П ОС ТА НО ВА

І МЕ НЕ М У К Р А Ї НИ

12 березня 2025 року м. Київ

Справа № 761/26549/24

Провадження № 22-ц/824/3255/2025

Резолютивна частина постанови оголошена 12 березня 2025

Повний текст постанови складено 12 березня 2025 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Сушко Л.П.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва 24 липня 2024 року, постановлену у складі судді Мальцева Д.О.,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, відповідно до якого позивач просить: встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , податковий номер НОМЕР_1 , перебував на утриманні у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2024 року відмовлено у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції, врахувавши висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 30 січня 2020 року у справі № 287/167/18-ц., дійшов висновку, що оскільки вимога ОСОБА_1 пов`язана з доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) певного соціально-правового статусу, не пов`язаного з будь-якими цивільними правами та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням, а за своїм предметом та можливими правовими наслідками пов`язані з публічно-правовими відносинами, тому такі підлягають вирішенню у порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зазначає, що в ухвалі суд першої інстанції вказує про те, що оскільки вимога позивача пов`язана з доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) певного соціально-правового статусу, не пов`язаного з будь-якими цивільними правами та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням, а за своїм предметом та можливими правовими наслідками пов`язані з публічно-правовими відносинами, тому такі підлягають вирішенню у порядку адміністративного судочинства.

Зауважує, що вимога була пов`язана з встановленням факту перебування на утриманні. Встановлення юридичних фактів насамперед передбачено ЦПК України.

Метою, як вказувалося в позовній заяві, першочергово є встановлення юридичного факту. Лише в подальшому за умови встановлення факту, Позивач має намір реалізувати своє суб`єктивне право.

Суд робить посилання на застарілу практику, яка є нерелевантною в даних правовідносинах, при цьому не бере до уваги актуальну практику Верховного Суду, на яку робилося відповідне посилання в позовній заяві. Так, питання щодо встановлення факту перебування на утриманні у військовослужбовця було предметом дослідження Великої Палати Верховного Суду, зважаючи на проблемність питання розмежування юрисдикції.

Крім того зазначає, що Скаржнику перешкоджають у реалізації його права, оскільки, попередньо у лютому 2024 року Скаржником було подано заяву про встановлення факту про перебування на утриманні до Шевченківського районного суду міста Києва. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року було відкрито провадження № 2-о/761/251/2024 по справі № 761/6286/24 та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження на 21 травня 2024 р. о 14 год. 00 хв. За результатами розгляду ухвалою від 21 травня 2024 року по справі №761/6286/24 заяву було залишено без розгляду, оскільки Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві подано до суду заперечення, яке міститься у матеріалах справи, у якому зазначено, що заявнику, було відмовлено в проведенні перерахунку, у зв`язку із ненаданням заявником документів, необхідних для перерахунку пенсії, які визначені Порядком 22-1.

Наголошує, що метою даного звернення є першочергово встановлення факту перебування на утриманні в ОСОБА_3 , щоб в подальшому мати змогу звернутися про переведення на іншу пенсію. Тобто, спочатку має намір встановити факт і лише за умови наявності його в подальшому звернутися із відповідною заявою до пенсійного фонду. Тобто, для Скаржника вже другий раз створюють перешкоду у доступі до правосуддя.

Не дивлячись на те, що реальних підстав для відмов не має. Звернення до суду адміністративної юрисдикції як вказувалося судами є неможливим, оскільки це суперечить актуальній судовій практиці Верховного Суду. У даному випадку виникає загроза у перешкоджанні доступу до правосуддя та справедливого розгляду справи, оскільки повторно до суду цивільної юрисдикції Скаржник звернутися не зможе в силу імперативних приписів цивільного законодавства.

Інші учасники справи правом подання відзиву не скористалися.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги із викладених в ній підстав.

Представники Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та ІНФОРМАЦІЯ_1 в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

За таких обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності редставників Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та ІНФОРМАЦІЯ_1

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи і перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до наступного висновку.

Встановлено, що липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, відповідно до якого позивач просить: встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , податковий номер НОМЕР_1 , перебував на утриманні племінника ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Заяву мотивував тим, що з лютого 2018 року він є пенсіонером. Кошти, які він отримує не вистачає на мінімальне забезпечення потреб.

З племінником ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 10.11.2023 року серія НОМЕР_2 (Додаток 6), вони проживали в одній квартирі та вели спільне господарство, що підтверджується Довідкою за формою №?3 від 30.04.2015 року № 1756 та Довідкою про зареєстроване місце проживання № 103509444 від 06.12.2023 року (Додаток 7). На літні місяці він перебирався у село для ведення городництва, проте племінник ніс усі витрати на купівлю майна спільного користування, сплачував комунальні платежі, придбавав ліки, одяг тощо, а потім і фінансував ремонт квартири.

Його батьки - ОСОБА_4 , рідний брат заявника, та ОСОБА_5 - померли у 2014 та 2012 році, що підтверджуються відповідними свідоцтвами про смерть. Тому він був єдиним родичем, окрім брата, який з 22.12.2020 року відбуває покарання у місцях позбавлення волі (Додаток 10).

З племінником ОСОБА_3 підтримував постійні теплі родинні стосунки, племінник надавав йому та його сім?ї допомогу, в тому числі грошову. Крім того, заявник є хрещеним, тому після смерті рідного брата ОСОБА_1 відчував необхідність піклуватися за племінниками як за своїми синами. Так, коли ОСОБА_3 , який приймав з літа 2014 року участь в АТО, отримав в лютому 2015 року поранення під Дебальцево та перебував на лікуванні у м. Харкові, він піклувався про все необхідне для його лікування та перебування у шпиталі.

Після початку повномасштабного вторгнення його племінника було мобілізовано 13.06.2023 року В зв?язку з цим він видав довіреність від 23.11.2022 року (Додаток 12) на нього та його дочку на належну йому на праві власності квартиру, щоб вони мали змогу здійснювати управління нею, оплачувати комунальні послуги, доки він перебуває на Фронті, а також здійснювати дії необхідні для закінчення ремонту, який він розпочав та не встиг зробити до початку повномасштабного вторгнення.

До моменту смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 племінник систематично фінансово утримував ОСОБА_1 та його родину, а саме, протягом березня-червня 2022 року ОСОБА_3 оформив надходження своєї заробітної плати на його доньку, а після систематично надсилав кошти на карту його дочки у значних сумах, розпоряджався фактично якими він, і які були постійним та основним джерелом для існування його сім`ї. З цих же грошей відбувалася оплата комунальних платежів за квартиру його племінника та здійснення її ремонту, оскільки у племінника були більш важливі завдання з захисту України на Авдіївському напрямку, але він під час виконання службових обов?язків загинув. З цих же коштів його племінник ОСОБА_3 просив допомагати його рідному братові, а тому заявник надсилав кошти у розмірі 4 000 гри на місяць, за які купував продукти на пряму через магазин, що знаходиться в колонії або надсилав посилки.

При оформленні документів пов?язаних із загибеллю племінника працівники ІНФОРМАЦІЯ_6 повідомили, що в разі, якщо в судовому порядку буде встановлено факт перебування на утриманні він зможу реалізувати своє право, що передбачене статтею 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Встановлення факту проживання та перебування на утриманні загиблого племінника необхідне Позивачу для реалізації права на отримання матеріальних виплат, передбачених Законами України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування» у зв?язку з смертю військовослужбовця, який був годувальником.

В зв?язку з цим, звернувся до суду, оскільки інших способів встановлення цих фактів не існує.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно із вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У частині першій статті 1 ЦК України указано, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до частини другої статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

ОСОБА_1 звернувя до суду із заявою про встановлення факту його перебування на утриманні ОСОБА_3 у порядку позовного провадження.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України і не є вичерпним. Зокрема пунктом 2 частини другої зазначеної статті передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 20 червня 2019 року в справі № 632/580/17 вказав, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, боротьба сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний.

Отже, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Тобто якщо виникнення цивільного права залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.

У постанові від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21 Велика Палата Верховного Суду наголосила, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам право подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Аналогічні висновки зробив Верховний Суд у постановах від 24 квітня 2024 року у справі № 694/2318/23, від 08 травня 2024 року у справі № 214/4921/23 та від 05 червня 2024 року у справі № 557/1535/23,

За приписами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, зверненню до адміністративного суду з позовом передує звернення особи до суб`єкта владних повноважень, за наслідками розгляду якого особа набуває права оскаржити до суду адміністративної юрисдикції рішення, дії або бездіяльність такого суб`єкта владних повноважень, що відповідає меті та завданням адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 КАС України.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено перелік судових рішень, які уповноважений прийняти адміністративний суд у разі задоволення позову.

Встановлення факту, що має юридичне значення, серед цього переліку відсутнє.

Разом із тим, чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції загального суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.

Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції.

Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються загальними судами за правилами ЦПК України.

Ураховуючи викладене, суди першої інстанції зробив помилковий висновок про те, що позовна заява ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Подібний висновок щодо застосування норм права зазначений у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 336/1098/24, від 19 лютого 2025 року у справі 673/1257/23.

Посилання на суду першої інстанції на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 30 січня 2020 року у справі № 287/167/18-ц не є релевантними в даних правовідносинах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи, що висновок суду першої інстанції вимога ОСОБА_1 пов`язана з доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) певного соціально-правового статусу, не пов`язаного з будь-якими цивільними правами та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням, а за своїм предметом та можливими правовими наслідками пов`язані з публічно-правовими відносинами, тому такі підлягають вирішенню у порядку адміністративного судочинства, є помилковим, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

УхвалуШевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2024 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

Л.П.Сушко