П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2025 року м. Київ

Справа № 761/31484/24

Провадження № 22-ц/824/3371/2025

Резолютивна частина постанови оголошена 12 березня 2025 року

Повний текст постанови складено 12 березня 2025 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А. М.,

суддів: Поливач Л. Д., Сушко Л.П.,

секретаря: Желепи В. В.

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою адвокатом Максимчуком Сергієм Павловичем, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухваленого у складі судді Анохіна А. М. 17 вересня 2024 року,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року до Шевченківського районного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить розірвати шлюб між ним та відповідачкою, зареєстрований 02 вересня 2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Донецьку, актовий запис № 604.

Позовна заява мотивована тим, що 02 вересня 2011 року сторони зареєстрували шлюб, але спільне сімейне життя з відповідачкою не склалося з причин відсутності взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя та сімейні обов`язки, а тому подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе.

Від шлюбу мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено.

Шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 02 вересня 2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Донецьку актовий запис № 604, - розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сім`я фактично розпалася, спільне господарство не ведеться, примирення між сторонами не можливе, сторони на такому не наполягали, а подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін. При цьому, суд першої інстанції враховує визнання позову відповідачем, яке не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду, 15 жовтня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Максимчук С.П. через підсистему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, яка зареєстровано судом 16 жовтня 2024 року.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не повно та не всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не взято до уваги висновки викладені у п. 14 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя.

Відповідач стверджує, що всупереч вище значеним положенням судом першої інстанції при розгляді справи не були досліджені питання щодо того з ким із батьків буде проживати дитина, щодо порядку та розміру виплати коштів на утримання дитини, дружини, а також про поділ спільного майна подружжя. Наразі між сторонами існує спір про поділ майна подружжя.

Вважає, що судом першої інстанції не були встановлені обставини, що унеможливлюють збереження шлюбу або обставини які свідчать, що збереження шлюбу суперечить інтересам дитини або одного із подружжя. Крім того, у відповідача змінилися обставини. З урахування інтересів дитини, відповідач вважає, що потрібно спробувати зберегти сім`ю, адже виховування дитини у повній сім`ї буде більш відповідати інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства

Таким чином Відповідач приходить до висновку, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва № 761/31484/24 від 17 вересня 2024 року ухвалено з порушенням норм матеріального права та процесуального права, що відповідно до ст.374, 376 ЦПК України є підставою для його скасування.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 16 жовтня 2024 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу Стрижеусу А. М.

Листом Київського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року витребувано

з Шевченківського районного суду м. Києва матеріали справи № 761/31484/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

11 листопада 2024 року матеріали справи № 761/31484/24 надійшли до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Максимчуком С. П. на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків.

23 листопада 2024 року, на виконання вимог ухвали Київського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року, представник ОСОБА_2 - адвокат Максимчук С. П. надіслав до Київського апеляційного суду засобами системи «Електронний суд» заяву про усунення недоліків, до якої долучив докази сплати судового збору.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою адвокатом Максимчуком С. П., на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року справу призначено до розгляду в судове засідання в приміщенні Київського апеляційного суду на 12 березня 2025 року на 10 годину 30 хвилин з викликом в судове засідання учасників справи.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Максимчук С.П. не підтримав доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився.

Судові повістки надсилалися учасникам справи у їх електронні кабінети в системі ЄСІТС. Отримання судових повісток учасниками справи підтверджується звітами про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду, що містяться в матеріалах справи, згідно яких судова повістки-повідомлення про час, дату і місце проведення судового засідання ОСОБА_1 доставлено 07 січня 2024 року до його електронного кабінету.

За таких обставин, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача ОСОБА_1 .

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач просить скасувати повністю рішення Шевченківського районного суду міста Києва № 761/31484/24 від 17 вересня 2024р та ухвалити нове рішення по справі, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - відмовити та надати строк на примирення подружжя 4 (чотири) місяці.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Встановлено, що 02 вересня 2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Донецьку було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17вересня 2024 року розірвано.

Від шлюбу мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Звертаючись до суду з позовом, Позивач посилався на те, що між подружжям відсутнє взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя та сімейні обов`язки, а тому подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сім`я фактично розпалася, спільне господарство не ведеться, примирення між сторонами не можливе, сторони на такому не наполягали, а подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін. Більш того, відповідач визнав позовні вимоги, що не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини, з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має, збереження шлюбу суперечило б його інтересам та інтересам дітей, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає в повній мірі.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч.2 ст. 36, 51 СК України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.

Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України).

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Частиною 2 статті 114 СК України передбачено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Передбачене ч.1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення (ч.7 ст.240 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Із наведеного вище вбачається, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі №442/6319/16-ц.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу між сторонами, повно встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, та дійшов обґрунтованого висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність правових підстав для його розірвання.

Матеріалами справи підтверджується, що Відповідачем не було подано до суду клопотання про надання сторонам строку для примирення, також Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначав, що не заперечує проти задоволення позовних вимог щодо розірвання шлюбу, чим підтвердив намір розірвання шлюбу та не виявив бажання зберегти шлюб та сім`ю.

Крім того, колегія суддів враховує, що обсяг часу між часом подання позовної заяви у справі в серпні 2024 року та до часу апеляційного розгляду справи становить більше шести місяців, у Відповідача було достатньо часу для того, аби скористатись своїм правом в позасудовому порядку переконати Позивача щодо доцільності збереження шлюбу та примирення із ним, якщо дійсно Відповідач цього примирення потребував. Колегія суддів вважає, що Відповідач штучно затягує розгляд справи, фактично примушуючи Позивача до перебування у шлюбі з ним.

Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує буде порушувати його законні права та інтереси і суперечить вимогам закону та інституту сім`ї, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Намагання Відповідача примиритися з Позивачем є виключно її бажанням, яке не підтримується позивачем.

У справі, що переглядається, суд, надаючи строк для примирення подружжя та зупиняючи розгляд справи на 6 місяців, має звернути увагу на те, що закріплена у статті 111 СК України норма права є диспозитивною, тому суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства, а за обставинами справи існує реальна можливість примирення сторін.

Оскільки суд не може формально застосовувати інститут примирення подружжя, тому, вирішуючи клопотання відповідачки про надання строку на примирення, суд апеляційної інстанції повинен оцінити: строк, який сплинув із моменту пред`явлення позову про розірвання та ухвалення оскаржуваного судового рішення причини неподання відповідачкою клопотання про надання строку на примирення в суді першої інстанції; вказати на обставини справи, які свідчать про можливість примирення сторін.

Аналогічні висновки виклав у своїй постанові від 08 березня 2023 року Верховний Суд у справі № 127/16963/22-ц (провадження № 61-203св23).

За таких обставин висновок суду першої інстанції про наявність підстав для розірвання шлюбу є правильним, оскільки подальше збереження шлюбу суперечило б інтересам Позивача.

Будь-які докази, які б свідчили, що сторони примирилися, проживають однією сім`єю як чоловік та дружина в матеріалах справи також відсутні.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції з`ясував узагальнені причини фактичного припинення шлюбу та мотиви, на підставі яких дійшов висновку про те, що збереження сім`ї, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї є неможливим та дійшов вірного висновку, що стали неможливим, оскільки сторони не підтримують сімейно - шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача.

Відповідач у своїй апеляційній скарзі звертає увагу суду апеляційної інстанції, що Позивач і Відповідач мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 від 19 серпня 2020 року.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 СК України.

Сам факт наявності неповнолітньої дитини у подружжя не є обов`язковою умовою задля відмови судом позовної вимоги про розірвання шлюбу. За наявності неповнолітніх дітей судам слід використовувати надану законом можливість для примирення подружжя, але виключно за фактичного можливості такого примирення. Принцип добровільності у розірванні шлюбу закріплений в законодавстві, а жодні права дитини в цій справі судом не вирішувались, тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Доводи Відповідача щодо можливості збереження сім`ї суперечать встановленим у справі обставинам, з яких вбачається, що Позивач наполягає на розірванні шлюбу, що у свою чергу свідчить про його стійке бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачем. За таких обставин, примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом під час вирішення справи не було встановлено чи є у сторін неврегульовані спори відносно дітей, та спір про поділ майна подружжя, колегія суддів відхиляє, оскільки в даному судовому провадженні будь-яких позовних вимог щодо утримання, виховання та проживання дітей та порядку поділу майна подружжя заявлено не було, а тому судом зазначені обставини не з`ясовувались.

Колегія суддів зазначає, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю.

Якщо такий спір дійсно наявний, то розірвання шлюбу не позбавляє Відповідача звернутися до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України, визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу між сторонами, повно встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, врахував наявність у сторін двох неповнолітніх дітей, у зв`язку із чим, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність правових підстав для його розірвання.

Інші доводи апеляційної скарги Відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують, на їх правильність не впливають.

А отже доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування судом першої інстанції обставин справи і невмотивованість рішення в оскаржуваній частині не знайшли своє підтвердження, а отже апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану авдокатом Максимчуком Сергієм Павловичем - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

Л.П. Сушко