Номер провадження № 2/521/1602/25
РІШЕННЯ

іМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді: Шевчук Н.О.,

секретаря судового засідання: Жекової А.О.

за участю представників учасників, учасників справи:

від Акціонерного товариства «Сенс Банк» - не з`явився;

від ОСОБА_1 не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог позовної заяви.

У серпні 2024 року до Приморського районного суду міста Одеси через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява від Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором розрахованої на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобовязання встановленого рішенням суду, яка станом на 23.02.2022 року становить 48928 доларів США 95 центів., а також про вирішення питання щодо судових витрат.

Зокрема, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зауважив, що 06.03.2007 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 уклали договір кредиту № 692/Ф03.14/030, відповідно до якого кредитодавець надав позичальниці кредит у розмірі 170000 долл. США.

В подальшому, як вказано позивачем, рішенням №5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року, було припинено Акціонерне Товариство «УКРСОЦБАНК» шляхом приєднання до Акціонерного Товариства «АЛЬФА-БАНК» де в п.п.1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», виникає у Акціонерного Товариста «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року. 12.08.2022 року, як зазначив позивач, Позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту Акціонерного товариства «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції.

За доводами позивача, 30.11.2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк».

Як зазначено позивачем, кредитодавець свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачці кредит, однак відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконує, в результаті чого має заборгованість перед кредитором.

Позивач зауважив, що відповідно до рішення Приморського районного суду м.Одеси від 13.03.2017 року на користь АТ «Альфа Банк» було стягнуто заборгованість за договором кредиту №692/Ф03-14/030 від 06.03.2007 року у загальному розмірі 329 078,05 дол. США, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 06.03.2007 року, проте дане рішення відповідачем не виконано, з огляду на що, на переконання позивача, він, як правонаступник кредитодавця, вважає правомірним нарахування відповідачу в порядку ст. 625 ЦК України відсотків за користування кредитними коштами за період з набрання рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки до 23.02.2022 року у розмірі 48928, 95 долл. США.

Рух справи; вирішення судом клопотань, поданих сторонами, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 16.10.2024 року справу було передано за підсудністю до Малиновського районного суду м. Одеса.

15.11.2024 року справу було отримано Малиновським районним судом міста Одеси.

Після надходження позовної заяви, головуючого суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст. 14, 33 ЦПК України.

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 21.11.2024 року у справі №522/13562/24-Е було відкрито провадження, вирішено розгляд проводити в порядку загального позовного провадження, призначено дату підготовчого судового засідання.

Відзиву від ОСОБА_1 до Малиновського районного суду міста Одеси не надходило.

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 23.01.2025 року у справі №522/13562/24-Е підготовче провадження закрите, справу призначено до судового розгляду по суті позовних вимог.

Представник позивача Акціонерного товариства «Сенс Банк» в судове засідання, яке відкладалося, не з`явився, однак до матеріалів позовної заяви ним додане клопотання згідно якого представник позивача позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд провести розгляд справи за його відсутності та проти проведення заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач ОСОБА_1 повторно не з`явилася в судове засідання без поважних причин. Про час та місце розгляду справи відповідач була сповіщена належним чином, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням, наявним у матеріалах справи (відповідно до положень ч. 11 ст. 128 ЦПК), яке направлялося на адресу відповідача, про причини своєї неявки суду не повідомила, будь-яких заяв або клопотань не надала.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно до п. п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Малиновського районного суду міста Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою.

Згідно із ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Отже, у зв`язку із тим, що судом створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.

Згідно приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд зазначає про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, враховуючи таке.

Малиновським районним судом міста Одеси було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

06.03.2007 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», «Кредитор» та ОСОБА_1 , «Позичальник» уклали договір кредиту № 692/Ф03.14/030, за умовами якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 170 000,00 дол.США.

Відповідно до вказаного вище договору, відповідач зобов`язалася в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та Додатком № 1 до нього Графіком погашення кредиту.

З Єдиного державного реєстру судових рішень судом встановлено, що 13.03.2017 року рішенням Приморського районного суду міста Одеси у справі №522/16803/16-ц встановлено факт невиконання позичальницею кредитних зобов`язань та вирішено: в рахунок часткового погашення заборгованості позичальницею перед Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» за договором кредиту № 692/Ф03.14/030 від 06.03.2007 року у загальному розмірі 329078,05 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ (21,9328 грн. за 1 дол. США) на 14.10.2015 року становить 7217597,90 грн. (з яких : заборгованість за кредитом 144042,14 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 3159245,14 грн.; заборгованість по процентам 85857,73 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 1883099,07 грн.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту 68644,08 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 1505555,72 грн.; пеня за несвоєчасну сплату процентів 30534,11 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 669697,96 грн.) та за договором кредиту № 692/Ф03.14/076 від 12.12.2007 року у загальному розмірі 105358,56 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 14.10.2015 р. становить 2310806,54 грн. (з яких : заборгованість за кредитом 50379,01 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 1104951,94 грн.; заборгованість по процентам 27977,08 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 613615,34 грн.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту 24008,40 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 526570,99 грн.; пеня за несвоєчасну сплату процентів 2994,07 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 65668,26 грн.), що разом становить 434436 (чотириста тридцять чотири тисячі чотириста тридцять шість) дол. США 61 цент, що в еквіваленті по курсу НБУ дорівнює 9528404 (девять мільйонів пятсот двадцять вісім тисяч чотириста чотири) грн. 44 коп., - звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 06.03.2007 року, укладеним між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» ( ПАТ «Укрсоцбанк») і позичальницею та за іпотечним договором від 12.12.2007 року, укладеним між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (ПАТ «Укрсоцбанк») і позичальницею, а саме на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 та належить іпотекодавцю ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 16.03.2004 року, - шляхом реалізації цього предмета іпотеки з прилюдних торгів за ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, встановленою на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) в межах процедури виконавчого провадження; вирішено питання про судові витрати, зазначено, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії Закону України від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Як встановлено судом, 10.09.2019 року Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк».

Згідно Рішення №5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року, було затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ «АЛЬФА- БАНК» з дати визначеної у Передавальному акті, а саме-з 15.10.2019 року.

Протоколом №4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 15.10.2019 року було вирішено затвердити Передавальний акт (п. 2.1. протоколу).

Згідно п. 1 Передавального акту від 15.10.2019 року, внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків за цим актом є АТ «Альфа-Банк». Враховуючи вищевикладені обставини починаючи з 15.10.2019 року правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа- Банк».

В подальшому, ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 07.10.2020 року у справі № 522/16803/16-ц було замінено стягувача у виконавчому документі з примусового виконання рішення Приморського районного суду м.Одеси від 13.03.2017 року по справі №522/16803/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: з Акціонерного товариство «Укрсоцбанк» () на Акціонерне товариство «Альфа-Банк»» (, 03150, м.Київ, вул.Велика Васильківська, 100).

12.08.2022 року відбулись позачергові загальні збори акціонерів Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (про що був складений відповідний Протокол №2/2022 від 18.08.2022 року) якими було прийняте рішення щодо зміни назви з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк» (скорочена назва - АТ «Сенс Банк») місцезнаходження якого: 03150, м. Київ, вулиця Велика Васильківська, буд. 100.

Відповідно до Витягу зі Статуту АТ «Сенс Банк», затвердженого Національним Банком України 12.09.2022року, АТ «Сенс Банк» є повним правонаступником усіх прав та обов`язків АТ «Альфа-Банк».

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, на його переконання у відповідачки в період з 12.03.2017 року по 01.02.2022 року утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 48928, 95 долл. США, нарахована позивачем в порядку вимог ст. 625 ЦК України.

Інших та допустимих письмових доказів, зокрема щодо невиконання судового рішення відповідачем в частині неповернення кредитних коштів, матеріали цивільної справи не містять.

Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача сум нарахованих останнім відсотків за користування кредитними коштами, в порядку вимог ст. 625 ЦК України.

Мотиви, з яких виходить суд та застосовані ним норми права під час вирішення справи по суті позовних вимог.

В силу ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 526 ЦК України законодавець визначив, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Отже, із наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, ст. 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Приписами ст. 604 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року в справі № 444/9519/12 суд касаційної інстанції вказав, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року № 916/190/18 викладено правовий висновок, згідно якого «чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу…», «передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати та три проценти річних підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання».

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України), а тому день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком за кредитним договором припиняється.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Виходячи із наведених вимог Закону та правових позицій Великої Палати Верховного Суду, для встановлення права кредитора на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, позивачем має бути доведено, що грошове зобов`язання є невиконаним повністю або частково.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, за змістом наведених вище вимог процесуального закону, сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

У пункті 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19, зазначено таке: «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».

У даній справі судом встановлено, що 06.03.2007 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», «Кредитор» та ОСОБА_1 , «Позичальник» уклали договір кредиту № 692/Ф03.14/030, за умовами якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 170 000,00 дол.США.

Тобто, визначально між первісним кредитором та позичальницею виникли кредитні правовідносини, зобов`язання по яким, як виявилося згодом, позичальниця не виконувала належним чином, внаслідок чого 13.03.2017 року рішенням Приморського районного суду міста Одеси у справі №522/16803/16-ц встановлено факт невиконання позичальницею кредитних зобов`язань та вирішено: в рахунок часткового погашення заборгованості позичальницею перед Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» за договором кредиту № 692/Ф03.14/030 від 06.03.2007 року у загальному розмірі 329078,05 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ (21,9328 грн. за 1 дол. США) на 14.10.2015 року становить 7217597,90 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 06.03.2007 року, укладеним між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» ( ПАТ «Укрсоцбанк») і позичальницею та за іпотечним договором від 12.12.2007 року, укладеним між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (ПАТ «Укрсоцбанк») і позичальницею, а саме на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 та належить іпотекодавцю ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 16.03.2004 року, - шляхом реалізації цього предмета іпотеки з прилюдних торгів за ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, встановленою на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) в межах процедури виконавчого провадження; вирішено питання про судові витрати, зазначено, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії Закону України від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Таким чином, як встановлено судом, з моменту стягнення судом заборгованості за кредитним договором грошове зобов`язання, яке виникло з кредитних правовідносин, у даному разі трансформувалося в зобов`язання, встановлене судовим рішенням стягнення на предмет іпотеки.

Вимога кредитора в зобов`язанні, встановленому судовим рішенням, реалізується шляхом пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання, на підставі чого виконавцем здійснюються виконавчі дії.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Водночас, як встановлено судом, 10.09.2019 року Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк».

Згідно Рішення №5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року, було затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ «АЛЬФА- БАНК» з дати визначеної у Передавальному акті, а саме-з 15.10.2019 року.

Протоколом №4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 15.10.2019 року було вирішено затвердити Передавальний акт (п. 2.1. протоколу).

Згідно п. 1 Передавального акту від 15.10.2019 року, внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків за цим актом є АТ «Альфа-Банк». Враховуючи вищевикладені обставини починаючи з 15.10.2019 року правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа- Банк».

В подальшому, ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 07.10.2020 року у справі № 522/16803/16-ц було замінено стягувача у виконавчому документі з примусового виконання рішення Приморського районного суду м.Одеси від 13.03.2017 року по справі №522/16803/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: з Акціонерного товариство «Укрсоцбанк» () на Акціонерне товариство«Альфа-Банк»» (, 03150, м.Київ, вул.Велика Васильківська, 100).

Таким чином, із наведеного, судом було встановлено, що у виконавчому провадженні з виконання вказаного вище рішення Приморського районного суду міста Одеси було замінено стягувача, тобто наявне виконавче провадження у справі.

Водночас, стороною позивача не було надано належних та допустимих доказів ані дати набрання законної сили рішенням Приморського районного суду міста Одеси, звернення цього рішення до виконання, стану виконавчого провадження у випадку звернення судового рішення до виконання, здійснення дій учасниками виконавчих проваджень, окрім ухвали Приморського районного суду міста Одеси про заміну сторони у виконавчому провадженні, а відтак і доказів наявності у відповідачки невиконаного грошового зобов`язання.

З огляду на вказане, суд вважає, що наявні підстави вважати, що доводи позовної заяви позивача ґрунтуються на припущеннях, оскільки останнім не тільки не надано відповідних належних та допустимих доказів невиконання відповідачкою своїх зобов`язань як частково, так і в повному обсязі на підставі рішення суду, а і не надано суду будь-яких інших, окрім розрахунку, письмових доказів на підтвердження заборгованості відповідачки. При цьому, суд зауважує, що у разі того, що позивачем не доведено наявності у відповідачки заборгованості за відсотками у зв`язку із недоведенням наявності взагалі зобов`язання, розрахунок позивача апріорі не підтверджує і розраховане грошове зобов`язання в порядку ст. 625 ЦК України.

При цьому, суд зауважує, що суд має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти». А сам по собі наданий стороною позивача розрахунок заборгованості не підтверджує наявність у відповідачки заборгованості за відсотками у зазначеному позивачем розмірі.

За змістом ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.01.2021 у справі № 264/949/19 (провадження № 61-16692св19) вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, суд повинен врахувати як вимоги ч. 1 ст. 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Суд повинен врахувати як вимоги ч. 1 ст. 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.06.2023 у справі № 205/7739/21 /провадження № 61-3175св23/).

Суд зазначає, що справа перебуває у провадженні суду з листопада 2024 року, а отже у позивача (який є професійним учасником ринка фінансових послуг), у випадку добросовісного користування своїми процесуальними правами, було достатньо часу для того, щоб подати всі докази у справі, проте він, користуючись своїми правами на власний розсуд, необхідних доказів, в т.ч. тих, що мають виключне значення для розгляду даної справи протягом всього цього часу до суду не подав та про те, що такі докази з об`єктивних причин не можуть бути подані у встановлений законом строк, - суд не повідомляв, з клопотанням про витребування доказів до суду не звертався, з огляду на що суд вирішив спір за наявними матеріалами справи.

Разом з цим, процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді справи роз`яснювати необхідність вчинення певних процесуальних дій учасникам, оскільки це може призвести до порушення встановленого у ст. 6 ЦПК України принципу рівності перед законом і судом (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.05.2023 у справі № 443/1012/18 /провадження № 61-6304св22/).

Враховуючи наведене, суд виснує про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки позивачем належними та допустимими доказами у даному разі суду не доведено наявність у відповідачки такої заборгованості, яка визначена у розрахунку, наданому позивачем, з огляду на що, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Згідно із ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що судові витрати у даній справі слід віднести на рахунок позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 4, 6, 10, 12, 141, 228, 229, 263, 265, 273, 279 ЦПК України, ст. 549-551, 625, 651, 1049-1050, 1052, 1054 ЦК України, Малиновський районний суд міста Одеси

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Акціонерного товариства «Сенс Банк» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 18.03.2025 року.

Повні відомості про учасників справи згідно із п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Учасники справи:

Позивач: Акціонерне товариство «Сенс Банк» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, ),

Відповідач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Суддя: Н.О. Шевчук