УХВАЛА

05 березня 2025 року

м. Київ

справа № 191/5753/16-ц

провадження № 61-16976ск24

Верховний Суд у складі колегії суддівТретьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М.(суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня

2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Відомча воєнізована охорона» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати за час відсторонення від роботи і проходження періодичного медичного огляду, відшкодуванняморальної шкоди та

ВСТАНОВИВ:

16 грудня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року, в якій просить їх скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

25 листопада 2024 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу

ОСОБА_1 повернуто заявнику, оскільки ним не зазначено підстав касаційного оскарження, передбачених вимогами частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Встановлено, що ухвалу Верховного Суду від 25 листопада 2024 року заявник отримав засобами поштового зв`язку 10 грудня 2024 року.

Звертаючись вдруге з касаційною скаргою, заявник зазначав про те, що вперше з касаційною скаргою він звернувся 04 листопада 2024 року, однак 25 листопада 2024 року ухвалою Верховного Суду, яку отримано ним 10 грудня 2024 року, повернуто у зв`язку з незазначенням підстав касаційного оскарження.

16 грудня 2024 року засобами поштового зв`язку він повторно надіслав касаційну скаргу на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 18 вересня 2024 року з уточненням підстав касаційного оскарження.

Тому вважав, що строк на касаційне оскарження підлягає поновленню.

10 січня 2025 року ухвалою Верховного Суду визнано наведені в касаційній скарзі підстави для поновлення строку на касаційне оскарження неповажними, касаційну скаргу заявника залишено без руху та надано десять днів з дня отримання копії ухвали для усунення зазначених у ній недоліків, а саме для звернення до Верховного Суду із заявою про поновлення строку на касаційне оскарження з наведенням інших підстав для його поновлення та наданням доказів на їх підтвердження; для сплати судового збору.

Визнаючи неповажними підстави для поновлення строку на касаційне оскарження рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2024 року та постановиДніпровського апеляційного суду

від 18 вересня 2024 року, наведені в клопотанні, та залишаючи касаційну скаргу без руху, Верховний Суд виснував таке.

З інформації Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР) встановлено, що дати складення повного тексту постанови Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року не зазначено. Забезпечено надання загального доступу в ЄДРСР 07 жовтня 2024 року.

З матеріалів касаційного оскарження та ЄДРСР вбачається, що ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 повернуто заявнику, оскільки ним не зазначено підстав касаційного оскарження, передбачених вимогами частини другої статті 389 ЦПК України.

Встановлено, що ухвалу Верховного Суду від 25 листопада 2024 року заявник отримав засобами поштового зв`язку 10 грудня 2024 року.

Отже, повернення поданої касаційної скарги, яка не відповідала вимогам процесуального законодавства, не може вважатися поважною причиною пропуску строку на касаційне оскарження, не свідчить про наявність підстав для поновлення пропущеного строку.

Заявник, який був обізнаний з вимогами щодо обґрунтування підстав касаційного оскарження, звернувся вперше з касаційною скаргою, яка не відповідала таким вимогам.

Водночас з матеріалів касаційного оскарження не вбачалося можливим встановити дату отримання заявником постанови Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року з 07 жовтня 2024 року (дата забезпечення загального доступу в ЄДРСР) до 04 листопада 2024 року (день звернення з касаційною скаргою вперше) для обрахування дотримання заявником строків звернення з касаційною скаргою.

Верховний Суд наголосив, що позбавлений можливості належним чином ознайомитися з матеріалами справи, здійснити перевірку своєчасності направлення судом апеляційної інстанції засобами поштового зв`язку чи через систему «Електронний суд» копії оскаржуваного судового рішення або доказів отримання цього рішення до відкриття касаційного провадження.

Тому особи, які звертаються до суду з касаційним скаргами, повинні надати відповідні докази до суду касаційної інстанції, зокрема у вигляді довідки суду першої або апеляційної інстанції про те, яким чином та коли їм направлена і вручена копія оскаржуваного судового рішення разом із заявою про поновлення строку на касаційне оскарження.

Водночас повернення касаційної скарги також відбулося із причин, які повністю залежали від заявника (щодо незазначення підстав касаційного оскарження), що позбавляє суд можливості оцінювати такі причини пропуску строку відповідно до висновків, наведених у постанові Верховного Суду від 24 липня 2023 року в справі № 200/3692/21 (провадження № К/990/17155/23).

Також заявнику було роз`яснено, що якщо заяву про поновлення строку на касаційне оскарження не буде подано ним в зазначений судом строк або наведені інші підстави для поновлення строку на касаційне оскарження будуть визнані судом неповажними, у відкритті касаційного провадження в справі буде відмовлено на підставі пункту 4 частини другої статті 394 ЦПК України.

17 лютого 2025 року на адресу Верховного Суду надійшла заява про поновлення строку на касаційне оскарження, в якій заявник вказав, що первісне звернення з касаційною скаргою відбулось, на його переконання, у межах строку, передбаченого законом; повторне звернення з касаційною скаргою відбулося впродовж розумного строку після отримання копії ухвали суду про повернення касаційної скарги.

Вказує, що пропуск строку на касаційне оскарження вперше відбувся з вини працівників поштового сервісу, зокрема несвоєчасної доставки йому листів. Вважає вказані обставини непереборними.

Також надає довідку Синельниковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2025 року, в якій міститься інформація про ознайомлення заявника з матеріалами справи та оскаржуваною постановою 22 жовтня

2024 року.

В цій же довідці вказано про те, що копію оскаржуваної постанови направлено судом ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку 04 жовтня 2024 року.

З інформації, наявної в довідці Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2025 року встановлено, що поштове відправлення з копією постанови Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року отримано особисто ОСОБА_1 25 жовтня 2024 року.

Згідно з положеннями частин першої та другої статті 390 ЦПК Україникасаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій

статті 394 цього Кодексу.

Оскільки Верховний Суд позбавлений можливості підтвердити чи спростувати посилання ОСОБА_1 щодо отримання копій судового рішення, строк на касаційне оскарження має бути поновлений як такий, що пропущений з поважних причин відповідно до статті 390 ЦПК України.

Однак питання щодо поновлення строку на касаційне оскарження не вирішується, оскільки ОСОБА_1 не виконано вимоги ухвали щодо оплати судового збору за подачу касаційної скарги.

Встановлено, що заявником подано заяву, в якій він, з посиланням на пункт 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», вказує, що звільнений від сплати судового збору за подачу касаційної скарги.

В ухвалі Верховного Суду від 10 січня 2025 року про залишення касаційної скарги ОСОБА_1 без руху зазначено, що заявником, зокрема, оскаржуються судові рішення, якими відмовлено в задоволенні позову про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку в розмірі 452 579,96 грн та моральної шкоди в розмірі 501 000,00 грн.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати такої допомоги) не належать до структури заробітної плати та за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця.

Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі в справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (або за час вимушеного прогулу) під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Такий правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 910/4518/16 (провадження №12-301гс18).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову в позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться в безспірному (безакцептному) порядку.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання в 2016 році фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру становила

1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (551,20 грн) та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати (4 134,00 грн).

1 % ціни позову в справі перевищував 3 розміри прожиткового мінімальної заробітної плати.

ОСОБА_1 мав сплатити за подання касаційної скарги судовий збір в розмірі 8 268,00 грн (4 134,00 грн х 200%).

Тому посилання ОСОБА_1 на те, що він звільнений від сплати судового збору як позивач під час розгляду справи про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати не заслуговують на увагу.

Недоліки касаційної скарги в частині сплати судового збору ОСОБА_1 не усунуто, судовий збір не сплачено, не надано ним і документів, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Оцінку наявності підстав для звільнення ОСОБА_1 від спалти судового збору за подачу касаційної скарги надано в ухвалі Верховного Суду від 10 січня 2025 року.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27 жовтня 2020 року в справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) виснувала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення в справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком осіб, які беруть участь у справі, оскільки згідно із частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 квітня 2021 року в справі № 640/3393/19 (провадження

№ 11-24апп21), який є обов`язковим для застосування судами, процесуальне законодавство встановлює певний порядок дій суду при виявленні недоліків, зокрема, апеляційної скарги. Як у випадку невиконання вимог статті 296 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) щодо форми та змісту скарги, так і вимог щодо дотримання строку апеляційного оскарження, зокрема, відсутності відповідного клопотання чи визнання вказаних у ньому підстав неповажними, - апеляційна скарга залишається без руху.

Водночас неусунення певних недоліків скарги передбачають різні правові наслідки, а саме:

- повернення судом апеляційної інстанції скарги - в разі неусунення недоліків щодо її форми та змісту, визначених у статті 296 КАС України (пункт 1 частини четвертої статті 169 КАС України), при цьому скаржник не позбавлений права знову подати апеляційну скаргу з дотриманням встановлених до неї законом вимог;

- відмова судом апеляційної інстанції у відкритті апеляційного провадження - у разі неусунення недоліків, пов`язаних із недотриманням вимог щодо дотримання строку та ініціюванням перед судом питання про його поновлення, що також є передумовою для відмови в подальшому у відкритті провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення (пункти 3, 4 частини першої статті 299 КАС України).

15 грудня 2017 року набули чинності КАС України, ЦПК України та Господарський процесуальний кодекс України, які в основному є уніфікованими.

Так, підстави повернення апеляційної скарги в КАС Українита ЦПК України є аналогічними, а підстави повернення касаційної скарги такі ж, як підстави повернення апеляційної скарги.

Відповідно до частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України у разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається заявникові.

Повернення касаційноїскарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Відомча воєнізована охорона» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати за час відсторонення від роботи і проходження періодичного медичного огляду, відшкодуванняморальної шкоди визнати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська