонувати позивачеві іншу будь-яку вакантну посаду, адже підприємство не ліквідовувалося, посада позивача не була виведена зі штатного розпису, звільнення позивача відбулося не з ініціативи відповідача.

Також у ході судового розгляду не знайдено підтвердження вказівці представника позивача на порушення відповідачем норм трудового законодавства України у частині односторонньої зміни істотних умов праці за відсутності змін в організації праці, оскільки підставою для зміни істотних умов праці позивача стало переміщення особового складу академії до місця тимчасового розташування у м. Золочів Львівської області, тобто переміщення в іншу місцевість, що є істотною зміною в організації праці, яка зумовлена існуванням загрози для життя і здоров`я працівників, які виконували свої обов`язки в місці постійної дислокації ум. Харків, тобто необхідністю забезпечення безпечних умов праці. Тому не є релевантними посилання представника позивача на висновок Верховного суду, викладений у постанові від 18 січня 2023 року в справі № 466/1680/21, щодо зобов`язання роботодавця поновити працюючим попередні умови праці у разі, коли роботодавцем в односторонньому порядку змінено істотні умови праці працівників за відсутності змін в організації виробництва і праці.

Отже дії відповідача при звільнені позивача відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП є правомірними, зумовлені об`єктивними чинниками, які від відповідача не залежали, волевиявлення позивача у вигляді відсутності згоди на продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці є свідомим, наслідок відсутності такої згоди позивача у вигляді звільнення є закономірним та законним, а тому суд дійшов висновку, що позовна вимога позивача про поновлення на посаді задоволенню не підлягає.

З огляду на те, що судом встановлена правомірність звільнення позивача та відсутність підстав для поновлення останнього на посаді, у задоволенні позовної вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що є похідною від вимоги про поновлення на роботі, необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог судом відмовлено у повному обсязі, при цьому позивач звільнений від сплати судового збору, витрати зі сплати судового збору слід віднести на рахунок держави.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 12, 76-82, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274, 277-279, 280, 281, 289, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Національної академії Національної гвардії України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Судові витрати щодо сплати судового збору віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 18.03.2025.

Відомості про учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач Національна академія Національної гвардії України, , адреса місцезнаходження: м. Харків, майдан Захисників України, буд. 3.

Головуючий суддя Світлана ЦИБУЛЬСЬКА