Миколаївський районний суд Миколаївської області

Справа № 945/2384/24
Провадження № 2/945/500/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський районний суд Миколаївської області у складі

головуючої судді Павленко І.В.,

за участю секретаря судового засідання Сербиної К.Ю.,

представника позивача - адвоката Романової І.Д.,

представника відповідача Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області Філімонової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі судових засідань в м. Миколаїв цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області, ОСОБА_2 , про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП,

ВСТАНОВИВ:

03.10.2024 ОСОБА_1 звернулась через свого представника адвоката Романову І.Д. до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовною заявою про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП, до Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області та ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що постановою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 15.08.2024 року у справі № 945/1866/24 ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Під час розгляду справи, судом було встановлено, що 30.07.2024 о 12:00 годині на трасі АД М-14 Одеса-Мелітополь-Новоазовськ 117 км біля с. Зелене водій автобуса I-VAN А07А д.з. НОМЕР_1 не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не дотримався безпечної дистанції, у результаті чого здійснив зіткнення з DAF FT XF 105, 460 д. з. НОМЕР_2 ППЦ 28 д. з. НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_3 , який рухався попереду, унаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальної шкоди. Відповідно до свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ППЦ 28 д.з. НОМЕР_3 право власності належить ОСОБА_1 . Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 105701 від 30.07.2024р. транспортний засіб I-VAN А07А д.з. НОМЕР_1 , належить Миколаївській РДА. 12.09.2024р. надіслано адвокатський запит до Миколаївської районної військової (державної) адміністрації. Згідно відповіді Миколаївської районної військової адміністрації від 17.09.2024р № 3730/02-23-24, повідомили, що на балансі Миколаївської районної військової державної адміністрації Миколаївської області не знаходиться транспортний засіб, тому передати документи підтверджуючи факт передачі не є можливим. Також позивач вказує на те, що за сприянням винуватця ДТП ОСОБА_2 , автомобіль DAF FT XF 105, 460 д.з. НОМЕР_2 ППЦ 28 д.з. НОМЕР_3 , було частково відремонтовано, не відшкодованим залишається заміна опорній плити механізму зчеплення. Відповідно до кошторису на ремонт транспортного засобу від 26.08.2024 ТОВ «Траксервіс В12», сума ремонту 46 000 грн. На момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди відповідальність винної особи, тобто відповідача ОСОБА_2 , як учасника бойових дій застрахована в МТСБУ відповідно до ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Керуючись статтями 1166, 1187, 1192 ЦК України, а також правовим висновком Верховного суду України, викладеним в постанові суду від 20 січня 2016 року по справі № 6-2808цс15 «право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути обмежено або припинено наявністю у останнього обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, позивач просить стягнути з Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області, ЄДРПОУ 0405650 (як з власника транспортного засобу) та ОСОБА_2 (як з безпосереднього винуватця) на користь ОСОБА_1 в солідарному порядку відшкодування матеріальної шкоди заподіяної у наслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 46 000 грн, а також витрати на правову допомогу та судовий збір.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 09.10.2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 945/2384/24, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Призначено у справі підготовче судове засідання на 11.11.2024.

08.11.2024 через систему «Електронний суд» надійшло клопотання представника позивача про долучення доказів, а саме акту прийому-передачі виконаних робіт та квитанцій.

11.11.2024 підготовче судове засідання у справі не відбулось у зв`язку з відсутністю електроенергії у приміщені суду та було відкладене на 11.12.2024.

11.12.2024 надійшло клопотання представника позивача про перенесення розгляду справи у зв`язку з неявкою відповідачів. Підготовче судове засідання було відкладено на 10.01.2025, на підставі частини другої статті 223 ЦПК України.

У підготовче судове засідання 10.01.2025 відповідач ОСОБА_2 не з`явився, відзив на позовну заяву не подавав, однак конверт із судовою повісткою повернувся на адресу суду з відміткою на довідці про причини повернення «адресат відмовився».

Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України, у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.

Відповідач Миколаївська районна державна адміністрація Миколаївської області був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи через Електронний кабінет, однак також не направив представника у підготовче судове засідання 10.01.2025, відзив не подавав.

Відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.

За таких обставин підготовче судове засідання було проведено за відсутності відповідачів і ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 10.01.2025 закрито підготовче засідання і справа призначена до судового розгляду по суті на 10.02.2025.

У підготовчому засіданні, на якому був присутній представник позивача адвокат Романова І.Д., суд вирішував всі питання, які належить вирішити у підготовчому засіданні, зокрема з`ясовував у представника позивача чи можливо провести підготовче засідання за відсутності відповідачів, чи є необхідність вирішення питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача; роз`яснював, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи; з`ясовував, чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі ; з`ясовував, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові; запитував представника позивача чи є якісь заяви та клопотання. При цьому представник позивача зазначив, що заяви та клопотання відсутні і справа може бути призначена до судового розгляду по суті.

10.02.2025 відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, судова повістка про виклик повернулась на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідач Миколаївська районна державна адміністрація Миколаївської області був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи через Електронний кабінет, однак також не направив представника у засідання 10.02.2025.

Відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.

В судовому засіданні, під час дослідження доказів, представником позивача було заявлено клопотання про надання часу для долучення документів, а саме протоколу про адміністративне правопорушення, який помилково не було долучено до позовної заяви. Судом оголошено перерву у судовому засіданні до 10.03.2025.

17.02.2025 на адресу суду через систему «Електронний суд» надійшла заява Миколаївської районної державної адміністрації в якій повідомлялось, що відповідно до відповіді на запит РСЦ ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях від 12.02.2025 № 42/02-8/23/25 згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів, автомобіль марки I-VAN A07A, номерний знак НОМЕР_1 з 07.07.2021 року по теперішній час зареєстрований за Миколаївською районною державною адміністрацією, код 04057190. Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, код 04057190 належить Миколаївській районній державний адміністрації Одеської області (Миколаївська РДА). В той час як у справі № 945/2384/24 позов пред`явлено до Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області (), яка є неналежною стороною у справі.

У судовому засіданні 10.03.2025 представник позивача Романова І.Д. надала пояснення, які за змістом відповідають позовній заяві та просила суд задовільнити позовні вимоги.

Представник відповідача Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області надала пояснення, які по суті відповідають заяві, що надійшла до суду 17.02.2025 та вказала, що Миколаївська районна державна адміністрація Миколаївської області () є неналежною стороною у справі.

Представник позивача з урахуванням отриманої інформації жодних клопотань не заявляла, вказала, що розгляд справи можна продовжувати та у судових дебатах знов звернула увагу на судову практику щодо того, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути обмежено або припинено.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, однак конверт із судовою повісткою повернувся на адресу суду з відміткою на довідці про причини повернення «адресат відмовився».

Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України, у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та наявні у справі докази, дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог, виходячи з такого.

Відповідно до пунктів 4, 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, окрім інших, змагальність сторін та диспозитивність.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивачем надано копію постанови Миколаївського районного суду Миколаївської області від 15 серпня 2024 року у справі № 945/1866/24 якою ОСОБА_2 визнано виним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн.

Постанова суду набрала законної сили 27.08.2024.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Враховуючи положення ч. 6 ст. 82 ЦПК України суд встановив, що 30.07.2024 о 12:00 годині на трасі АД М-14 Одеса-Мелітополь-Новоазовськ 117 км біля с. Зелене водій автобуса I-VAN A07A д.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не дотримався безпечної дистанції, у результаті чого здійснив зіткнення з DAF FT XF 105, 460 д.з. НОМЕР_2 /ППЦ 28 д.з. НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_3 , який рухався попереду, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Вказаними діями ОСОБА_2 порушив вимоги п. п. 2.3б, 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху та його визнано виним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , ППЦ 28, д.н. НОМЕР_3 належить позивачу - ОСОБА_1 .

Що стосується транспортного засобу, яким керував відповідач 2 - ОСОБА_2 , то в протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 105701 від 30.07.2024 зазначено в пункті 6 Транспортний засіб (марка, модель, номерний знак, належність), що А07А НОМЕР_1 належить Миколаївській РДА.

Як пояснив представник позивача у судовому засіданні, саме цей документ вона вважає доказом, що підтверджує власника транспортного засобу, та як вбачається з позовної заяви, з посиланням на ст. 1187 ЦК України, Миколаївська районна державна адміністрація Миколаївської області () була визначена позивачем як особа, що має відповідати за позовом - відповідач 1.

При цьому представник позивача пояснила, що 12.09.2024 надіслано адвокатський запит до Миколаївської районної військової (державної) адміністрації. Згідно відповіді Миколаївської районної військової адміністрації від 17.09.2024 № 3730/02-23-24, на балансі Миколаївської районної військової державної адміністрації Миколаївської області не знаходиться транспортний засіб, тому передати документи підтверджуючи факт передачі не є можливим.

Як було з`ясовано судом на підготовчому судовому засіданні, інших адвокатських запитів не направлялось для з`ясування особи, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, відповідних клопотань про відкладення підготовчого судового засідання для направлення таких запитів, чи клопотань про витребування доказів, до суду не надходило.

Як вбачається з дослідженою судом відповіді на запит РСЦ ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях від 12.02.2025 № 42/02-8/23/25, згідно інформації з Єдиного державного реєстру транспортних засобів, автомобіль марки I-VAN A07A, номерний знак НОМЕР_1 з 07.07.2021 року по теперішній час зареєстрований за Миколаївською районною державною адміністрацією, код 04057190.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, код 04057190 належить Миколаївській районній державний адміністрації Одеської області (Миколаївська РДА).

Як вбачається з позовної заяви позивачем ОСОБА_1 пред`явлено позов до Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області (), яка не є володільцем джерела підвищеної небезпеки - автомобіля марки I-VAN A07A, номерний знак НОМЕР_1 .

Судове засідання у справі відбувалось 10.03.2025, при цьому 17.02.2025 представник відповідача Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області через систему «Електронний суд» надала пояснення, з додаванням відповідних доказів, що Миколаївська районна державна адміністрація Миколаївської області () не є володільцем транспортного засобу. За весь цей час, а також під час судового засідання, до суду не надходило від позивача та його представника заяв та клопотань, в тому числі відповідно до ст. 51 ЦПК України.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просить суд стягнути відшкодування матеріальної шкоди в солідарному порядку з власника транспортного засобу та безпосереднього винуватця - водія цього транспортного засобу.

В силу ч. 6 ст. 82 ЦПК України, суд визнає доведеним, що ОСОБА_2 керуючи автобусом I-VAN A07A д.з. НОМЕР_1 здійснив зіткнення з DAF FT XF 105, 460 д.з. НОМЕР_2 /ППЦ 28 д.з. НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_3 .

На підтвердження матеріальної шкоди позивачем надано дефектувальну відомість від 02.08.2024 ТОВ «Траксервіс В12»; кошторис на ремонт транспортного засобу від 26.08.2024, складений ТОВ «Траксервіс В12», відповідно до якого вартість ремонту розраховано на суму 46000 грн; акт № 210/08 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 26.08.2024, відповідно до якого виконавець ТОВ «Траксервіс В12» виконав роботи (послуги) на суму 46000 грн та квитанції від 26.08.2024 № 247 на суму 20000 грн та від 28.08.2024 № 250 на суму 26000 грн, якими ОСОБА_1 оплатила вартість виконаного ремонту.

Однак при цьому суд враховує таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Також в позовній заяві зазначено, що на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди відповідальність винної особи, тобто відповідача, як учасника бойових дій застрахована в МТСБУ відповідно до ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». При цьому представником позивача надано відповідь ВЧ НОМЕР_5 на адвокатський запит про надання інформації про перебування на військовому обліку та можливого проходження військової служби у ЗСУ громадянина ОСОБА_2 , в якій адвокату відмолено у надані запитаної інформації з огляду на захист персональних даних.

В позовній заяві та в судовому засіданні представник позивача посилалась на те, що відповідно до правового висновку Верховного суду України, викладеного в постанові суду від 20 січня 2016 року по справі № 6-2808цс15 право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути обмежено або припинено наявністю у останнього обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Також позивач зазначила, що звернення потерпілого до страховика з заявою про виплату страхового відшкодування є позасудовою процедурою, яка не виключає можливість потерпілого звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування. До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постановах: від 05.10.2022 № 208/4598/21; від 21.04.2022 № 447/2222/20; від 16.02.2022 № 554/3246/18; від 07.02.2022 № 686/14368/19.

Однак суд не погоджується з вказаною позицією позивача, виходячи з такого.

Згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів, автомобіль марки I-VAN A07A, номерний знак НОМЕР_1 з 07.07.2021 року по теперішній час зареєстрований за Миколаївській районній державний адміністрації Одеської області (Миколаївська РДА) код 04057190.

Під час ДТП вказаним транспортним засобом (автобусом) керував ОСОБА_2 , що підтверджується постановою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 15.08.2024, а також протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 105701 від 30.07.2024, де зазначено, що ОСОБА_2 є військовослужбовцем.

За змістом статті 1166 ЦК України, за загальним правилом, шкода підлягає відшкодуванню, по-перше, в повному обсязі, по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала.

Проте, крім загального правила, є спеціальні, передбачені законом. Такими спеціальними правилами є норми статей 1172 та 1187 ЦК України, а також норми про страхування особою цивільно-правової відповідальності.

ОСОБА_2 керував пасажирським автобусом I-VAN A07A, що належить юридичній особі, тому відповідно до ч. 1 ст. 1172, ч. 2 ст. 1187 ЦК є всі підстави для висновку про те, що в даному випадку відшкодовувати шкоду завдану працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, має юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом (джерелом підвищеної небезпеки).

Однак, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки до участі у справі не залучено Миколаївську районну державну адміністрацію Одеської області (Миколаївська РДА), , за якою зареєстрований пасажирський автобус I-VAN A07A, не зібрано докази у справі, неможливо встановити чи відбулась ДТП під час виконання ОСОБА_2 своїх трудових (службових) обов`язків; на якій правовій підстави ОСОБА_2 керував автобусом та перевозив пасажирів та інші обставини, які мають значення для справи, в тому числі для визначення належних сторін у спорі.

Слід також зазначити, що представник позивача повідомив, що на момент скоєння ДТП відповідальність ОСОБА_2 , як учасника бойових дій застрахована в МТСБУ. При цьому позивач до МТСБУ не звертався.

З цього приводу суд констатує, що матеріали справи не містять жодного доказу означеному, окрім вказівки в постанові про притягнення до адміністративної відповідальності та протоколі про адміністративне правопорушення на те, що ОСОБА_2 є військовослужбовцем.

Однак, при цьому, відповідно до п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», далі - Закон № 1961-IV (суд застосовує закон в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин), учасники бойових дій, які особисто керують належними їм транспортними засобами, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

Відповідно до рішення КСУ від 23 грудня 2014 року № 7-рп/2014 у справі № 1-6/2014, в аспекті конституційного звернення положення пункту 13.1 статті 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року № 1961-IV зі змінами необхідно розуміти так, що транспортними засобами, які належать учасникам бойових дій, інвалідам війни та інвалідам I групи, є такі наземні транспортні засоби, якими зазначені особи володіють як на праві власності, так і на будь-якій іншій правовій підставі.

У разі заподіяння шкоди особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього закону, Моторне бюро відшкодовує її за рахунок коштів фонду захисту потерпілих (підпункт 39.2.1 пункту 39.2 статті 39, підпункт „г пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961).

Отже, особи, наведені у пункті 13.1 статті 13 Закону № 1961, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України, а потерпілі особи мають право на відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені у цьому пункті особи, за рахунок коштів Моторного бюро із фонду захисту потерпілих.

Як зазначив представник позивача, позивач до МТСБУ не звертався. При цьому в позовній заяві послався на практику ВС де вказано, що звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування є позасудовою процедурою здійснення такого страхового відшкодування, яка не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування.

Однак суд звертає увагу, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20), зазначено, що Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17). Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату).

Тому висновок представника позивача про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим. Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована.

Постановою ВС від 20 серпня 2024 року у справі № 712/9328/21 ще раз підтверджено вказану правову позицію.

Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. На території України дозволяється використання виключно забезпечених транспортних засобів. Транспортний засіб має бути забезпеченим до початку його використання у дорожньому русі на вулично-дорожній мережі загального користування на території України.

Згідно з частиною першою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За змістом наведеної норми цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладений обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову.

Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 75), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 54) та 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 31)).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2).

Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог, то судові витрати зі сплаченого судового збору підлягають залишенню за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 4, 7, 10, 12, 13, 18, 141, 142, 258-259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області, ОСОБА_2 , про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП відмовити повністю.

Судові витрати зі сплати судового збору залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Відповідачі: Миколаївська районна державна адміністрація Миколаївської області, місцезнаходження: м. Миколаїв, вул. Одеське шосе, 18а, .

ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 .

Дата складення повного судового рішення 19.03.2025.

Суддя І.В. Павленко