Справа № 148/226/25
Провадження № 22-ц/801/713/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 рокуСправа № 148/226/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Копаничук С.Г.,

суддів: Голоти Л. О., Рибчинського В, П.,

учасники справи:

заявник товариство з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Вінницької філії,

боржник ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Вінницької філії на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 28 січня 2025 року, постановлене у складі судді Ковганича С. В., у справі за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Вінницької філії про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з розподілу природного газу, -

встановив:

У січні 2025 року ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Вінницької філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» звернулося до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Вінницької філії заборгованості за послуги розподілу природного газу в сумі 7102,72 грн та понесених витрат з оплати судового збору в розмірі 242,24 грн.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 28 січня 2025 року у задоволенні заяви відмовлено.

У апеляційній скарзі ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Вінницької філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» просить зазначену ухвалу суду скасувати ,посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права ,а справу направити для продовження розгляду до суду. Зазначає, що оскаржувана ухвала суду є незаконною, необґрунтованою. Суд помилився щодо особи стягувача у даних цивільних відносинах. Зі змісту заяви про видачу судового наказу вбачається, що заявником виступає Товариство з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України», яке звертається до суду в особі Вінницької філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України».

Особу заявника, як позивача та Оператора ГРМ, у вступній частині заяви про видачу судового наказу вказано ТОВ «Газорозподільні мережі України», який наділений господарською компетенцією. У прохальній частині заяви про видачу судового наказу, вимога про стягнення заборгованості заявлена на користь юридичної особи ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Вінницької філії ТОВ «Газорозподільні мережі України». Таким чином. стороною у справі є юридична особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України», а не філія у статусі самостійного заявника, як помилково встановив суд першої інстанції. Заява про видачу судового наказу підписана представником ТОВ «Газорозподільні мережі України», юрисконсультом з претензійно-позовної роботи відділу судової роботи управління юридичного забезпечення філії Кравчук О. В. на підставі нотаріально-посвідченої довіреності, що видана в порядку передоручення в.о. директора Вінницької філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» Квіком І. Р. від 13.12.2024 року. За таких обставин, заява про видачу судового наказу підписана уповноваженим представником стягувача, а саме: юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України».

Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені у пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч.1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, відповідно до ч.13ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала Тульчинського районного суду Вінницької області від 28 січня 2025 року вищевказаним вимогам закону відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, до суду звернулось ТОВ "Газорозподільні мережі України" в особі Вінницької філії ТОВ "Газорозподільні мережі України", , місцезнаходження: пров. Костя Широцького, 24, м. Вінниця, підтвердивши повноваження діяти в інтересах юридичної особи - ТОВ "Газорозподільні мережі України".

Однак, вказані представником заявника дані заявника ,як юридичної особи, а саме: код ЄДРПОУ , місцезнаходження, банківський рахунок не належать юридичній особі ТОВ "Газорозподільні мережі України" ,а належать Вінницької філії ТОВ "Газорозподільні мережі України" ,як відокремленому підрозділу юридичної особи, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 27.12.2023 (а.с.15-16).

За вказаних обставин, зазначені реквізити свідчать паро те, що філія ,яка звернулась до суду просить стягнути борг не на користь юридичної особи- ТОВ "Газорозподільні мережі України" ,а саме на користь філії.

Відповідно до ч. 2 ст.42 ЦПК України при розгляді вимог у наказному провадженні учасниками справи є заявник та боржник.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України),

Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (стаття 80 Цивільного кодексу України).

Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення (частина перша статті 89 ЦК України).

Філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення (частини перша-третя статті 95 ЦК України).

Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності (частина четверта статті 95 ЦК України).

У ЦК України не встановлюється спеціальних вимог щодо довіреності керівника відокремленого підрозділу. Підставою видачі такої довіреності буде виступати акт органу юридичної особи про призначення фізичної особи керівником філії або представництва. Довіреність керівника відокремленого підрозділу має комплексний характер. У частині першій статті 237 ЦК України прямо передбачено, що представник має право або зобов`язаний вчиняти тільки правочини (хоча, наприклад, допускаються винятки відносно, отримання заробітної плати, представництва акціонерів). Всі інші дії не охоплюються цивільним законодавством і регулюються іншими нормами, або взагалі позбавлені такого. До них відносяться й дії щодо процесуального представництва. Від імені юридичних осіб має право виступати керівник відокремленого підрозділу, а не сам підрозділ, адже поміж керівником і юридичною особою існують відносини представництва і його повноваження підтверджуються довіреністю юридичної особи. Процесуальні повноваження керівника відокремленого підрозділу мають бути вказані у довіреності юридичної особи. З урахуванням цивільно-правового положення філій та представництв недопустимою є участь відокремлених підрозділів у певних процесуальних відносинах, оскільки це суперечить цивільно-правовій природі відокремленого підрозділу, як складової частини юридичної особи, що його створила.

Таким чином, філії, хоч і є відокремленими підрозділами юридичної особи, проте продовжують залишатися складовими частинами юридичної особи. Не маючи статусу юридичної особи вони власною юридичною правосуб`єктністю не наділені.

З урахуванням цивільно-правового положення філій та представництв недопустимою є участь відокремлених підрозділів у певних процесуальних відносинах, оскільки це суперечить цивільно-правовій природі відокремленого підрозділу, як складової частини юридичної особи, що його створила.

Як вбачається з матеріалів справи, у заяві про видачу судового наказу заявником вказано ТОВ "Газорозподільні мережі України" в особі Вінницької філії ,що має діяти виключно в інтересах уповноважившої її на представництво юридичної особи , проте остання у прохальній частині заяви просить суд стягнути з боржника кошти не на користь юридичної особи- ТОВ "Газорозподільні мережі України" ,а на користь цього товариства в особі Вінницької філії і наводить власні реквізити. Тобто Вінницька філія , будучи відокремленим підрозділом ,що не наділений власною цивільною процесуальною дієздатністю, у зазначених правовідносинах фактично виступає в якості стягувача ,вимагаючи судовим наказом стягнути з боржника кошти на користь Вінницької філії , навівши власні реквізити , розрахунковий рахунок у філії ВОУ АТ «Ощадбанк», а не реквізити юридичної особи для стягнення, чим порушує ст.48 ЦПК України.

Оскільки заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути лише фізичні чи юридичні особи або фізична особа - підприємець, а заявлені вимоги пред`явлені на свою користь філією, що не є юридичною особою, визначений представником заявника заявник не може бути учасником в справах наказного провадження.

Згідно п.4 ч.1 ст.165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 ЦПК України.

Згідно з п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Верховний Суд у постанові від 06.03.2024 у справі №295/6062/22, зробив висновок про те, що справи, у яких стороною виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд дійшов вірного висновку про відмову у видачі судового наказу відповідно до п.4 ч.1 ст.165 ЦПК України з підстав невідповідності заявленого складу учасників (заявника), а саме подання заяви про видачу судового наказу про стягнення коштів на рахунок Вінницької філії ТОВ «Газорозпродільчі мережі України».

У своїй сукупності доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а в основному зводяться до невірного тлумачення норм процесуального права, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.

Колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду відповідає дійсним обставинам справи, постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі, а тому підлягає залишенню без змін.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Вінницької філії на залишити без задоволення.

Ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 28 січня 2025 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, залишити за відповідачем.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Суддя-доповідач С. Г. Копаничук

судді: Л. О. Голота

В. П. Рибчинський