Провадження № 2/947/528/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2025 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.В.

представника позивача адвоката Яценко О.В.

розглянувши за правилами спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу -

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси , шляхом сформування заяви у системі «Електронний суд» 01.10.2024 року, в інтересах ОСОБА_1 , звернулась її представник адвокат Яценко Оксана Вікторівна, із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у загальної сумі 327 000 грн., який складаються із заборгованості 87 000 грн., за розпискою від 13 січня 2023 року а також заборгованості 240 000 грн., за розпискою від 20 січня 2023 року, а також стягнення судових витрат у вигляді сплаченого у розмірі 3270 грн. судового збору та витрат на правову допомогу у сумі 10 000 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач , згідно розписки від 13 січня 2023 року на строк до 13 травня 2023 року надала у борг відповідачці 55 000 грн., із сплатою за час користування грошима винагороди, щомісячно по 8 000 грн., а крім того 20 січня 2023 року позивачки , згідно розписки, надала відповідачці у борг 40 000 гривень, з визначенням строку повернення до 23 березня 2023 року , та з зазначенням розміру винагороди за користування грошима по 100 000 грн. щомісячно, тобто всього 200 000 грн за час користування грошима. Зобов`язання по поверненню грошей у встановлений термін відповідачка не виконала, порушивши вимоги укладених договорів позики, а тому у позивачки виникло право на стягнення заборгованості через суд у відповідності до вимог ст. 1046-1949 Цивільного кодексу України.

У судовому засіданні представник позивача наполягала на задоволенні позову у повному обсязі та стверджувала що вказані розписки є підтвердженням укладення саме договорів позики так як жодної спільної діяльності між сторонами не було і вона не знає чому розписка від 20.01.2023 року має такій зміст та була у такому вигляді прийнята позивачем, яка просто надавала гроші у борг.

Відповідач, яка один раз прийшла до судового засідання та просила розгляд справи відкласти за для отримання правової допомоги, усно погоджувалась із фактом отримання грошей але з інших правових підстав, після чого у судове засідання а ні сама відповідач а ні її представник не з`явились, заяв по суті справи або клопотань не надавали.

У судовому засіданні 11 березня 2025 року були оглянути оригінали розписок, наданих стороною позивача, за змістом яких вбачається таке:

Розписка від 13.01.2023 року написана ОСОБА_2 про те, що «вона перебуваючи у повному розумі, при пам`яті, без фізичних або психологічних впливів взяла у борг 55 000 гривень у ОСОБА_1 , . на строк 4 місяці зі сплатою відсотків по 8 000 грн. у місяць із датою повернення 13 травня 2023 року та сумою повернення 87 000 гривень , шляхом зарахування грошей на картковий рахунок № НОМЕР_1 ОСОБА_2 у Приватбанку та повернення тіла і відсотків на картковий рахунок ОСОБА_1 в Приватбанку № 5168…4595» (а/с 6)

З наданих водночас із позовною заявою та додатково доданих 30.01.2025 року стороною позивача до суду платіжних інструкцій платником ОСОБА_1 13.01.2023 було перерахована на картковий рахунок ОСОБА_2 у Приватбанку двома траншами 55 100 грн. (а/с 25,26).

Розписка від 20.01.2023 написана ОСОБА_2 , про те, що вона «перебуваючи у повній пам`яті та здоровому глузді, взяла у борг у ОСОБА_1 суму 40 000 грн., на строк два місяці з датою повернення 20.03.202023 на умовах що перші два місяці прибуток сплачується у розмірі 100 000 грн., оплата раз у тиждень по 25 000 грн., шляхом зарахування коштів на картковий рахунок ОСОБА_2 відкритий у Приватбанку №4731...5452, повертаються кошти і відсотки на картковий рахунок ОСОБА_1 відкритий у Приватбанку № 5168…4595. За кошти будуть купуватись дві автобуси БАЗ та Еталон, яки ОСОБА_2 зобов`язується поставити на 191 маршрут і переоформити, згідно чинного законодавства, та взяти на себе всю відповідальність за поломку, поливо, водіїв, яки не повинні відображатись фінансово на відсотках. Після виконання умов по даній розписці ОСОБА_2 та ОСОБА_1 продовжують цей напрямок бізнесу у пропорції 50/50, що складає 35 000 грн у тиждень з кожного автобусу. У випадку несплати відсотків за даним договором та оплати позики ОСОБА_2 зобов`язана повернути взяту суму у борг та оплатити штраф у розмірі 35 000 грн та передає у власність один з автобусів. ОСОБА_2 стає довіреною особою з приводу контролю технічного стану автобусів та отримання коштів ОСОБА_1 співпраця після виконання умов по даному договору має продовжуватись до моменту поки одна зі сторін не повідомить про те, що хоче вийти з даного виду бізнесу, в такому випадку сторона, яка залишає пропонує свій автобус другій стороні, або за взаємною згодою продають автобус та ділять отримані кошти навпіл. Вихід з цього напрямку можливо лише за взаємною згодою та письмовою угодою. Зміни та доповнення не є дійсними якщо не написано власноруч».

Відомостей про перерахунок 20.01.2023 року 40 000 грн. грошових коштів від ОСОБА_1 на картковий рахунок ОСОБА_2 не надано, на питання суду щодо їх відсутності 30.01.2025 року стороною позивача до суду додатково додані платіжні інструкції здійснення перерахунку коштів платником ОСОБА_1 13.01.2023.

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правовідносини пов`язані із виконанням зобов`язань за договорами позики врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 16.06.2021 року по справі №754/5396/17 за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Зазначені правові висновки також викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Ця судова практика є незмінною.

У даному випадку суд проаналізувавши з надану позивачем розписку від 13 січня 2023 вважає, що за її змістом можливо достеменно встановити факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 у борг грошової суми , яка була повністю передана відповідачу згідно відомостей з банківської установи, визначені строк повернення суми 13 травня 2023 року та розмір винагороди за користування грошима у розмірі по 8 000 грн щомісячно, визначені у розписки.

Наявність у позивача оригіналу розписки, на якої відсутні будь яки позначки щодо повного або часткового виконання зобов`язання, доказі перерахування позивачкою суми визначеної у розписці на платіжну картку відповідачки а також відсутність заяв відповідачки про виконання умов договору із наданням відповідних доказів перерахунку грошей є переконливим доказом не виконання боржником умов договору у визначений в розписці строк.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться ( ч.1 ст. 526 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) ( ч.1 ст. 530 ЦК України). .

Таким чином суд приходить до висновку що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_2 заборгованість по договору позики від 13.01.2023 року, укладення якого, умови та факт передання коштів підтверджено у судовому засіданні , у розмірі 87 000 грн., з яких 55 000 грн є сумою переданою у борг ( тілом ) а 32 000 ( по 8 000 грн протягом чотирьох місяців ) є відсотками за користування позикою, доведені у судовому засіданні належними та допустимими доказами та підлягають задоволенню.

Водночас зі змісту розписки від 20 січня 2023 року вбачається складові декілька договорів, з яких грошові зобов`язання боржника, який взяв у борг 40 000 грн., то визначені як пов`язані із виплатою по 100 000 грн. прибутку щомісячно , то за змістом визначаються як таки що відносяться до відсотків , крім того розписка містить узгоджені ( так як розписка саме у такому вигляді була прийнята особою яка надала гроші ) взаємовідносини по придбанню автобусів за вказані гроші із розподілом обов`язків у вигляді зобов`язання зареєструвати автобуси на маршруті та повна відповідальність сторони за роботу автобусів і водіїв та форми первісного і подальшого розподілу прибутку, а також у розписці наявні умови не повернення грошей по розписці у вигляді сплати штрафних санкцій 35 000 грн та передання у власність одного автобусу.

Аналізуючи зміст розписки суд приходить до висновку що вказаний документ не є підтвердженням укладення саме договору позики у відповідності до вимог ст. 1046 ЦК України.

Також судом приймається до уваги що факт передачі коштів у вигляді перерахунку на банківську картку боржника 40 000 грн 20.01.2023 року не знайшло свого підтвердження належними та допустимими доказами.

Наявність у розписці зобов`язань щодо спільної діяльності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пов`язаних із придбанням та використанням автобусів та розподілу прибутку, яки зі слів представника позивача не може бути виконане боржником ( автобусів у власності боржника немає) свідчить про можливу наявність між сторонами правовідносин врегульованих ст. 1130-1131 ЦК України, а у випадку відсутності виконання стороною будь-яких дій щодо виконання умов договору питання грошового зобов`язання визначається ст. 1212 ЦК України та ст. 536,625 ЦК України.

Так, ст. 1130 ЦК України визначає, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові, при цьому спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників або без об`єднання вкладів учасників.

Умови договору про спільну діяльність, який укладається у письмової формі, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності ( ст. 1131 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Частиною другою статті 1214 ЦК України встановлено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом ( ч.2 ст. 625 ЦК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц)

Враховуючи викладене суд приходить до висновку що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по договору позики від 20 січня 2023 року, не доведені у судовому засіданні а тому не підлягають задоволенню.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ).

У даному випадку позивачем , при подачі позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 3270,00 гривень, що підтверджується квитанцією ( а/с 1), який як вид судових витрат стягується із відповідача на користь позивача, пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 870,00 грн.

У статті 137 ЦПК України визначені витрати на професійну правничу допомогу: 1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення боргу.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 87 000,00 ( вісімдесят сім тисяч ) гривень заборгованості за договором позики від 13 січня 2023 року.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 240 000,00 гривень заборгованості за розпискою від 20 січня 2023 року.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у сумі пропорційної задоволеним вимогам 870,00 ( вісімсот сімдесят ) гривень.

Питання розподілу судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу вирішити у порядку визначеному ч.8 ст. 141 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення /підписання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено/проголошено 18.03.2025.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В. О. Луняченко