ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 185/3415/23 Головуючий суддя І інстанції Сугачова О. О.
Провадження № 22-ц/818/138/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 травня 2024 року, по цивільній справі №185/3415/23, за позовом Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» в особі представника Бойченка Д.О. звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 14.11.2019 між АТ «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 201, на підставі якого відповідач отримав від позивача кредит в сумі 100 000,00 грн. Відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання і станом на 17.01.2023 у нього перед банком виникла заборгованість в сумі 156 438,28 грн, яка складається з: 74 394,40 грн сума заборгованості за кредитом; 18,30 грн сума заборгованості за відсотками; 82 025, 58 грн сума заборгованості за комісією. На теперішній час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язань і заборгованість за Договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ «Перший Український Міжнародний Банк», у зв`язку з чим представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості в розмірі 156 438,28 грн та судовий збір в розмірі 2 684,00 грн.

На підставі вищевикладеного, АТ «Перший Український Міжнародний Банк» просить стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за Кредитним договором № 201 від 14.11.2019 в розмірі 156 438,28 грн, а також судові витрати.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 травня 2024 року задоволено позов.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість по Кредитному договору № 201 від 14.11.2019, яка утворилася станом на 17.01.2023 у розмірі 156 438 гривень 28 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», , суму судового збору в розмірі 2 684 гривень 00 копійок.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у частині стягнення 18,30 грн сума заборгованості за відсотками; 82025,58 грн сума заборгованості за комісією.

Вважає, зазначене рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, які були не враховані при прийняті рішення.

Вказав, що позивач АТ «Перший Український Міжнародний Банк» не виконав тимчасово запроваджені особливі правила НБУ щодо застосування вимог Положення № 351«Про визначення банками України розміру кредитного ризику за активними банківськими операціями», Положення про організацію процесу управління проблемними активами в банках України № 97, а саме не звільнив клієнта ОСОБА_1 - відповідача. від повернення основної суми кредиту за графіком на період не менше ніж період дії карантину / інших обмежень через пандемію. Відповідно, термін виплати кредиту міг подовжуватися. АТ «Перший Український Міжнародний Банк» не надав можливість ОСОБА_1 скористатися реструктуризацією кредиту, яка передбачена постановою Правління НБУ №39 від 26.03.2020 "Про особливості застосування вимог Положення про визначення банками України розміру кредитного ризику за активними банківськими операціями у зв`язку із запровадженням обмежувальних заходів". Позивач АТ «Перший Український Міжнародний Банк» не врахував обставини, що 24.02.2022 року в Україні був введений військовий стан у зв`язку з військовою агресією РФ проти України. Місто Куп`янськ опинилося в окупації. Відповідач перебував в окупації і не мав змоги сплачувати кредит. Позивач не повідомляв відповідача про наявність заборгованості та необхідності повернення кредитних коштів із зазначенням розміру заборгованості та необхідністю сплати вказаної заборгованості або реструктуризації боргу з застосування «програми прощення боргу» на адресу яка вказана у договорі № 201 від 14.11.2019 та у паспорті споживчого кредиту, а саме: вул. Студентська, 80, м. Куп`янськ, Харківська область, 63801.

Зазначав, що сам розрахунок боргу, наданий Позивачем до суду, свідчить про порушення положень ст.19 Закону України «Про споживче кредитування» щодо черговості погашення вимог за договором про споживчий кредит.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, за відсутності учасників справи, які були належним чином повідомлені про судове засідання, суд апеляційної інстанції відповідно до ст. 367 ЦПК України вивчив матеріали справи та перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду у повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач взяті на себе зобов`язання за Кредитними договорами виконувала не належним чином, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача.

Проте, суд апеляційної інстанції не може в повному обсязі погодитись із вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК України).

Також згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст. 629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Матеріалами справи підтверджується, що 14.11.2019 між АТ «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_1 укладено Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 201, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 100 000,00 грн, шляхом підписання заяви № 201 про приєднання до цього Договору та паспорту споживчого кредиту (а.с.7-14).

Відповідно до заяви № 201 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 14.11.2019, з умовами якої погодився відповідач, про що свідчить наявність його власноручного підпису в ній, визначено базову відсоткову ставку, розмір щомісячних платежів, розмір комісії, тощо (а.с.7).

Пунктом 2.2.5 Розділу І Публічної пропозиції АТ «Перший Український Міжнародний Банк» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (у редакції, що діє з 12.06.2019), затвердженої рішенням Правління АТ «Перший Український Міжнародний Банк» протокол № 760 від 11.06.2019, передбачено, що підписанням Заяви на приєднання до Договору, Клієнт беззастережно підтверджує, що на момент укладення Договору Клієнт ознайомився з повним текстом Договору (в тому числі Тарифами), повністю зрозумів його зміст та погоджується зі всіма умовами Договору.

Відповідно до п. 5.1.4. Розділу І Публічної пропозиції АТ «Перший Український Міжнародний Банк» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, Клієнт зобов`язаний своєчасно та повністю відшкодовувати Банку сплачені ним кошти.

Згідно із п. 5.1.7. Розділу І Публічної пропозиції АТ «Перший Український Міжнародний Банк» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, Клієнт зобов`язаний сплачувати заборгованість по Договору, проценти за користування кредитними коштами, оплачувати комісії та неустойку, а також виконувати зобов`язання з повернення кредиту, в тому числі простроченої заборгованості, на умовах, в строки та в розмірі, що передбачені цим договором.

Відповідно до платіжної інструкції № TR.38862570.46859.19128 від 14.11.2019 року АТ «Перший Український Міжнародний Банк» перерахувало отримувачу ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн за кредитним договором №201 від 14 листопада 2019 року (а.с.6).

Відповідно до умов Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб кредит наданий на строк 36 місяців, тобто до 14.11.2022, відповідач повинен був щомісячно погашати кредит, сплачуючи крім цього відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 0,01% річних та комісію в розмірі 2,99 % за місяць від суми отриманого кредиту.

Відповідач не дотримувався умов Кредитного договору, внаслідок чого станом на 17.01.2023 в нього виникла заборгованість перед Банком.

Згідно наданого розрахунку та виписки по рахунку заборгованість складає в розмірі 156 438,28 грн, яка складається з: 74 394,40 грн сума заборгованості за кредитом; 18,30 грн сума заборгованості за відсотками; 82 025,58 грн сума заборгованості за комісією (а.с.15-31,34-35).

Відповідно до письмової вимоги від 17.01.2023 року, відповідачу запропоновано погасити заборгованість в загальному розмірі 156438,28 грн, у строк до 24.01.2023 (а.с. 32).

З виписки за рахунком вбачається, що ОСОБА_1 користувався кредитними коштами.

Таким чином, встановлено, що між відповідачем та АТ «Перший Український Міжнародний Банк» укладено кредитні договори, згідно яких позивач надав відповідачу кредитні кошти, якими відповідач користувався, а також, що відповідач був обізнаний з умовами кредитного договору, що відображені у договорі комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 201 від 14 листопада 2019 року , про що свідчить його власноручний підпис.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по сумі кредиту та по відсоткам.

Разом з тим, розглядаючи обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині стягнення комісії, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець, на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19, провадження № 61-7416св20.

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Такі висновки зроблені в постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі №359/12165/14-ц.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених ст. 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер і в них поряд із приватно - правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно - правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно - правових нормах.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі №613/1436/17.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в кредитному договорі не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються відповідачу, та за які банком встановлена щомісячна комісія, також АТ «ПУМБ» не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі №496/3134/19, зроблені наступні висновки: якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду наголошує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком фінансової установи, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок фінансової установи за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії фінансової установи не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику.

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15.

Умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду, від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15, від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15, від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15, від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15 та від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15-ц.

Крім того, у п.п. 31.29, 32.8 Постанови Велика Палата Верховного Суду у справі № 496/3134/19 від 13 липня 2022 року зазначено, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року) щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата дійшла висновку про те, що положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

Пунктом 4 заяви №201 від 14.11.2019 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Необхідність внесення плати за обслуговування кредиту передбачена й п. 5.1.7 договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (а.с.11 на зв.).

При цьому, з аналізу змісту зазначеного пункту договору вбачається, що сплату відповідної комісії банк покладає на позичальника попри те, що дії, за які вона справляється, вчиняються на користь банку, зокрема, послуги щодо списання та зарахування коштів з метою повернення кредиту, розрахунково-касове обслуговування кредиту.

Враховуючи наведене, оскільки відповідачу було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, апеляційний суд вважає, що положення кредитного договору, укладеного між сторонами про зобов`язання позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2990,00 щомісячно у терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

Відтак, нарахування позивачем заборгованості по комісії за кредитним договором №201 від 14.11.2019 в розмірі 82025,58 грн є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Виходячи з наведеного вище та обставин справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в частині спору про стягнення заборгованості за комісією, не виконав вимоги ст. 263 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відтак, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми заборгованості за комісією - скасуванню, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі позову АТ «Перший Український Міжнародний Банк» сплатив судовий збір в розмір 2684,00 грн (а.с.3).

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір у сумі 3220,80 грн (а.с.164).

У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України за результатами розгляду справи в суді першої інстанції підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» судовий збір у розмірі 1276,51 грн, тобто пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (47,56%).

Також, колегія суддів стягує з позивача на користь відповідача понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1688,98 грн, тобто пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (52,44%).

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає за необхідне застосувати взаємозалік, з урахуванням якого з АТ «Перший Український Міжнародний Банк» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 412,47 грн (1688,98-1276,51) судового збору.

Відповідно до п.п. в) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 травня 2024 року в частині задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про стягнення заборгованості по комісії за обслуговування кредитного договору №201 від 14.11.2019, в сумі 82025,58 (вісімдесят дві тисячі двадцять п`ять гривень) грн 58 коп. та в частині розподілу судових витрат зі сплати судового збору - скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині стягнення комісії за обслуговування кредитного договору №201 від 14.11.2019 в сумі 82025,58 (вісімдесят дві тисячі двадцять п`ять гривень) грн 58 коп. - залишити без задоволення.

В іншій частині рішення суду змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» () заборгованість по кредитному договору № 201 від 14.11.2019 року у розмірі 74412,70 грн.(сімдесят чотири тисячі чотириста дванадцять гривень) 70 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на користь ОСОБА_1 412,47 грн. компенсації сплаченого судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 19 березня 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії О.В. Маміна.

Н.П. Пилипчук.