Провадження №: 2/755/4860/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" березня 2025 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Гаврилової О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся позивач ОСОБА_1 , через представника - адвоката Забаріна А.Ф., з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та моральної шкоди.

Згідно заявлених вимог, позивач просить суд стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 196 251,91 грн, 3% річних у розмірі 34 096,68 грн та 100 000,00 грн завданої моральної шкоди.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що 22.10.2020 між ОСОБА_1 та АТ «Українська залізниця» укладено трудовий договір №305-2020. 22.10.2021 ОСОБА_1 звільнено за п. 2 ст. 36 КЗпП України відповідно до наказу №455/ОС від 21.10.2021. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 27.12.2022 у справі № 755/19604/21 поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця». Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 112 934,88 грн. 27.01.2023 Дарницьким районним судом міста Києва видано виконавчий лист про стягнення з AT «Українська залізниця» 1 112 934,88 грн та поновлення позивача на роботі. Постановою Київського апеляційного суду від 23.03.2023 у справі № 755/19604/21 рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 грудня 2022 року змінено в частині стягнення з АТ «Українська залізниця» в дохід держави судового збору у розмірі 12 121,75 грн, зменшивши розмір судового збору до 12 037,35 грн; в іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 грудня 2022 року залишено без змін. 15.02.2023 на адресу AT «Українська залізниця» представником позивача подано лист № 15-02/2023 щодо виконання рішення суду, в якому він просив добровільно виконати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27.12.2022 у справі № 755/19604/21, шляхом перерахунку на користь ОСОБА_1 суми попереднього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 1 112 934,88 грн протягом 10 робочих днів з отримання листа. Листом від 22.02.2023 № ЦЦУП-12/71 AT «Українська залізниця» повідомила, що 26.01.2023 AT «Українська залізниця» було подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, а тому у відповідача відсутній обов`язок виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27.12.2022 у справі №755/19604/21 в частині, яка не допущена судом до негайного виконання. Крім того, було повідомлено, що відповідачем вживаються організаційні та розпорядчі заходи щодо виконання рішення суду в частині, що допущена судом до негайного виконання. 12.06.2023 AT «Українська залізниця» видало наказ № 197/ос про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно до якого доручено філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» AT «Українська залізниця» забезпечити здійснення виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 1 112 934,88 грн. Грошові кошти на банківський рахунок ОСОБА_1 у сумі 832 710,75 грн (з урахуванням сплачених AT «Українська залізниця» податків) надійшли 19.06.2023. Позивач зазначає, що має право на нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних. Враховуючи, що грошове зобов`язання у відповідача виникло зі сплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач має право на нарахування інфляційних втрат та 3 % річних за кожен місяць, починаючи з дня його незаконного звільнення, а саме з 22.10.2021 року по 27.12.2022 року. Позивач вважає, що має право на нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на наступні суми та за наступний період:

за період з 23.10.2021 по 31.10.2021 - з 01.11.2021 по 19.06.2023 на суму 18 304,85 грн (5 робочих днів х 3660,97 грн): інфляційне збільшення - 6 271,64 грн.; 3 % річних -896,69 грн;

за період з 01.11.2021 по 30.11.2021 - з 01.12.2021 по 19.06.2023 на суму 80 541,34 грн (22 робочі дня х 3660,97 грн): інфляційне збільшення - 26 737,00 грн; 3 % річних - 3 746,83 грн;

за період з 01.12.2021 по 31.12.2021 - з 01.01.2022 по 19.06.2023 на суму 80 541,34 грн (22 робочі дня х 3660,97 грн): інфляційне збільшення - 26 097,16 грн; 3 % річних - 3 541,61 грн;

за період з 01.01.2022 по 31.01.2022 - з 01.02.2022 по 19.06.2023 на суму 69 558,43 грн (19 робочі дні х 3660,97 грн): інфляційне збільшення - 21 356,57 грн; 3 % річних - 2 881,43 грн;

за період з 01.02.2022 по 28.02.2022 - з 01.03.2022 по 19.06.2023 на суму 73 219,40 грн (20 робочих днів х 3660,97 грн): інфляційне збільшення - 20 973,51 грн; 3 % річних - 2 864,58 грн.

за період з 01.03.2022 по 31.03.2022 - з 01.04.2022 по 19.06.2023 на суму 80 541,34 грн (22 робочі дня х 3 660,97 грн): інфляційне збільшення - 18 609,09 грн; 3 % річних - 2 945,83 грн;

за період з 01.04.2022 по 31.04.2022 - з 01.05.2022 по 19.06.2023 на суму 76 880,37 грн (21 робочий день х 3660,97 грн): інфляційне збільшення - 14 917,49 грн; 3 % річних - 2 622,36 грн;

за період з 01.05.2022 по 31.05.2022 - з 01.06.2022 по 19.06.2023 на суму 80 541,34 грн (22 робочі дня х 3 660,97 грн): інфляційне збільшення - 13 099,54 грн; 3 % річних - 2 542,02 грн;

за період 01.06.2022 по 30.06.2022 - з 01.07.2022 по 19.06.2023 на суму 80 541,34 грн (22 робочі дня х 3660,97 грн): інфляційне збільшення - 10 283,96 грн; 3 % річних - 2 343,42 грн;

за період з 01.07.2022 по 31.07.2022 - з 01.08.2022 по 19.06.2023 на суму 76 880,37 грн (21 робочий день х 3 660,97 грн): інфляційне збільшення - 9 213,85 грн; 3 % річних - 2 041,02 грн;

за період з 01.08.2022 по 31.08.2022 - з 01.09.2022 по 19.06.2023 на суму 84 202,31 грн (23 робочі дні х 3660,97 грн): інфляційне збільшення - 9 065,41 грн; 3 % річних - 2 020,86 грн;

за період з 01.09.2022 по 30.09.2022 - з 01.10.2022 по 19.06.2023 на суму 80 541,34 грн (22 робочі дня х 3 660,97 грн): інфляційне збільшення - 7 007,83 грн; 3 % річних - 1 734,40 грн;

за період з 01.10.2022 по 31.10.2022 - з 1.11.2022 по 19.06.2023 на суму 76 880,37 грн (21 робочий день х 3 660,97 грн): інфляційне збільшення - 4 651,00 грн; 3 % річних - 1 459,67 грн;

01.11.2022 по 30.11.2022 - з 01.12.2022 по 19.06.2023 на суму 80 541,34 грн (22 робочі дня х 3 660,97 грн): інфляційне збільшення - 4 278,74 грн; 3 % річних - 1 330,59 грн;

з 01.12.2022 по 31.12.2022 - з 01.01.2023 по 19.06.2023 на суму 80 541,34 грн. (22 робочі дня х 3660,97 грн): інфляційне збільшення - 3 689,13 грн; 3 % річних - 1 125,37 грн.

Розрахунок інфляційних втрат здійснювався позивачем, виходячи з індексу інфляції за період з листопада 2021 по червень 2023 року за наступною формулою: С = ( II1 : 100 ) х (112 : 100) х (ІІЗ : 100) х ... (IIZ : 100), де: II1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, IIZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

ІІс (100,80 : 100) х (100,70 : 100) х (101,50 : 100) х (100,20 : 100) х (100,50 : 100) х (100,80 : 100) = 1.04580415.

Таким чином, за підрахунками позивача, інфляційні втрати позивача становлять - 196 251,91 грн, 3 % річних - 34 096,68 грн.

Вимоги щодо стягнення моральної шкоди обґрунтовані тим, що езаконне звільнення позивача з посади заступника директора позбавило ОСОБА_1 основного місця роботи та фактично залишило позивача без джерела доходу. У зв`язку із цим ОСОБА_1 вимушений був змінити сталий уклад життя, здійснювати заходи із пошуку нової роботи, шукати інше джерело доходу для забезпечення себе та членів своєї родини. При цьому, в умовах війні та введення Указом Президента України від 24.02.2023 № 64/2022 воєнного стану по всій території України через повномасштабне військове вторгнення російської федерації, в умовах поглиблення фінансової та економічної кризи, масових звільнень пошук нової роботи та джерел до існування був вкрай утрудненим. Втрата позивачем основного джерела доходу негативним чином вплинула на його самопочуття та завдало сильних душевних страждань, негативно вплинуло на емоційний стан та стан здоров`я. З моменту незаконного звільнення з роботи та втрату основного джерела доходу, позивач постійно відчував тривогу та занепокоєння, мав розлади сну, безсоння, погіршення апетиту. ОСОБА_1 був вимушений постійно приймати заспокійливі засоби. Крім того, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 3 групи, яка була отримана внаслідок війни, що підтверджується копією пенсійного посвідчення від 21.07.2022 серія НОМЕР_1 . За таких умов, пошук позивачем нової роботи є доволі ускладненим через його стан здоров`я. У зв`язку із незаконним звільненням з роботи, ОСОБА_1 з метою захисту порушених прав був вимушений здійснювати пошук адвоката, витрачати грошові кошти на правову допомогу, нести інші витрати, пов`язані із розглядом справи в суді та виконанням рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27.12.2022 у справі № 755/19604/21. Крім того, тривалий судовий спір щодо поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також ухилення та зволікання AT «Українська залізниця» від виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27.12.2022 у справі № 755/19604/21 в частині стягнення середнього заробітку у сумі 1 112 934,88 грн, яке призвело до знецінення грошей через інфляцію, також негативним чином вплинуло на самопочуття ОСОБА_1 та завдавало йому душевних страждань та хвилювань. З урахуванням ступеня та глибини душевних страждань, розмір завданої моральної шкоди, яка була завдана внаслідок незаконних дій AT «Українська залізниця», ОСОБА_1 оцінює в 100 000,00 грн.

Вказану позову заяву було передано в провадження судді Гаврилової О.В. на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 14 серпня 2023 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 59-60).

13 жовтня 2023 року АТ «Українська залізниця» через представника ОСОБА_2 направило до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову та зазначає, що ухвалою Верховного Суду від 29.06.2023 відкрите касаційне провадження у справі № 755/19604/21 та зупинено виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27.12.2022 та постанови Київського апеляційного суду від 23.03.2023 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, крім стягнення заробітної плати за один місяць до закінчення їх перегляду в касаційному порядку. 12.06.2023 AT «Українська залізниця» був виданий наказ № 197/ос, яким філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» було наказано забезпечити здійснення виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 1 112 934,88 грн, з урахуванням необхідності сплати обов`язкових податків та зборів та проведеної виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць у сумі 78 511,50 грн. 19.06.2023 на особистий рахунок ОСОБА_1 були зараховані грошові кошти в сумі 832 710,75 грн, як виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу на виконання рішення у справі №755/19604/21. З посиланням на практику Верховного Суду, відповідач зазначає, що приписи частини другої статті 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема, можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні». Тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення з AT «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат у розмірі 196 251,91 грн, а також 3 % річних у розмірі 34 096,68 грн. За доводами відзиву, після звільнення позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (справа №755/19604/21). Позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у справі №755/19604/21 позивач не заявляв. До вимог про відшкодування моральної шкоди, у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується установлений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду. Позивач зазначає. Що оскільки позивач пов`язував своє право на компенсацію такої шкоди саме з незаконним звільненням, то позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди заявлені ОСОБА_3 з пропуском встановленого статтею 233 КЗпП України тримісячного строку. Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Звертаючись із позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач не мав на меті продовжувати працювати в AT «Українська залізниця», а лише бажав отримати середній заробіток за час вимушеного прогулу. Тому AT «Українська залізниця» критично ставиться до тверджень позивача про заподіяння йому моральної шкоди в результаті його незаконного звільнення. (а.с.65-71).

20 жовтня 2023 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_4 направив відповідь на відзив, в якій зазначає, що заборгованість відповідача перед позивачем не є заборгованістю з виплати заробітної плати, яку відповідно до ст. 116 КЗпП України роботодавець повинен сплати в день звільнення. Заборгованість відповідача перед позивачем виникла на підставі рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27.12.2022 у справі № 755/19604/21, яким стягнуто з AT «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 112 934,88 грн. Вказане грошове зобов`язання за своєю правовою природою не є заробітною платою, а тому положенням КЗпП, зокрема ст. 117 КЗпП України, не передбачена відповідальність за несвоєчасну сплату стягнутого на підставі рішення суду середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Рішення суду, яким підтверджено факт порушення трудових прав позивача набрало законної сили 23 березня 2023 року, тому визначений у ст. 233 КЗпП України тримісячний строк розпочався 01 липня 2023 року після закінчення карантину. Також у відзиві зазначається, що твердження відповідача про те, що ОСОБА_1 звертаючись із позовом про поновлення на роботі не мав не меті продовжувати працювати в AT «Українська залізниця» є виключного припущенням відповідача, яке не відповідає дійсності. (а.с.90-93)

30 жовтня 2023 року АТ «Українська залізниця» через представника ОСОБА_2 направило до суду заперечення, в яких зазначається, що спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. Тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних. Також відповідач не погоджується з доводами позивача про те, що строк на звернення до суду з позовом про стягнення моральної шкоди не пропущений. ОСОБА_1 був звільнений 22.10.2021, отже, тримісячний строк на звернення до суду з позовом про стягнення моральної шкоди, сплинув 22.01.2022. Дата набрання законної сили рішення Дніпровського районного суду міста Києва про поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (23.03.2023) не має правового значення, оскільки перебіг строку на звернення до суду законодавець пов`язує з фактом коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У ч.1 ст.237-1 КЗпП України передбачено право працівника на відшкодування моральної шкоди у разі, «якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя». Отже, факт, який має бути підтверджений судовим рішенням, що набрало законної сили, стосується саме мобінгу (цькування) працівника. З інших підстав працівник може звернутися із позовом про стягнення моральної шкоди саме в тримісячний строк, визначений у ст. 233 КЗпП України. Відповідно до положень п. 1 Розділу «Прикінцеві положення» глави 19 КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Тобто, вони не зупиняються на період дії карантину та не поновлюються після його закінчення, а саме продовжуються на строк його дії. Таким чином, з моментом закінчення строку дії карантину (30.06.2023) закінчуються строки на звернення до суду, які були продовжені на період дії такого карантину. Отже, строк на звернення до суду ОСОБА_1 з даним позовом сплинув 30.06.2023. (а.с.99-103)

09 листопада 2023 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_4 подав письмові пояснення, в яких зазначає, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Таким чином, позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають із порушення особистих немайнових прав позивача, які спричинили моральну шкоду (а.с.107-109).

Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадженням, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.

Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та прийняті судом, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом установлено, що 22.10.2020 між ОСОБА_1 та АТ «Українська залізниця» було укладено трудовий договір №305-2020.

22.10.2021 ОСОБА_1 було звільнено за п. 2 ст. 36 КЗпП України відповідно до наказу №455/ОС від 21.10.2021.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27.12.2022 у справі № 755/19604/21 поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця». Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 112 934,88 грн з урахуванням необхідності сплати обов`язкових податків та зборів (а.с.12-24).

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 січня 2023 року допущено негайне виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27.12.2022 року у справі №755/19604/21 в частині присудження середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць у сумі 78 511,50 грн з урахуванням необхідності сплати обов`язкових податків та зборів. Допущено негайне виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27.12.2022 року у справі №755/19604/21 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця». (а.с.25-27).

27.01.2023 Дніпровським районним судом міста Києва видано виконавчий лист про стягнення з AT «Українська залізниця» 1 112 934,88 грн з урахуванням необхідності сплати обов`язкових податків та зборів.(а.с.42-43).

Постановою Київського апеляційного суду від 23.03.2023 у справі № 755/19604/21 рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 грудня 2022 року змінено в частині стягнення з АТ «Українська залізниця» в дохід держави судового збору у розмірі 12 121,75 грн, зменшивши розмір судового збору до 12 037,35 грн. В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 грудня 2022 року залишено без змін (а.с.28-41).

15.02.2023 позивач звернувся до AT «Українська залізниця» з листом № 15-02/2023 щодо виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27.12.2022 у справі № 755/19604/21 (а.с.44-45).

Листом від 22.02.2023 № ЦЦУП-12/71 AT «Українська залізниця» повідомила, що 26.01.2023 AT «Українська залізниця» було подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, а тому у відповідача відсутній обов`язок виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27.12.2022 у справі № 755/19604/21 в частині, яка не допущена судом до негайного виконання. Крім того, було повідомлено, що відповідачем вживаються організаційні та розпорядчі заходи щодо виконання рішення суду в частині, що допущена судом до негайного виконання (а.с.47-48).

12.06.2023 AT «Українська залізниця» видало наказ № 197/ос про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно до якого доручено філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» AT «Українська залізниця» забезпечити здійснення виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 1 112 934,88 грн. Грошові кошти на банківський рахунок ОСОБА_1 у сумі 832 710,75 грн (з урахуванням сплачених AT «Українська залізниця» податків) надійшли 19.06.2023 (а.с.46, 49).

Наказом AT «Українська залізниця» від 28 червня 2023 року № 229/ОС звільнено ОСОБА_1 , заступника директора філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель та споруд» AT «Українська залізниця», 28.06.2023 за прогул відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України та припинено дію трудового договору від 22.10.2020 № 305-2020 (а.с.75-81).

Ухвалою Верховного Суду від 29 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із Дніпровського районного суду міста Києва. Зупинено виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 грудня 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 23 березня 2023 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в частині, крім стягнення заробітної плати за один місяць, до закінчення їх перегляду в касаційному порядку (а.с.82-83).

Щодо вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України. Отже, приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої ЦК України). Тобто, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

У постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 зроблено такий висновок: «при розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19) зазначено:

«57. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

58. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України. Отже, приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої ЦК України). Тобто, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

59. Апеляційний суд вказав, що вимога позивачки про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості з виплати вихідної допомоги та середнього заробітку є безпідставною, оскільки відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство.

60. Велика Палата Верховного Суду з цим висновком суду апеляційної інстанції погоджується та звертає увагу на таке:

60.1. У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц вона відступила від висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 висновку Верховного Суду України про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можна застосовувати норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) (див. пункт 32.1 постанови від 16 травня 2018 року).

60.2. Однак Велика Палата Верховного Суду не відступала від висловленого у зазначеній постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 іншого висновку Верховного Суду України про те, що припис частини другої статті 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 757/14073/16-ц (провадження № 61-29305сво18) вказано: «непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тлумачення статті 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що вона не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальними нормами права».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 753/13398/16 (провадження № 61-3849св21) зазначено: «відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Таким чином суди дійшли безпідставного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості, оскільки частина друга статті 625 ЦК України не застосовується до трудових відносин, які виникли у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні працівника з роботи та несвоєчасною виплатою заробітної плати, оскільки такі відносини врегульовані нормами трудового права».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 2-1011/11 (провадження № 61-18173св18) вказано: «передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальними нормами. Оскільки правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані трудовим законодавством, а відповідач не є кредитором по відношенню до позивача у цивільно-правових відносинах, суди дійшли обґрунтованого висновку про безпідставність вимог ОСОБА_4 про стягнення з Диспансеру середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням індексу інфляції».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2024 року у справі № 947/37220/21 (провадження № 61-13611св23) зазначено: «передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Аналогічних висновків дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 757/14073/16-ц (провадження № 61-29305сво18). А тому необґрунтованими є позовні вимоги про стягнення з КП «МПРС» індексу інфляції, 3 відсотки річних від простроченої суми за час затримки виконання судового рішення в частині виплати середнього заробітку за один місяць у розмірі 20 905,92 грн на 22 робочих дні».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1, 4 ст. 12 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1. ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Звертаючись із позовом ОСОБА_1 стверджує, що оскільки грошове зобов`язання у відповідача виникло зі сплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то позивач має право на нарахування інфляційних втрат та 3 % річних за кожен місяць, починаючи з дня його незаконного звільнення, а саме з 22.10.2021 року по 27.12.2022 року. В обґрунтування позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних позивач посилається на положення ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та АТ «Українська залізниця» перебували у трудових відносинах і між сторонами існує спір, який виник із трудових відносин.

Суд звертає увагу на те, що як Об`єднана палата Касаційного цивільного суду (див. постанову від 11 листопада 2019 року у справі № 757/14073/16-ц, провадження № 61-29305сво18), так і Велика Палата Верховного Суду (див. постанову від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц, провадження № 14-429цс19) навели правові висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зазначивши, що приписи частини другої статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, які регулює спеціальне законодавство.

Суд зауважує, що правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані трудовим законодавством, а відповідач не є кредитором по відношенню до позивача у цивільно-правових відносинах.

За таких обставин відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 196 251,91 грн та 3% річних у розмірі 34 096,68 грн на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про стягнення інфляційних втрат та 3% річних слід відмовити.

Щодо позовних вимог про стягнення компенсації моральної шкоди, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини третя, четверта статті 23 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2025 року у справі № 752/17800/22 (провадження № 61-12052св24) зазначено: «73. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. 74. Оскільки КЗпП не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. 75. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП здійснюється в обраний працівником спосіб. 76. Близькі за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 344/1861/18(провадження № 61-15945св23)».

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Відповідно до ч. 1 ст.233 КЗпП України (у редакції, чинній на час звернення із позовом) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

У п. 2.3. рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 у справі № 4-рп/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу зазначено:

«Аналіз чинного законодавства дає підстави для висновку, що інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, а тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством. У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 237-1 Кодексу, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя; порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди в зазначеній статті не встановлено. Спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором. У Цивільному кодексі України гарантується право особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу і встановлюється відшкодування моральної (немайнової) шкоди як один із способів захисту цивільних прав та інтересів (частина перша, пункт 9 частини другої статті 16). Конституційний Суд України вважає, що в аспекті конституційного звернення визначені Цивільним кодексом України і Кодексом підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв`язку з положеннями статті 233 Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права. Звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплатили належні при звільненні суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. Виходячи з наведеного Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому несвоєчасною виплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2025 року у справі № 757/5467/21 (провадження № 61-15004св24) зазначено: «строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі. Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18 (провадження № 61-5845св19), від 03 жовтня 2022 року у справі № 204/1724/20 (провадження № 61-18714св20)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 607/3323/19 (провадження № 61-23152св19) вказано: «оскільки до вимог про відшкодування моральної шкоди, у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується установлений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду, а позивач пов`язував своє право на компенсацію такої шкоди саме з незаконним звільненням та невиплатою роботодавцем належної йому заробітної плати, тобто з порушенням прав у сфері трудових відносин, які були предметом розгляду у справі № 607/6874/17, то суд апеляційної інстанції правильно скасував рішення місцевого суду в означеній частині та відмовив у задоволенні цієї позовної вимоги у зв`язку з пропуском зазначеного строку».

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 1 Глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України).

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (з урахуванням змін та доповнень) постановлено установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 30 червня 2023 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020 р. № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 р. № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

У зв`язку з відміною постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27 червня 2023 року на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року, продовжені строки, визначені статтею 233 КЗпП України, завершились у 00 год. 01 хв. 01 липня 2023 року (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2024 року у справі № 338/473/22 (провадження № 61-16425св23)).

Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21 (провадження № 61-7480сво22) дійшов висновку, що запровадження на всій території України карантину законодавець визначив безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину. Заявляючи відповідне клопотання про поновлення встановленого законом строку, особа не повинна наводити конкретних причин пропуску такого строку, крім тих, що пов`язані з внесеними до КЗпП України змінами. Крім того, не є необхідним і заявлення такого клопотання, оскільки строк звернення до суду не пропущено. Отже, оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтею 233 КЗпП України продовжуються на строк його дії. Тому строк на звернення позивачем з цим позовом, заявленим у січні 2022 року, тобто під час карантину, не сплив. Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення зазначених вище положень закону не врахував, що продовження строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, унормовано пунктом 1 глави XIX Прикінцевих положень КЗпП України, а тому позивач не повинен був обґрунтовувати поважність причин пропуску строку для вирішення трудового спору, як і подавати таку заяву, оскільки цей строк продовжується на строк дії карантину на підставі закону».

Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 пов`язує наявність моральних страждань з двома обставинами: із фактом незаконного звільнення позивача (що позбавило позивача основного місця роботи, залишило без джерела доходу та змінило сталий уклад життя) та зволіканням AT «Українська залізниця» із виконанням рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27.12.2022 у справі № 755/19604/21 в частині стягнення середнього заробітку (що негативним чином вплинуло на самопочуття позивача та завдавало йому душевних страждань та хвилювань).

Суд звертає увагу, що звільнення позивача відбулося 22.10.2021. У зв`язку із тим, що звільнення позивача відбулося під час дії карантину, то тримісячний строк на звернення з вимогою про компенсацію моральної шкоди продовжився на строк дії карантину.

Суд враховує, що узв`язку з відміною постановою КМ України № 651 від 27 червня 2023 року на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року, продовжені строки, визначені статтею 233 КЗпП України, завершились у 00 год. 01 хв. 01 липня 2023 року (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2024 року у справі № 338/473/22 (провадження № 61-16425св23)).

Із цим позовом про компенсацію моральної шкоди у зв`язку із незаконним звільненням позивач звернувся 08 серпня 2023 року (а.с.56). Позивач не обґрунтовує поважність причин пропуску строку, встановленого ч. 1 ст.233 КЗпП України (у редакції, чинній на час звернення із позовом), не наводить обставин, які б перешкоджали йому заявити позов про компенсацію моральної шкоди у зв`язку із незаконним звільненням до моменту спливу строку, передбаченого ч. 1 ст.233 КЗпП України.

За таких обставин позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, завданої незаконним звільненням позивача, заявлені із пропуском строку, передбаченого ч. 1 ст.233 КЗпП України (у редакції, чинній на час звернення із позовом), що є підставою для відмови у їх задоволенні.

Суд відхиляє посилання позивача на те, що відповідно до п.1 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав.

Так, позовна давність не поширюється, зокрема, на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом (п.1 ч. 1 ст. 268 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Тобто КЗпП України встановлює випадок поширення строку звернення до суду (ч. 1 ст. 233 КЗпП України) на вимогу, що виникає із порушення особистих немайнових прав, зокрема, на вимогу про відшкодування роботодавцем моральної шкоди у трудових відносинах (ст. 237-1 КЗпП України).

Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди, завданої зволіканням AT «Українська залізниця» із виконанням рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27.12.2022 у справі № 755/19604/21 в частині стягнення середнього заробітку.

Суд враховує, що 27.01.2023 Дніпровським районним судом міста Києва видано виконавчий лист про стягнення з AT «Українська залізниця» 1 112 934,88 грн з урахуванням необхідності сплати обов`язкових податків та зборів. Грошові кошти на банківський рахунок ОСОБА_1 у сумі 832 710,75 грн (з урахуванням сплачених AT «Українська залізниця» податків) надійшли 19.06.2023.

Оцінюючи заявлений до стягнення розмір компенсації моральної шкоди, пов`язаний зі затримкою виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27.12.2022 у справі № 755/19604/21, суд ураховує вимоги розумності і справедливості та вважає вказаний розмір істотно завищеним. Суд ураховує, що сам по собі факт затримки виплати середнього заробіткумав негативний вплив на ОСОБА_1 та завдав йому душевних страждань та хвилювань.

Разом із тим, витрачання коштів на правову допомогу та інші витрати (які не конкретизовані позивачем), пов`язані з виконанням рішення суду, як про це вказано у позові, не охоплюються поняттям моральної шкоди в розумінні діючого законодавства.

Надаючи оцінку вказаним обставинам, суд враховує характер порушення прав позивача і вважає розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 10 000,00 грн таким, що відповідає вимогам розумності і справедливості. Тому позовна вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає задовольнити частково.

З огляду на викладене вище, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та моральної шкоди, шляхом стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Отже, з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог підлягають стягненню судові витрати в розмірі 3 % від суми сплаченого судового збору. Враховуючи, що при поданні позову позивачем було сплачено 4 987,49 грн судового збору (а.с. 9, 10), то сума судових витрат, що підлягають відшкодуванню позивачу, становить: 4 987,49 грн х 3 % = 149,62 грн.

Враховуючи наведене та керуючись статтям 3, 6, 9, 13, 15, 16, 20, 23, 268, 625 Цивільного кодексу України, статтями 233, 237-1, пунктом 1 глави XIX Прикінцевих положень КЗпП України, статтями 2-5, 8, 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 188, 209, 258, 259, 263-265, 274, 279, 354Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5) про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 149,62 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: