Справа № 362/3200/24
Провадження № 2/362/1643/25
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

17 березня 2025 року

Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Марчука О.Л.,

при секретарі Неділько А.С.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Содоля А.М.,

представника відповідачки адвоката Прудивуса М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 у місті Василькові Обухівського району Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що за час перебування у шлюбі з відповідачкою вони набули спільне майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 .

Посилаючись на вказані обставини та керуючись нормами сімейного законодавства щодо правового режиму спільного сумісного майна подружжя, позивач просить стягнути з відповідачки на свою користь компенсацію вартості 1/2 частини вказаного нерухомого майна в сумі 1 214 792 гривні 00 копійок (т.с. 1, а.с. 73 81).

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з викладених у позові підстав.

Представник відповідачки в судовому засіданні заперечив позовні вимоги та просили відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що спірну квартиру було придбано за особисті грошові кошти відповідачки.

03 червня 2024 року відповідачка отримала судову повістку про виклик разом із копією ухвали про відкриття провадження, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням про вручення (т.с. 1, а.с. 100, 123).

24 червня 2024 року судом отримано відзив на позов за підписом представника відповідача сформований в системі «Електронний суд» 23 червня 2024 року (т.с. 1, а.с. 128 132).

Натомість, суд наголошує на тому, що відповідач не подав відзив на позов у встановлений цивільним процесуальним законом строк!!!

У зв`язку із цим, суд не приймає до уваги зміст відзиву на позов та усі додані до нього документи, оскільки всупереч вимог статей 83 і 191 ЦПК України, відзив подано із порушенням зазначеному в ухвалі від 21 травня 2024 року про відкриття провадження по справі строку для подання відповідачем відзиву на позов (т.с. 1, а.с. 99).

В резолютивній частині ухвали від 21 травня 2024 року про відкриття провадження по справі визначено: строк для подання відповідачем відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі (т.с. 1, а.с. 99).

Зокрема, із повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що відповідач отримав судове повідомлення про розгляд справи разом із копією ухвали про відкриття провадження по справі, за адресою зареєстрованого місця проживання 03 червня 2024 року (т.с. 1, а.с. 83, 100, 123).

Отже, враховуючи положення статей 120 124 ЦПК України, визначений відповідачу строк для подання відповідачем відзиву на позов, становив з 04 по 15 червня 2024 року включно.

Тобто, представник відповідачки подав відзив після закінчення встановленого строку для подання відзиву.

Як наслідок, у суду відсутні процесуальні підстави для врахування відзиву на позов при постановленні судового рішення по суті даної справи.

При цьому, відзив у прохальній частині містить клопотання представника відповідача про встановлення додаткового строку для подачі відзиву із посиланням за текстом відзиву на відключення електроенергії.

Натомість, представник не надав суду доказів відключення електроенергії та неможливості скористатись системою «Електронний суд».

Також, положення цивільного процесуального закону не надають суду процесуального права «встановити додатковий строк для подачі відзиву»!

Одночасно, сторона відповідача не звернулась до суду із клопотанням відповідно до норми частини другої статті 127 ЦПК України, про продовження процесуального строку встановленого судом (ч. 2 ст. 127 ЦПК України).

03 липня 2024 року судом отримано відповідь на відзив за підписом представника позивача сформований в системі «Електронний суд» 03 липня 2024 року (т.с. 1, а.с. 164 167).

Вислухавши вступне слово учасників процесу та дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд приходить до наступних висновків.

30 червня 2012 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 30 червня 2012 року (т.с. 1, а.с. 9).

Станом на дату постановлення цього рішення суду, у суду відсутні документальні відомості про реєстрацію розірвання шлюбу між сторонами.

Як вбачається із Інформації від 20.11.2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за час перебування у шлюбі із позивачем, на ім`я відповідачки було зареєстровано квартиру АДРЕСА_1 (т.с. 1, а.с. 22 23).

Також, в судовому засіданні під час розгляду справи представники сторін підтвердили факт придбання даної квартири за час шлюбу між сторонами, а тому за приписами частини першої статті 82 ЦК України, дана обставина, яку визнано учасниками справи, не підлягає доказуванню.

При цьому, враховуючи, що обставини придбання спірної квартири саме у шлюбі між сторонами, підтверджено і визнано представниками сторін, які є фахівцями в галузі права адвокатами, суд не має обґрунтованого сумніву щодо добровільності визнання цієї обставини.

Вирішуючи справу по суті вимог суд враховує та керується наступними положенням цивільного законодавства.

Відповідно до норми частини третьої статті 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норма частини першої статті 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Тобто, слід зробити висновок, що вказана квартира є майном, набутим подружжям за час шлюбу, а тому, в силу статті 60 СК України, належать сторонам на праві спільної сумісної власності.

Отже, у суду є усі правові підстави для визнання вказаного об`єкту нерухомого майна спільною сумісною власністю сторін, як подружжя та їх включення в поділ майна.

Норми частин 1 і 2 статті 70 СК України передбачають, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором; при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Шлюбного договору між сторонами немає.

Під час розгляду справи судом не встановлено обставин, що мають істотне значення, зокрема про те, що один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно або витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Таким чином, наявні підстави для поділу між сторонами вказаного рухомого майна, що слід здійснити згідно із частин 1 і 2 статті 70 СК України на засадах рівності часток майна дружини та чоловіка.

Натомість, відповідачка заперечує вказаний факт, посилаючись на те, що вказану квартиру було придбано за грошові кошти які належали їй особисто.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, у випадку коли відповідачка посилається на придбання спірного майна за власні грошові кошти, то, відповідно до наведеної норми цивільного процесуального закону, саме відповідачка повинна довести перед судом вказану обставину, у тому числі шляхом надання відповідних письмових доказів.

Тобто, за приписами чинного цивільного процесуального закону за правилами якого здійснюється розгляд вказаної цивільної справи, саме відповідачка повинна довести перед судом обставини на які вона посилається.

Проте, витребуваним судом письмовим доказом, спростовано заперечення відповідачки про те, що вказану квартиру було придбано за грошові кошти які належали особисто відповідачці (т.с. 2, а.с. 9, 12).

Зокрема, із наданої приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Іванковою І.О. належним чином завіреної копії письмової заяви ОСОБА_1 вбачається, що останній надав свою згоду на укладення його дружиною ОСОБА_2 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (т.с. 2, а.с. 12).

За змістом вказаної заяви ОСОБА_1 від 09 липня 2020 року судом встановлено, що він цією заявою дав згоду на купівлю його дружиною квартири АДРЕСА_1 .

При цьому, у вказаній заяві ОСОБА_1 чітко і беззастережно заявив, що грошові кошти які витрачаються на придбання об`єкту нерухомості, є їх спільною сумісною власністю і майно буде набуте ними під час зареєстрованого шлюбу (т.с. 2, а.с. 12).

Саме вказану заяву ОСОБА_1 відповідачка ОСОБА_2 надала нотаріусу при купівлі спірної квартири АДРЕСА_1 , що відображено в пункті 10 договору купівлі-продажу квартири від 10 липня 2020 року (т.с. 1, а.с. 134 135).

Тобто, купуючи у власність вказану квартиру відповідачка погодилася із викладеним у нотаріально завіреній заяві позивача від 09 липня 2020 року за реєстровим № 515 твердженням про те, що грошові кошти за які купується майно, є їх спільною сумісною власністю.

Про вказане також беззаперечно свідчить той факт, що для укладення договору купівлі-продажу зазначеної квартири, позивач не надав письмову згоду із застереженням про те, що грошові кошти за які купується майно, належать особистою його дружині.

Отже, купуючи вказану квартиру, відповідачка мала бути обізнаною про те, що її чоловік надав письмову згоду на придбання нерухомого майна за спільні грошові кошти!

Як наслідок, під час розгляду справи відповідачкою не виконано передбаченого статтею 81 ЦПК України обов`язку довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень.

У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що згідно із статтями 12, 13 і 76 84 ЦПК України, відповідно до яких на засадах змагальності сторін кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі та суд не наділений функцією доказування, відповідачка не довела ту обставину на яку вона посилається як на підставу своїх заперечень, а саме: обставину придбання спірної квартири за грошові кошти які належали їй особисто.

Частиною першою статті 372 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України).

Частиною третьою статті 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Частина друга статті 71 СК України, зокрема, визначає, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними; присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

В Постанові Верховного Суду від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19 суд дійшов висновку, що принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації насамперед застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Правовідносини, в яких позивачка у цій справі просила припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються ст. 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

За змістом позову позивач просить стягнути з відповідачки грошову компенсацію оскільки набуте за час шлюбу спільне нерухоме майно відчужене відповідачкою.

Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності й добросовісності, оскільки позивач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи гарантоване грошове відшкодування.

Згідно з частинами першою та другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Абзацом 1 п. 24 Постанови встановлено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Тобто, суд враховує, що станом на дату постановлення цього рішення, відповідачка відчужила спільне нерухоме майно.

Отже, суд вважає за можливе захистити майнові права позивача шляхом присудження йому грошової компенсації за належну йому 1/2 частину зазначеної квартири.

Із доданого до позову договору купівлі-продажу квартири від 07 березня 2024 року вбачається, що продаж спірної квартири здійснено позивачкою за ціною 922 000 гривень 00 копійок (т.с. 1, а.с. 10 13).

Тобто, з відповідачки на користь позивача слід стягнути грошову компенсацію в загальній сумі 461 000 гривень 00 копійок.

При цьому, суд не приймає до уваги та не використовує і відхиляє доводи сторони позивача про реальну вартість квартири понад два мільйони гривень, оскільки заявлена в оголошенні ціна квартири не підтверджує факту її продажу саме за заявленою ціною; в той час, коли нотаріально укладена угода є єдиним належним і допустимим доказом визначеної сторонами договору ціни за яку було продано об`єкт нерухомості.

Таким чином, наявні підстави для поділу між сторонами вказаного нерухомого майна шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача грошової компенсації за належну йому 1/2 частину вказаної квартири.

За таких обставин, позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають задоволенню в обсязі вартості майна встановленого судом.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 7, 60, 70, 71 Сімейного кодексу України, статтями 368, 372 Цивільного кодексу України, статтями 1 13, 19, 23, 27, 34, 76 83, 89, 95, 133, 141, 258, 259, 263 265, 273 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Частково задовольнити позов.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 461 000 (чотириста шістдесят одна тисяча) гривень 00 копійок.

Відмовити в задоволенні решти позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Дата складення повного судового рішення 19 березня 2025 року.