Справа № 289/2542/24
Номер провадження 2/289/312/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2025 м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Кириленка О.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики в сумі 120 000,00 грн., а також судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 22.02.2024 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, у відповідності до умов якого останній отримав грошові кошти в розмірі 60000 грн., які мали бути повернуті до 22.04.2024 без відсотків, а у разі не виконання цього обов`язку відповідач зобов`язався виплатити пеню в розмірі 60000 грн, проте вказаних позичених коштів до цього часу не повернув.

Ухвалою судді від 17.01.2025 справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 13).

У строк встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач відзив на позовну заяву не надіслав.Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не подав.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав.

Зі змісту розписки вбачається, що ОСОБА_2 одержав у борг від ОСОБА_1 60000 грн, які зобов`язався повернути в повному обсязі до 22.04.2024 без відсотків. У разі не дотримання цього обов`язку, зобов`язується виплатити пеню в розмірі 60000 грн. (а.с. 3).

Таким чином судом встановлено, що розписка від 22.02.2024 підтверджує факт укладення договору позики між сторонами, зокрема отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 вказаних грошових коштів у борг, що вказує на обов`язок їх повернути, а також сплатити пеню у розмірі суми боргу, у випадку порушення основного зобов`язання. А відтак, наведене свідчить про наявність договірних відносин між сторонами, умови яких відповідачем виконані не були.

Встановленим фактам відповідають цивільні правовідносини.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 щодо застосування норм права, яка згідно з чинним цивільним процесуальним законодавством має ураховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Верховний Суд України дійшов аналогічних висновків за результатами перегляду справ №6-50цс16, №6-1967цс15.

У відповідності до частин 2 та 3 статті 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Правовий аналіз ст. 545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригінала боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий борговий документ.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За правилом ст. ст. 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих неналежним виконання зобов`язання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Отже, так як ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договором позики належним чином не виконав, але як боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, то у позивача обґрунтовано виникло право вимагати від боржника повернення коштів, наданих у позику, а також пені за порушення грошового зобов`язання.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають повному задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача суд стягує понесені нею та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1211,20 грн. (а.с. 5).

Керуючись ст. ст. 526, 545, 549-551, 1046-1049 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263, 265, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , заборгованість за договором позики у сумі 60 000,00 грн., а також пеню за прострочення виконання зобов`язань за договором позики у сумі 60 000,00 грн. та судовий збір в сумі 1211,20 грн.

Рішення суду може бути оскаржено сторонами до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Олег КИРИЛЕНКО