КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/3384/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

в с т а н о в и в:

У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 09 квітня 2024 року між відповідачами, з підстав його фраудаторності та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру.

Одночасно позивачка в особі представника - адвоката Шмарьової Т.О. подала заяву про забезпечення позову, яка була зареєстрована Печерським районним судом м. Києва 01 жовтня 2024 року та в якій просила накласти заборону ОСОБА_1 відчужувати належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна: 000).

Заяву обґрунтувала тим, що між сторонами існує спір щодо визнання недійсним договору дарування квартири, який був укладений відповідачами під час судового розгляду справи № 755/1754/24 про стягнення боргу договором позики на шкоду правам кредитора, тому у неї є побоювання, що ОСОБА_1 може вжити заходів для повторного відчуження належного їй майна з метою утруднення (унеможливлення) виконання рішення суду, оскільки вона має можливість розпорядитись спірною квартирою у будь-який час на власний розсуд.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2024 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.

В порядку забезпечення позову накладено заборону ОСОБА_1 відчужувати належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна: 000).

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 виник спір з приводу стягнення боргу у розмірі 313 352,5 євро, який утворився в результаті неналежного виконання умов договору позики, укладеного між ним та позивачкою 22 лютого 2022 року. ОСОБА_3 відчужив належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 на користь своєї дружини - ОСОБА_1 , уклавши з нею 09 квітня 2024 року договір дарування. Позивачка вважає, що відповідач вчинив фраудаторний правочин на шкоду кредиторові. ОСОБА_1 , як власник вказаної нерухомості, має усі повноваження щодо розпорядження цим майном в будь-який час на свій розсуд, а тому суд дійшов висновку про те, що невжиття такого заходу забезпечення позову, який просить заявник, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а також унеможливити ефективний захист прав або інтересів позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідачка ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Бойко Н.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справий порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 не відповідають дійсності, а тому суд невірно вирішив питання по суті, заборонивши відповідачці відчужувати нерухоме майно, яке їй не належить.

Так, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 398750423 від 10 жовтня 2024 року право власності ОСОБА_1 на вищевказану квартиру припинено 14 вересня 2024 року ще до відкриття провадження у даній справі 22 вересня 2024 року.

Тобто власником спірної квартири є особа, яка не є стороною у справі і до якої не заявлено жодної позовної вимоги.

Отже, враховуючи, що ОСОБА_5 з 14 вересня 2024 року не є власником квартири АДРЕСА_1 , а власник цієї квартири не є стороною даного спору, заборона ОСОБА_6 відчужувати квартиру є безпідставною, не забезпечує досягнення мети, задля якої ставиться питання про забезпечення позову, і не може вважатися законною.

Від позивачки в особі представника - адвоката Шмарьової Т.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано, що на момент постановлення оскаржуваної ухвали ОСОБА_1 вже не була власником квартири, щодо якої судом було вжито заходи забезпечення позову, проте зазначена ситуація виникла саме у зв`язку з тим, що суд першої інстанції у встановлений частиною першою статті 153 ЦПК України строк не розглянув заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову, яка була подана одночасно із позовною заявою 30 серпня 2024 року.

Позивачка вважає, що не тільки невиконання, але й відверте нехтування Печерським районним судом м. Києва норм цивільного процесуального законодавства звело нанівець інститут забезпечення позову, а відтак діями держави в особі органу судової влади нанесено шкоду її правам та інтересам у формі фактичної відмови забезпечити виконання судового рішення. Постановлена поза визначеними законом строками ухвала про забезпечення позову надала відповідачці можливість відчужити об`єкт забезпечення, отже ухвала про задоволення поданої заяви по суті позов забезпечити не здатна.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Бойко Н.В. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, оскільки відповідачка не являється власником спірної квартири.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Шмарьова Т.О. в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги, за результатом її розгляду поклалась на розсуд суду та просила вказати про грубе допущення місцевим судом строків розгляду заяви про забезпечення позову.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався і причини неявки до апеляційного суду не повідомив, а тому колегія суддів дійшла висновку, що його неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна (у тому числі грошових сум, цінних паперів, корпоративних прав тощо) чи підготовчі дії до його реалізації.

У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Водночас заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Під час розгляду заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки заявника, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 виснувала, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Тому суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Колегія суддів враховує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності від конкретного випадку.

Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 201/9686/23 (провадження № 61-18173св23).

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22звернуто увагу на те, що можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, яка переглядається, між сторонами наявний спір щодо правомірності відчуження ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на підставі безоплатного правочину квартири АДРЕСА_1 під час судового розгляду справи № 755/1754/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 313 352,50 євро.

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали позовної заяви та заяви про забезпечення позову, ураховуючи предмета спору, правильно виходив з того, що відповідачка могла на власний розсуд відчужити належну їй на праві власності квартиру, яка була предметом правочину, який позивачка вважає фраудаторним (фіктивним).

Проте, задовольняючи заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову в зазначеній справі, суд першої інстанції не перевірив належність спірної квартири на праві власності відповідачці на час постановлення ухвали від 02 жовтня 2024 року, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову у вигляді заборони відчуження ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , що вже не перебувала у її власності.

Відповідно до наданої відповідачкою інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 398750423 від 10 жовтня 2024 року право власності ОСОБА_1 на вищевказану квартиру припинено 14 вересня 2024 року у зв`язку з відчуженням.

Таким чином, на час постановлення оскаржуваної ухвали вжиті судом першої інстанції заходи не спроможні були забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову про визнання договору дарування квартири недійсним, метою якого у свою чергу є власний інтерес позивачки, який полягав в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи (боржника), оскільки від цього залежить подальша можливість реалізації прав позивачки як кредитора за договором позики, а отже вжиття таких заходів ніяким чином не впливало на ефективний захист або поновлення прав та інтересів позивачки, які вона вважала порушеними і за захистом яких вона звернулась до суду.

Колегія суддів погоджується із доводами відзиву на апеляційну скаргу в тій частині, що внаслідок помилок в організації роботи суду першої інстанції, а саме реєстрації заяви про забезпечення позову не в день її надходження разом із позовною заявою - 30 серпня 2024 року, а лише 01 жовтня 2024 року, ця заява була розглянута через місяць після її подання, що надало можливість відповідачці відчужити вказану квартиру.

Однак, вказана обставина не може бути підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, оскільки застосовані судом першої інстанції заходи забезпечення позову стосується виключно заборони на вчинення певних дій ОСОБА_7 , яка вже не є власником квартири, яка була предметом оспорюваного договору дарування, отже мета забезпечення позову не є досягнутою і не відповідає вимогам розумності та адекватності.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин оскаржувана ухваласуду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення заборони відповідачці відчужувати належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , не відповідає матеріалам справи та вимогам статей 260, 263 ЦПК України, постановлена з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, що в силу статті 376 ЦПК України є підставою для її скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви позивачки про забезпечення позову у даній справі.

Постанова апеляційного суду, яка прийнята з такого процесуального питання, як вжиття заходів забезпечення позову, не стосується вирішення спору по суті та не є остаточним судовим рішенням у справі, тому відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2024 рокупро забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяженьскасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову у даній справі відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 березня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній