Номер провадження: 22-ц/813/286/25
Справа № 495/4922/21
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю. В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Лозко Ю.П. (суддя-доповідач),

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури Раковича Максима Миколайовича, до якої приєдналась Приватна виробничо-комерційна фірма «ЕКО-Технологія»,

на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 серпня 2022 року

у цивільній справі за позовом керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області Уманець Олексія Вікторовича до Кароліно-Бугазської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсними договорів, припинення права власності, звільнення земельної ділянки шляхом приведення у попередній стан та зобов`язання повернути земельну ділянку,

встановив:

30 червня 2021 року керівник Білгород-Дністровської окружної прокуратури Уманець О.В. звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з вказаним вище позовом у якому просив:

-визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Комунальною підприємства «Агенція державної реєстрації» Махортова Ігоря Олександровича від 06.11.2018 року, індексний номер рішення: 43894406, про реєстрацію за ОСОБА_1 права приватної власності на магазин з кімнатами відпочинку, загальною площею 52,4 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 28776537, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 103);

-визнати недійсним договір купівлі-продажу від 21.10.2020 року за реєстровим №1144, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріальною округу Кушнір І.В., на підставі якого, ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 придбала магазин з кімнатами відпочинку загальною площею 52,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ;

-скасувати право власності (номер запису про право власності: 38766908) на магазин з кімнатами відпочинку загальною площею 52,4 кв.м, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ;

-припинити за ОСОБА_2 речове право власності на магазин з кімнатами відпочинку загальною площею 52,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису 38766908 про державну реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 103;

-визнати незаконним та скасувати рішення Затоківської селищної ради від 05.10.2020 року №1629 про передачу в оренду терміном на 49 років земельної ділянки, цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, площею 0.0700 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

-визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 0,0700 га, кадастровий номер :02:012:0116, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між Затоківською селищною радою та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Кушнір І.В. від 15.10.2020 року за № 1077, з додатковою угодою до нього від 21.10.2020 року за №1146, укладеною між Затоківською селищною радою та ОСОБА_2 , посвідченою приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Кушнір І.В.;

-припинити за ОСОБА_2 речове право оренди земельної ділянки площею 0,0700 га з кадастровим номером :02:012:0116 за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису 38680542 про державну реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 103;

-зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку загальною площею 0,0700 га, кадастровий номер :02:012:0116, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення розташованого на ній самочинно збудованого магазину з кімнатами відпочинку загальною площею 52,4 кв.м.;

-зобов`язати ОСОБА_2 повернути до земель комунальної власності Кароліно-Бугазької сільської ради земельну ділянку площею 0,0700 га з кадастровим номером :02:012:0116, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

-стягнути солідарно з відповідачів на користь Одеської обласної прокуратури сплачений судовий збір за подачу позову на рахунок Одеської обласної прокуратури за наступними реквізитами: отримувач коштів - Одеська обласна прокуратура (адреса: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3); код отримувача (код за ЄДРПОУ): 03528552; рахунок отримувача: UA0000564; банк отримувача: ДКСУ у м. Києві; код банку отримувача: 820172; код класифікації доходів бюджету 22030101.

Позов обґрунтовано тим, що реєстрація права власності на магазин з кімнатами відпочинку, об`єкт житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 52,4 кв.м., за ОСОБА_1 , а в подальшому за ОСОБА_2 є незаконною оскільки:

- технічний паспорт, виданий ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД» замовником якого є ОСОБА_1 , розроблено на громадський будинок магазин з кімнатами відпочинку не містить інформацію про рік побудови вказаного об`єкту нерухомості, а також зазначене підприємство не відповіло на запит, та відносно зазначеного підприємства Головним управлінням ДПС в Одеській області будь-які перевірки не проводились, податкова звітність не надавалась, контакти представників даного підприємства відсутні, що на думку позивача свідчить про сумнівне походження технічного паспорту, який став підставою для державної реєстрації спірного магазину з кімнатами відпочинку;

- підставою для державної реєстрації спірного магазину з кімнатами відпочинку став акт готовності об`єкта до експлуатації №254, виданий 16.06.2010 року Інспекцією ДАБК в Одеській області, однак згідно відповіді ДАБК в Одеській області від 27.11.2020 року в органу відсутня інформація щодо реєстрації документів дозвільно-декларативного характеру за адресою: АДРЕСА_1 , водночас, згідно законодавства, чинного на червень 2010 року, прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту здійснювалось на підставі сертифікату відповідності, а не на підставі акту готовності об`єкта до експлуатації, який є лише підставою для отримання сертифікату;

- на дату проведення державної реєстрації речового права на спірний магазин в ОСОБА_1 було відсутнє речове право власності чи користування земельною ділянкою під вказаним магазином.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 серпня 2022 року вказаний позов залишено без задоволення.

У апеляційній скарзі заступник керівника Одеської обласної прокуратури Ракович М.М. посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вказані вище позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції помилково вважав, що надані позивачем докази на підтвердження підстав позову є недопустимими, при цьому в оскаржуваному рішенні не зазначено, яким чином прокурором порушено закон при збиранні письмових доказів, і які недостовірні відомості в них містяться та якими доказами вказані обставини підтверджуються. Висновок суду про те, що позивачем невірно визначений суб`єктний склад процесу є помилковим, оскільки 19.03.2021 року комісією з реорганізації Затоківської селищної ради, створеною рішенням Кароліно-Бугазької сільської ради було складено передавальний акт майна, активів та зобов`язань від Затоківської селищної ради до Кароліно-Бугазькою сільською радою Білгород- Дністровського району Одеської області. Відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей про фактичне припинення Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міськради як юридичної особи, не є визначальною підставою для заміни його правонаступником, оскільки згідно з ч.3 ст. 8 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» № 157-VIII об`єднана територіальна громада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків територіальних громад, що об`єдналися, з дня набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною такою об`єднаною територіальною громадою.

16 листопада 2022 року представник Приватної виробничо-комерційної фірми «ЕКО-Технологія» звернувся до суду із заявою про приєднання до апеляційної скарги заступника керівника Одеської обласної прокуратури Раковича М.М., вказуючи, що вказаним рішенням суд вирішив питання про права та інтереси фірми та просив задовольнити апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури у повному обсязі.

Обґрунтовуючи порушення прав рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 серпня 2022 року, Приватно виробничо-комерційної фірми «ЕКО-Технологія», зазначає, що є власником спального корпусу «А» загальною площею 338.6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 та, відповідно до рішення сесії Затоківської селищної ради №171 від 24 вересня 2015 року, балансоутримувачем прилеглої території.

На вказаній вище території заявником проведено роботи з благоустрою, загальною вартістю 268 097 грн, зокрема об лаштована 3 альтанки, дитячий та спортивний майданчики, право власності на які зареєстровано за ПВКФ «ЕКО-Технологія».

Як, стало відомо заявнику земельну ділянку, що перебуває на його балансі було поділено на дві ділянки площею 0,07 та 0,04 га., кожній з яких привласнено кадастровий номер та юридичну адресу:

- Земельна ділянка площею 0,04 га - кадастровий №:02:012:0237, за адресою: АДРЕСА_3 ;

- Земельна ділянка площею 0,07 га - кадастровий № :02:012:0116, за адресою: бульвар золотий беріг 73/1 в смт. Затока, Білгород - Дністровського району, щодо якої і виник спір за обставинами цієї справи.

У судовому засіданні представник Одеської обласної прокуратури прокурор Бондаревський О.М. та представники ПВКФ «ЕКО-Технологія» Кравчинський Л.А..і Кравчинський О.Л. підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги, представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Царенко О.О., заперечував проти доводів скаржника, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи суду не подавали, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника скаржника, та представників, ПВКФ«ЕКО Технологія» перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване рішення суду не відповідає вказаним вимогам, з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо неправомірності набуття права власності відповідачем ОСОБА_1 на магазин з кімнатами відпочинку загальною площею 52,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , так само як і не надано жодних належних та допустимих доказів недостовірності декларації та технічного паспорту на магазин з кімнатами відпочинку, їх невідповідності закону, або будь яких інших обставин які вказували на недійсність таких документів суду не надавалося. Так, сторона позивача надала належні докази, в яких міститься інформація щодо обставин, які входять до предмета доказування, але ці докази являться недопустимими доказами у справі, які не можуть бути покладені судом в основу для прийняття обґрунтованого рішення, адже не засвідчені в порядку, встановленому чинним законодавством.

Окрім того, суд зазначив, що позивачем не вірно визначено суб`єктний склад сторін у справі, адже визначений позивачем відповідач - Кароліно-Бугазька СР Білгород-Дністровського району Одеської області прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах не порушувала, оскільки оскаржуване рішення не ухвалювала, так само і не укладала вказаний вище договір оренди земельної ділянки, та не можливо на думку суду повернути земельну ділянку до земель комунальної власності Кароліно-Бугазької сільської ради, оскільки зазначена земельна ділянка знаходиться в межах іншого населеного пункту.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду, зважаючи на таке.

Так, колегія суддів погоджуючись із доводами апеляційної скарги щодо належного визначення позивачем, у якості відповідача у справі Кароліно-Бугазську сільську раду Білгород-Дністровського району Одеської області, та виснуючи про хибність протилежного висновку суду першої інстанції, звертає увагу на таке.

Частиною 2 ст. 8 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» повноваження сільських, селищних, міських рад, сільських, селищних, міських голів, обраних територіальними громадами, що об`єдналися, завершуються в день набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною об`єднаною територіальною громадою. Після завершення повноважень сільських, селищних, міських рад, обраних територіальними громадами, що об`єдналися, їхні виконавчі комітети продовжують здійснювати свої повноваження до затвердження сільською, селищною, міською радою, обраною об`єднаною територіальною громадою, персонального складу її виконавчого комітету. Протягом зазначеного строку сільський, селищний, міський голова, обраний об`єднаною територіальною громадою, очолює такі виконавчі комітети та входить до їх персонального складу. Після завершення повноважень сільського голови, який одноособово виконував функції виконавчого органу сільської ради у територіальній громади, відповідні функції одноособово виконує сільський, селищний, міський голова, обраний об`єднаною територіальною громадою, з дня набуття ним повноважень до затвердження відповідною сільською, селищною, міською радою персонального складу її виконавчого комітету.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальні громади в порядку, встановленому законом, можуть об`єднуватися в одну сільську, селищну, міську територіальну громаду, утворювати єдині органи місцевого самоврядування та обирати відповідно сільського, селищного, міського голову.

Кабінетом Міністрів України 12.06.2020 року прийнято розпорядження «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Одеської області» № 720-р, з додатку до якого вбачається, що до складу Кароліно-Бугазької територіальної громади входять території Кароліно-Бугазької та Затоківської (Білгород-Дністровський район) територіальних громад.

Згідно з пп. 1, 4 п. 6-1 розділу V Прикінцевих та перехідних положення Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до прийняття закону про адміністративно-територіальний устрій України закінчення повноважень сільських, селищних, міських рад, а також реорганізація сільських, селищних, міських рад, як юридичних осіб, у зв`язку із змінами в адміністративно- територіальному устрої України здійснюються з урахуванням таких положень: у день набуття повноважень сільською, селищною, територія якої затверджена Кабінетом Міністрів України, припиняються повноваження сільських, селищних, міських рад, територія яких включена до території сформованої територіальної громади; сформована територіальна громада є правонаступником усього майна, прав та обов`язків розформованої територіальної громади з урахуванням особливостей, визначених підпунктами 5 і 6 цього пункту.

Відповідно до пп. 6 п. 6-1 розділу V Прикінцевих та перехідних положення Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» майнові зобов`язання, майнові та немайнові права юридичних осіб - органів місцевого самоврядування розформованої територіальної громади, територія якої включена до територій кількох сформованих територіальних громад, розподіляються між правонаступниками таких юридичних осіб відповідно до передавальних актів.

Так, 19.03.2021 року комісією з реорганізації Затоківської селищної ради, створеною рішенням Кароліно-Бугазької сільської ради, було складено передавальний акт майна, активів та зобов`язань від Затоківської селищної ради до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород- Дністровського району Одеської області.

Кароліно-Бугазькою сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області 31.03.2021 на десятій сесії VIII скликання було прийнято рішення «Про затвердження передавального акту майна, активів та зобов`язань Затоківськоі селищної ради Білгород-Дністровської міськради» №111-VIII, відповідно до якого радою було затверджено передавальний акт майна, активів та зобов`язань Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради.

Кароліно-Бугазькою сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області було прийнято рішення від 31.03.2021 №111 -VIII із урахуванням рішення від 27.10.2020 № 1 «Про початок повноважень депутатів Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області», № 2 «Про визнання ОСОБА_3 таким, що набув повноваження Кароліно-Бугазького сільського голови Білгород-Дністровського району Одеської області», рішення від 27.11.2020 №11 «Про реорганізацію Затоківської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області шляхом приєднання до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород- Дністровського району Одеської області». Вказане рішення було предметом судового розгляду в Одеському окружному адміністративному суді (справа 420/14705/20). За результатами судового розгляду рішення Кароліно-Бугазької сільської ради від 27.11.2020 №11 року не скасовано.

Згідно з підпунктом 1 пункту 6-1 розділу V Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" у день набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною територіальною громадою, територія якої затверджена Кабінетом Міністрів України (далі - сформована територіальна громада), припиняються повноваження сільських, селищних, міських рад, сільських, селищних, міських голів, обраних територіальними громадами, територія яких включена до території сформованої територіальної громади.

Згідно з підпунктом 4 пункту 6-1 розділу V Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сформована територіальна громада є правонаступником усього майна, прав та обов`язків розформованої територіальної громади.

У зв`язку з цим, власником спірних земельних ділянок є Кароліно-Бугазька територіальна громада від імені якої виступає Кароліно-Бугазька сільська рада.

Згідно зі ч.ч.1,2 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно з ч. ч. 1, 5 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Колегія суддів зазначає, що відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей про фактичне припинення Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міськради не є визначальною підставою для визначення належного відповідача у справі, оскільки згідно з ч. 3 ст. 8 Закону України "Про добровільне об`єднання територіальних громад N 157-VIII об`єднана територіальна громада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків територіальних громад, що об`єдналися, з дня набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною такою об`єднаною територіальною громадою.

Отже, враховуючи реорганізацію Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міськради шляхом приєднання до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, апеляційний суд вважає вірним визначення позивачем у цій справі, зокрема стосовно оскарження рішення Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міськради, відповідачем Кароліно-Бугазьку сільську раду Білгород-Дністровського району Одеської області, як правонаступника усіх майнових, прав та обов`язків Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міськради.

Викладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.04.2023 у справі № 916/3022/21. Так, Верховний Суд виснував, що у спірних правовідносинах неясність, нечіткість законодавства щодо представницького органу новоствореної Кароліно-Бугазької територіальної громади, чи відсутність такого органу не може бути підставою для відмови у вирішенні питання захисту суспільного, публічного інтересу, такі обставини не можуть бути підставою для відмови у захисті прав новоствореної Кароліно-Бугазької територіальної громади.

Стосовно посилань суду про неможливість врахування, як доказів у справі, на підтвердження підстав позову, копії письмових документів, що долучені до позовної заяви, колегія суддів зауважує про таке.

Так, виснуючи про не надання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження підстав цього позову, суд першої інстанції виходив з того, що надані прокурором копії письмових документів, не засвідчені в порядку, встановленому чинним законодавством, а відтак не можуть бути прийняті судом до уваги, як недопустимі докази.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду, зважаючи на таке.

За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За ст.ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, допустимими є докази, що одержані із дотриманням порядку, встановленого законом, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, не засвідчення, стороною у визначеному законом порядку, копії письмового документу, поданого до суду, відповідно до вказаних вище норм, не вливає на його властивість, як засобу доказування у справі, оскільки, попри протилежні висновки суду першої інстанції, не суперечить жодній з визначених у ст.ст. 77-80 ЦПК України вимогам.

За ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

А відповідно до ч.2 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви ,суддя постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Проте, як убачається з матеріалів справи, після надходження позову до провадження судді першої інстанції жодних порушень вимог ст.ст. 175,177 ЦПК України встановлено не було, про що суд зазначив в ухвалі від 02 липня 2021 року та відкрив провадження у справі.

Також, протягом судового розгляду справи, у порідку ч. 6 ст. 95 ЦПК України, учасниками справи або судом не ставились під сумнів відповідність поданих позивачем до суду копій доказів їх оригіналам, як не ставилось і питання щодо їх витребування.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає непропорційним втручанням у захищене гарантіями ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. право на доступ до суду.

У даному випадку суд, безпідставно виснувавши про невідповідність поданих позивачем доказів вимогами ст.ст. 77-80 ЦПК України, не дотримався справедливого балансу публічних та приватних інтересів та з порушенням вимог ст. 2 ЦПК України щодо справедливого розгляду і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав.

Тож, вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог, колегія суддів входить з такого.

Як убачається з матеріалів справи, на підставі рішення державного реєстратора Махортова І.О. від 06.11.2018 за № 43894406 за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на магазин з кімнатами відпочинку, загальною площею 52,4 кв.м., що розташований АДРЕСА_1 , підставою прийняття якого стали: технічний паспорт, виданий ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД» 05.11.2018, та акт готовності об`єкта до експлуатації №254 від 16.06.2010, виданий Інспекцією ДАБК в Одеській області.

Земельній ділянці, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , присвоєно кадастровий номер :02:012:0116 та 07.10.2020 року за територіальною громадою селища міського типу Затока в особі Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області зареєстровано право комунальної власності.

Рішенням L-ої сесії VII скликання Затоківської селищної ради від 05.10.2020 року за № 1629 ОСОБА_1 передано в оренду терміном на 49 років земельну ділянку площею 0,0700 га (для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення) за кадастровим номером :02:012:0116, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

15.10.2020 року укладено між Затоківською селищною радою та ОСОБА_1 договір оренди вказаної земельної ділянки за №1077 строком на 49 років до 15.10.2069 року з автоматичним продовженням дії договору, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 15.10.2020 року, індексний номер: 54598599).

Вказане стало підставою для реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно іншого речового права оренди земельної ділянки за кадастровим номером :02:012:0116 за ОСОБА_1 .

Факт передачі вказаної вище земельної ділянки ОСОБА_1 підтверджується актом прийому-передачі земельної ділянки від 15.10.2020 року.

На підставі договору купівлі-продажу від 21.10.2020 року за №1144, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Кушнір І.В., ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 придбала у власність магазин з кімнатами відпочинку загальною площею 52,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з переходом права власності на спірний магазин з кімнатами відпочинку до ОСОБА_2 , між останньою та Затоківською селищною радою 21.10.2020 року укладено договір за №1146 про внесення змін до договору оренди земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Кушнір І.В. 15.10.2020 за №1077, відповідного до якого змінено сторону у договорі та орендарем земельної ділянки за кадастровим номером :02:012:0116 визначено ОСОБА_2 .

Факт передачі вказаної вище земельної ділянки ОСОБА_2 підтверджується актом прийому-передачі земельної ділянки від 21.10.2020 року.

На підставі вказаного вище договору про внесення до договору оренди земельної ділянки державним реєстратором - приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Кушнір І.В. прийнято рішення про державну реєстрацію від 21.10.2020 за індексним №54697011 про внесення змін до запису 38680542, об`єкт нерухомого майна 103).

Розпорядженням Кабінету міністрів України "Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Одеської області" від 12.06.2020 N 720-р утворено Кароліно-Бугазьку територіальну громаду, до складу якої увійшли населені пункти с. Кароліно-Бугаз та смт Затока Білгород-Дністровського району Одеської області, представницьким органом якої є Кароліно-Бугазька сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області.

19.03.2021 року комісією з реорганізації Затоківської селищної ради, створеною рішенням Кароліно-Бугазької сільської ради, було складено передавальний акт майна, активів та зобов`язань від Затоківської селищної ради до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород- Дністровського району Одеської області.

Кароліно-Бугазькою сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області 31.03.2021 року на десятій сесії VIII скликання було прийнято рішення «Про затвердження передавального акту майна, активів та зобов`язань Затоківськоі селищної ради Білгород-Дністровської міськради» №111-VIII, відповідно до якого радою було затверджено передавальний акт майна, активів та зобов`язань Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради.

Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Земельного кодексу України земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Органами, уповноваженими державою здійснювати розпорядження землями державної та комунальної власності, як об`єктами права власності Українського народу, є органи виконавчої влади та місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції, визначеної Земельним кодексом України.

Статтею 327 Цивільного кодексу України передбачено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України повноваження з розпорядження землями комунальної власності територіальних громад належать відповідним сільським, селищним, міським радам.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" , тут і далі, який діяв на час прийняття державного реєстратора Махортова І.О. від 06.11.2018 за № 43894406, (далі - Закон), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто реєстрацією є запис, фіксація фактів або явищ, які вже відбулися, з метою обліку та надання їм статусу офіційно визнаних актів, внесення до списку або книги обліку.

Статтею 3 Закону встановлено, що загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.

Статтею 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Пунктом 4 статті 5 Закону не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії.

Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 18 Закону, державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджений постановою Кабінету Міністрів України за N 1127 від 25.12.2015 року. (редакція 06.06.2018) (далі Порядок).

Згідно з п. п. 6, 7, 12, 18, 19, 57 Порядку державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав. Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав.

Зокрема, згідно п.41 наведеного Порядку для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються:

1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта;

2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;

3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси;

4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність);

5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів.

У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі.

Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.

Відповідно до ст. 10 Закону, державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень.

Таким чином, обов`язковою умовою для реєстрації права власності на будинок, право на який реєструється вперше з відкриттям розділу у реєстрі, на час прийняття оскаржуваного рішення, було наявність у правонабувача документа про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту та документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Відповідно до п. 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України N 923 від 08.10.2008 (чинного на момент видачі акту готовності об`єкта до експлуатації N 275 від 11.02.2010), прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів здійснювалось на підставі сертифіката відповідності, що видавався Держархбудінспекцією та її територіальними органами за формою, згідно з додатком 1. Сертифікат відповідності - документ, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам.

Для одержання сертифіката відповідності замовник або уповноважена ним особа подає письмову заяву, згідно з додатком 2 інспекції, яка видала дозвіл на виконання будівельних робіт, або інспекції за місцем розташування закінченого будівництвом об`єкта, якщо проводилися будівельні роботи, на виконання яких не вимагається дозвіл. До заяви додаються: проектна документація, затверджена в установленому законодавством порядку; акт готовності об`єкта до експлуатації, підписаний генпроектувальною та генпідрядною організаціями, субпідрядними організаціями, що здійснювали будівництво, замовником, страховою компанією (у разі, коли об`єкт застрахований) за формою згідно з додатком 3. (п. 3 зазначеного Порядку).

Таким чином, станом на червень 2010 року (дату видачі акту готовності об`єкта до експлуатації N 254) прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту здійснювалось на підставі сертифікату відповідності, а не на підставі акту готовності об`єкта до експлуатації, який є лише підставою для отримання сертифікату.

Щодо документу, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ст. 37 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" питання щодо найменування (перейменування) вулиць, провулків, проспектів, площ, парків, скверів, мостів та інших споруд, в тому числі щодо присвоєння адрес об`єктам нерухомого майна на місцевому рівні, місцевими радами, законодавцем розглядаються в рамках повноважень місцевих рад щодо вирішення питань адміністративно - територіального устрою.

Отже, належним документом, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, є відповідний документ органу місцевого самоврядування.

Проте, як слушно зазначено позивачем та убачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухому майно про реєстрацію права власності (т.1 а.с. 43), підставою для державної реєстрації спірного магазину з кімнатами відпочинку стали:

- акт готовності об`єкта до експлуатації №254, виданий 16.06.2010 року Інспекцією ДАБК в Одеській області, який, зважаючи на вимоги Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Постанови КМ України № 461 від 13.04.2011 року (у редакціях чинних на день реєстрації),;

- технічний паспорт, виданий ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД» 05 листопада 2018 року, які не є ані документами, що відповідно до вимог законодавства засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, ані про присвоєння новозбудованому магазину з кімнатами відпочинку адреси у визначеному Законом порядку.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (ч. 1 ст. 90 ЗК України, як у редакції чинній на день складення ату про готовність об`єкту до експлуатації від 16 червня 2010 року, так і на день реєстрації права власності 06 листопада 2018 року), землекористувачі (ч. 1 ст. 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (ч. 1 ст. 102-1 ЗК України) або з інших передбачених законом підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (у редакції чинній на день реєстрації права власності 06 листопада 2018 року), право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Водночас, договір оренди земельної ділянки площею 0,0700 га, кадастровий номер :02:012:0116, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Кушнір І.В. від 15.10.2020 року за № 1077, між ОСОБА_1 та Затоківською селищною радою та ОСОБА_1 було укладено лише 15 жовтня 2020 року.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 37 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (у редакції чинній на день реєстрації права власності 06 листопада 2018 року) для отримання дозволу подається заява, до якої додаються, зокрема, копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію.

Аналогічні вимоги надання замовником будівельних робіт документу, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договір суперфіцію містить і Порядок надання дозволів на виконання підготовчих і будівельних робіт, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2009 р. № 1104 (у редакції від 01 березня 2010 року, чинній на день видання акту готовності об`єкта до експлуатації 16 червня 2010 року.

Отже, як на день отримання акту про готовність об`єкта до експлуатації №254 16 червня 2010 року, так і на день державної реєстрації права власності на відповідне нерухоме майно, земельна ділянка під ним не була відведена ОСОБА_1 для цієї мети та він не мав відповідного дозвільного документа на виконання будівельних робіт.

Частиною 7 статті 34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (у редакції чинній на день реєстрації права власності 06 листопада 2018 року) визначено, що виконання будівельних робіт без відповідного документа, передбаченого цією статтею, вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 376 ЦК України (у редакції чинній на день реєстрації права власності 06 листопада 2018 року), згідно з якими житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

А згідно з ч. 2 наведеної статті у відповідній редакції особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, а відтак право власності на таке майно не може бути зареєстровано в загальному порядку відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України.

Водночас, щодо посилань позивача на те, що наданий для державної реєстрації спірної нежитлової будівлі технічний паспорт виданий ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД» 05 листопада 2018 року не містить інформацію про рік побудови вказаного об`єкту нерухомості, колегія суддів зауважує, про таке.

Підпунктом 39 п.2 розділу І Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року N 127, чинного на день складення технічного паспорту від 05 листопада 2018 року (редакція 26.07.2018 року) визначено, що нежитловим приміщенням (групою нежитлових приміщень) є сукупність нежитлових приміщень, які мають сполучення між собою та окремий вихід на сходову клітку, коридор або земельну ділянку чи прилеглу територію і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Згідно з вимогами пункту 22 розділу І наведеної інструкції, 22. Складовими частинами технічного паспорта на групу нежитлових приміщень є: план групи нежитлових приміщень, експлікація групи нежитлових приміщень, характеристика групи нежитлових приміщень.

З огляду на вказане є безпідставними є твердження позивача про не зазначення у технічному паспорті, виданому ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД», інформації про рік побудови магазину з кімнатами відпочинку загальною площею 52,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки такий є нежитловим приміщенням, вимоги до технічного паспорту якого не передбачали зазначення року побудови.

Окремо, колегія суддів зазначає, що технічний паспорт лише підтверджує проведення технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна та не являється правовстановлюючим документом.

За таких встановлених у справі обставин, рішення державного реєстратора Комунальною підприємства «Агенція державної реєстрації» Махортова Ігоря Олександровича від 06.11.2018 року, індексний номер рішення: 43894406, про реєстрацію за ОСОБА_1 права приватної власності на магазин з кімнатами відпочинку, загальною площею 52,4 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 28776537, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 103) прийнято без документа, що засвідчує прийняття в експлуатацію зазначеного будівництвом об`єкту (сертифікату відповідності), без присвоєної у встановленому порядку адреси та на земельній ділянці, яка на дату реєстрації права власності на розташовану на ній нежитлову будівлю нікому не передавалась у власність /користування.

Відповідно до ст. 24 Закону, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Ураховуючи викладене, за результатами розгляду поданих ОСОБА_1 документів, державний реєстратор повинен був відмовити у реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості.

Викладене свідчить, що оспорюване рішення державного реєстратора Махортова І.О. було прийнято в порушення ст. 10 Закону (без документу, що засвідчував прийняття до експлуатації об`єкту на момент його зведення), у порушення ст. ст. 5, 18, 24, 27 Закону та п. п. 18, 40, 41 Порядку (без довідки про присвоєння адреси, без зареєстрованого права власності/користування в Державному реєстрі прав на земельну ділянку, на якій розташований спірний об`єкт нерухомості) , у зв`язку з чим, таке рішення підлягає визнанню незаконним.

Зворотного відповідачами доведено не було.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Щодо способу захисту порушених прав, застосованого позивачем.

Велика Палата Верховного суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 22 жовтня 2019 року №923/876/16.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18, від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18.

Для відновлення порушеного права власності на спірну земельну ділянку прокурор заявив вимоги про:

1. Визнання незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Комунальною підприємства «Агенція державної реєстрації» Махортова Ігоря Олександровича від 06.11.2018 року, індексний номер рішення: 43894406, про реєстрацію за ОСОБА_1 права приватної власності на магазин з кімнатами відпочинку, загальною площею 52,4 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 28776537, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 103);

2. Визнання недійсним договір купівлі-продажу від 21.10.2020 року за реєстровим №1144, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріальною округу Кушнір І.В., на підставі якого, ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 придбала магазин з кімнатами відпочинку загальною площею 52,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ;

3. Скасування права власності (номер запису про право власності: 38766908) на магазин з кімнатами відпочинку загальною площею 52,4 кв.м, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ;

4. Припинення за ОСОБА_2 речового права власності на магазин з кімнатами відпочинку загальною площею 52,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису 38766908 про державну реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 103;

5. Визнання незаконним та скасування рішення Затоківської селищної ради від 05.10.2020 року №1629 про передачу в оренду терміном на 49 років земельної ділянки, цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, площею 0.0700 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

6. Визнання недійсним договір оренди земельної ділянки площею 0,0700 га, кадастровий номер :02:012:0116, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між Затоківською селищною радою та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Кушнір І.В. від 15.10.2020 року за № 1077, з додатковою угодою до нього від 21.10.2020 року за №1146, укладеною між Затоківською селищною радою та ОСОБА_2 , посвідченою приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Кушнір І.В.;

7. Припинення за ОСОБА_2 речового права оренди земельної ділянки площею 0,0700 га з кадастровим номером :02:012:0116 за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису 38680542 про державну реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 103;

8. Зобов`язання ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку загальною площею 0,0700 га, кадастровий номер :02:012:0116, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення розташованого на ній самочинно збудованого магазину з кімнатами відпочинку загальною площею 52,4 кв.м.;

9. Зобов`язання ОСОБА_2 повернути до земель комунальної власності Кароліно-Бугазької сільської ради земельну ділянку площею 0,0700 га з кадастровим номером :02:012:0116, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)).

Інакше кажучи, заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, оскільки воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 64)).

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого володіння суд витребує це майно від відповідача, який незаконно ним володіє, на користь позбавленого володіння позивача-власника. Таке рішення суду є підставою не для знесення спорудженого на земельній ділянці нерухомого майна, а для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем (у спірних правовідносинах - за державою) права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (у спірних правовідносинах - за кінцевою набувачкою) (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 68), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 38)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі №911/36817, від 22 січня 2020 року у справі №910/1809/18, від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18.

Також, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (подібні висновки викладено у постанові Великої палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17, від 11 лютого 2020 року у справі №922/614/19).

У позові прокурор зазначає що порушення інтересів держави прийняттям рішення Затоківської селищної ради від 05.10.2020 року №1629 про передачу в оренду терміном на 49 років земельної ділянки, цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, площею 0.0700 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі якого між Затоківською селищною радою та ОСОБА_1 було укладено оспорюваний договір оренди вказаної земельної ділянки.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180).

Отже, вимоги про визнання незаконним та скасувати рішення державного реєстратора, визнання недійсним договір купівлі-продажу, скасування права власності, припинення за ОСОБА_2 речового права власності, визнання незаконним та скасування рішення Затоківської селищної ради, визнання недійсним договір оренди земельної ділянки, припинення за ОСОБА_2 речового права оренди не відповідають належному способу захисту.

Подібні за змістом правові висновки Верховним Судом викладені у постановах від 30 вересня 2022 року у справі № 201/2471/20 (провадження № 61-5275 св 21), від 31 травня 2023 року у справі № 201/4483/20 (провадження № 61-12125 св 22), 10 квітня 2024 року у справі № 522/14563/18 (провадження № 61-17817 св 23).

Щодо позовної вимоги про зобов`язання ОСОБА_2 повернути до земель комунальної власності Кароліно-Бугазької сільської ради земельну ділянку площею 0,0700 га з кадастровим номером :02:012:0116, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , колегія суддів входить з такого.

В постанові від 07 листопада 2018 року у справі N 488/6211/14-ц (провадження N 14-235цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі N 461/12525/15-ц (провадження N 14-190цс20).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі N 359/3373/16-ц (провадження N 14-2цс21) зазначено, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (пункт 148 постанови). Під час розгляду справи за позовною вимогою про застосування належного способу захисту (зокрема у спорі за віндикаційним позовом) відмова в позові з тих мотивів, що державний акт, рішення про державну реєстрацію, відомості чи запис про державну реєстрацію права на майно не визнані недійсними, або що вони не оскаржені, відповідні позовні вимоги не пред`явлені, не допускається (пункт 154 постанови). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява N 19336/04), пункти 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі N 469/1044/17 (провадження N 14-317цс19, пункти 40-43)). Велика Палата Верховного Суду вважає, що можливість віндикації майна, його витребування від особи, яка незаконно або свавільно заволоділа ним, має нормативну основу в національному законодавстві. Зокрема, пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України передбачений такий спосіб захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, а статтею 387 ЦК України передбачено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння. Зазначені положення є доступними для заінтересованих осіб, чіткими, а наслідки їх застосування - передбачуваними. Віндикація майна, його витребування в особи, яка незаконно або свавільно порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства (пункти 183-188 постанови).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Спірна земельна ділянка вибула з володіння держави (а за обставинами цієї справи, територіальної громади) поза волею власника, внаслідок проведення відповідачем ОСОБА_1 незаконної реєстрації права приватної власності на магазин з кімнатами відпочинку, загальною площею 52,4 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 28776537, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 103).

Ураховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку, що держава (а за обставинами цієї справи, територіальна громада), в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння нею (частина перша статті 317 ЦК України).

Тож, статус володільця у держави (територіальної громади) буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірної земельної ділянки з внесенням до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку та зобов`язання її звільнити .

Однак, щодо позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту спірну земельну ділянку , колегія суддів звертає увагу на таке.

У постанові від 02 червня 2021 року в справі № 509/11/17 (провадження № 61-268 св 21) Верховний Суд дійшов висновку, що належними відповідачами за вимогами про знесення самочинно збудованого майна, приведення приміщень у первісний стан, шляхом знесення самовільно збудованих об`єктів нерухомого майна, усунення перешкод у здійснені права користування та розпорядження майном шляхом перебудови самовільно збудованих об`єктів нерухомого майна мають бути чинні власники спірного майна, а визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів та визнання недійсними договорів купівлі-продажу не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень спричинених самочинним будівництвом.

Клопотань про заміну відповідачів у справі або про залучення до участі у справі інших співвідповідачів не надходило, при цьому апеляційний суд не наділений процесуальним законом повноваженнями щодо зміни суб`єктного склад осіб, які беруть участь у справі, крім випадків процесуального правонаступництва, передбаченого ст. 55 ЦПК України.

За таких встановлених судом обставин, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги про зобов`язання за власний рахунок звільнити земельну ділянку шляхом знесення самочинних збудованих об`єктів пред`явлені до ОСОБА_1 , який є колишнім власником, та є неналежним відповідачем, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Щодо права прокурора звертатись до суду із позовом в інтересах держави у цій справі.

У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Щодо повноважень прокурора для звернення до суду із цим позовом

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Повноваження прокурора у спірних правовідносинах визначено Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру».

Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У випадках, визначених законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру»).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що Конституція України та Закон України «Про прокуратуру» надають прокурору повноваження з представництва не тільки загальнодержавних інтересів, але й локальних інтересів держави (Постанова ВП ВС від 15.09.2020 р. у справі № 469/1044/17).

Представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді визначено положеннями статті 23 Закону України «Про прокуратуру»

Відповідно до частини другої статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Згідно із частиною першою статті 56 ЦПК України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах.

За частиною п`ятою статті 56 ЦПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави у зв`язку з відсутністю органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Крім того, прокурор може звертатися до суду в інтересах держави (в тому числі територіальної громади) в якості позивача, обґрунтувавши попередньо, що уповноважені органи не здійснюють або неналежним чином здійснюють свої повноваження та/або у разі відсутності такого органу.

Зважаючи на відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, місцева прокуратура у даній справі набула статусу позивача у відповідності до положень частини п`ятої статті 56 ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 дійшла висновку, що у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини п`ятої статті 56 ЦПК України).

Звертаючись до суду з цим позовом прокурор зазначив, що законодавством України хоча і визначено суб`єкта контролю за використанням та охороною земель Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, однак не наділено його правом звернення до суду із позовом про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності, визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, припинення речового права, через що прокурор звернувся із вказаним позовом до Кароліно-Бугазської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, як правонаступника Затоківської селищної ради, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на виконання вимог частини четвертої статті 56 ЦПК України.

Такі ж висновки щодо застосування норм права у подібних спірних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду: від 20 травня 2020 року у справі № 495/6080/17, від 30 червня 2021 року в справі № 495/6082/17, 24 листопада 2021 року в справі № 495/1439/18-ц.

Щодо наявності / відсутності іншого компетентного органу, який міг звернутися до суду для захисту інтересів держави.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Держгеокадастр у сфері земельних відносин може виступати у двох різних правових статусах: 1) як центральний орган виконавчої влади, до компетенції якого відноситься реалізація державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів 2) як суб`єкт здійснення права державної власності на землю. Обсяг повноважень Держгеокадастру (зокрема і щодо звернення до суду з тим чи іншим позовом) при захисті земельних прав може відрізнятись залежно від правового статусу Держгеокадастру у спірних правовідносинах.

Так, відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» № 157-VIII від 05.02.2015 цей Закон регулює відносини, що виникають у процесі добровільного об' єднання територіальних громад сіл, селищ, міст, а також добровільного приєднання до об`єднаних територіальних громад. Суб`єктами добровільного об`єднання територіальних громад є суміжні територіальні громади сіл, селищ, міст. Об`єднана територіальна громада, адміністративним центром якої визначено місто, є міською територіальною громадою, центром якої визначено селище, - селищною, центром якої визначено село, - сільською.

Законом України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено дії, які має вчиняти Держгеокажастр, зокрема, у випадку виявлення невідповідності законодавству рішення, прийнятого, зокрема, органом місцевого самоврядування вносити до цього органу відповідне клопотання.

Водночас статтею 152 ЗК України, статтею 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», пунктом 51 Положення від 14.01.2015 № 15 також визначено перелік позовів, з якими Держгеокадастр має право звертатись до суду, виконуючи функції державного контролю за використанням та охороною земель.

Отже, органи Держгеокадастру можуть звертатись до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності у випадках, які визначені у відповідних нормативно-правових актах, що регламентують повноваження Держгеокадастру (зокрема, з позовами щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився).

За обставин цієї справи, органи Держгеокадастру не мають повноважень звертатись із вказаним позовом до суду, тому статусом позивача має наділятись прокурор.

У постанові від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила що, оскаржуючи рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування та правочин щодо розпорядження майном, прокурор вправі звернутися до суду або як самостійний позивач в інтересах держави, визначивши такий орган відповідачем (коли оскаржується рішення останнього), або в інтересах держави в особі відповідного органу, зокрема тоді, коли цей орган є стороною (представником сторони) правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. У разі задоволення вимоги про визнання недійсним правочину та про повернення отриманого за ним (наприклад, земельної ділянки) чи про витребування майна від набувача таке повернення та витребування відбувається на користь держави чи територіальної громади, від імені яких відповідний орган може діяти тільки як представник. Такі висновки узгоджуються з постановами Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 (пункт 8.3).

У разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.

Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.

При цьому фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор.

Отже з метою реалізації конституційної функції представництва інтересів держави прокурор може звернутися з позовом в інтересах держави, зокрема, у разі незаконної реєстрації нерухомого майна на території земель комунальної власності рекреаційного призначення та подальшого вибуття вказаних земель з користування громади поза визначеною законом процедурою до органу державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення.

Щодо заяви Приватної виробничо-комерційної фірми «ЕКО-Технологія» про приєднання до апеляційної скарги.

16 листопада 2022 року представник Приватної виробничо-комерційної фірми «ЕКО-Технологія» звернувся до суду із заявою про приєднання до апеляційної скарги заступника керівника Одеської обласної прокуратури Раковича М.М., вказуючи, що вказаним рішенням суд вирішив питання про права та інтереси фірми та просив задовольнити апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури у повному обсязі.

Статтею 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи, а у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Перевірка дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, порушення яких є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного в апеляційному порядку судового рішення, за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, допускається, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки в межах відкритого апеляційного провадження, виходячи з наступного.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Ейрі проти Ірландії", від 09.10.79, п. 24, Series A N 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява N 38695/97, п. 43, ECHR 2000-II), які з огляду на положення ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 листопада 2010 у справі "Мушта проти України" зазначено: право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Стаття 129 Конституції України встановлює основні засади судочинства, якими, зокрема, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Тобто, реалізація конституційного права, зокрема, на апеляційне оскарження судового рішення, ставиться в залежність від положень відповідних процесуальних норм, в даному випадку - норм ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Крім того, відповідно до ст. 363 ЦПК України учасники справи мають право приєднатися до апеляційної скарги, поданої особою, на стороні якої вони виступали. До апеляційної скарги мають право приєднатися також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Таким чином, положеннями цивільного процесуального законодавства визначено право особи подати апеляційну скаргу, а також приєднатись до вже поданої апеляційної скарги на рішення, яким розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких є скаржник, або містяться судження про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи у відповідних правовідносинах, виходячи з предмету та підстав позову або заяви в порядку окремого провадження.

У контексті зазначеного, за приписами процесуального законодавства судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Тобто, судом має бути розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи не залучена до участі у справі особа повинна довести свій правовий зв`язок зі сторонами спору або безпосередньо із судовим рішенням через обґрунтування такого критерію, як вирішення судом питання про її право, інтерес та/або обов`язок як елементів змісту матеріально-правових відносин, в площині яких виник спір. Такий зв`язок повинен бути безпосереднім, а не ймовірним та опосередкованим іншими правовідносинами.

Відповідно до ч.9 ст. 10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Зважаючи на неурегульованість дій апеляційного суду у випадку встановлення після прийняття заяви про приєднання до апеляційної скарги, поданої особою, яка не брала участь у справі, з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, колегія суддів вважає за необхідне застосувати аналогію закону, а саме ст. 362 ЦПК України

Так, згідно з пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Аналіз наведеної процесуальної норми свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції. У разі, якщо доводи заявника про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердилися, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Таким чином, у разі подання апеляційної скарги, а у цьому випадку заяви про приєднання до апеляційної скарги, особою, яка не брала участь у розгляді справи судом першої інстанції, з посиланням на те, що оскаржуваним судовим рішенням вирішені питання про її права та інтереси, у разі з`ясування, що оскаржуваним судовим рішенням питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, апеляційному суду належить закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі N 632/580/17 зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

Особа, яка звертається з апеляційною скаргою чи заявою про приєднання до такої в порядку статей 17, 352 ЦПК України повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, що означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо зазначив про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають зі сформульованого в п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може бути взято до уваги.

Якщо скаржник лише зазначає про те, що оскаржуване рішення може вплинути на його права та/або інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що рішенням вирішено про його права та/або обов`язки чи інтереси, то такі посилання, виходячи з вищенаведеного, не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду, зокрема апеляційної скарги.

Аналогічні висновки наведені об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 15 травня 2020 у справі №904/897/19, Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постановах від 26.06.2020 у справі № 910/3438/17, від 01 грудня 2020 у справі №910/5511/19, від 11 січня 2021 року у №925/1600/16 та від 06 жовтня 2021 року у справі № 2-12341/10.

У цій справі, позивач ініціював спір щодо повернення до земель комунальної власності Кароліно-Бугазької сільської ради земельну ділянку площею 0,0700 га з кадастровим номером :02:012:0116, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду із заявою про приєднання до апеляційної скарги ПФКФ «ЕКО-Технологія» зазначає, що є балансоутримувачем спірної земельної ділянки.

Так, з наданих заявником доказів убачається, що ПВКФ «ЕКО-Технологія» на праві оренди належить земельна ділянки із кадастровим №:02:012:0103, загальною площею 0,1209 га, на якій 12.06.2018 року за заявником зареєстровано право власності на 3 альтанки, спортивний та дитячий майданчики, проте, попри протилежні твердження заявника та у порушення ст.ст. 77-81,89 ЦПК України, ПВКФ «ЕКО-Технологія» не надала апеляційному суду належних, достовірних, допустимих та достатніх у своїй сукупності доказів, що спірна земельна ділянка є тією, що рішенням сесії Затоківської селищної ради №171 від 24 вересня 2015 року, була виділена заявнику для утримання, із дозволом на проведення робіт по влаштування пішохідної доріжки з елементами благоустрою.

Тож, колегія суддів вважає, що доводи заяви про приєднання до апеляційної скарги не дають підстав вважати, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки скаржника, а у мотивувальній частині цього рішення не міститься висновків суду про права та обов`язки ПВКФ «ЕКО-Технологія», так само як і резолютивна його частина прямо про них не вказує.

З огляду на наведене, враховуючи, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції не було вирішено питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки заявника, апеляційне провадження у частині заяви ПВКФ «ЕКО-Технологія» про приєднання до апеляційної скарги підлягає закриттю на підставі п. 3 ч. 1ст. 362 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України

постановив:

Апеляційне провадження за скаргою Приватної виробничо-комерційної фірми «ЕКО-Технологія» закрити.

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури Раковича Максима Миколайовича задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 серпня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області Уманець Олексія Вікторовича до Кароліно-Бугазської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсними договорів, припинення права власності, звільнення земельної ділянки шляхом приведення у попередній стан та зобов`язання повернути земельну ділянку задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 повернути до земель комунальної власності Кароліно-Бугазької сільської ради земельну ділянку площею 0,0700 га з кадастровим номером :02:012:0116, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) користь Одеської обласної прокуратури () сплачений судовий збір за подачу позову у розмірі 2 850 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) користь Одеської обласної прокуратури () сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 4 275 грн.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2025 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: М.В. Назарова

В.В. Кострицький