ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4660/25 Справа № 193/488/24 Суддя у 1-й інстанції - Кравченко Н.О. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
УХВАЛА

про повернення апеляційної скарги

18 березня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Корчистої О.І.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Смирний Олександр Сергійович на ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2025 року у справі №193/488/24 за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «АГРО МАКСІМУС про визнання відсутнім права оренди, повернення земельної ділянки,

встановив:

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2025 року відмовлено в прийнятті до спільного розгляду позовної заяви представника третьої особи - адвоката Смирного О.С. в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «Агро Максімус» про визнання сервітуту із позовом ОСОБА_2 до ТОВ «АГРО МАКСІМУС про визнання відсутнім права оренди, повернення земельної ділянки.

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Смирний О.С., подав апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05 березня 2025 року з суду першої інстанції витребувано цивільну справу, яка надійшла до Дніпровського апеляційного суду.

В апеляційній скарзі заявником наведені доводи щодо незгоди з ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2025 року в частині відмови в прийнятті до спільного розгляду позовної заяви представника третьої особи - адвоката Смирного О.С. в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «Агро Максімус» про визнання сервітуту із позовом ОСОБА_2 до ТОВ «АГРО МАКСІМУС про визнання відсутнім права оренди, повернення земельної ділянки, оскільки, суд першої інстанції на стадії підготовчого судового засідання при вирішенні питання про прийняття позову третьої особи з самостійними вимогами не мав вирішувати спір по суті в аспекті даного позову. Будь-які висновки про наявність або відсутність порушеного права або цивільного інтересу суд повинен був зробити під час ухвалення рішення по суті справи.

Аналізуючи оскаржувану ухвалу суду першої інстанції, заявник зазначає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про прийняття позову третьої особи з самостійними вимогами на стадії підготовчого судового засідання не мав вирішувати спір по суті в аспекті даного позову. Будь-які висновки про наявність або відсутність порушеного права або цивільного інтересу суд повинен був зробити під час ухвалення рішення по суті справи.

Крім того, незрозуміло, як моніторинг справи в ЄДРСР за позовом ОСОБА_2 у 2016 році, який за своїм змістом є зворотнім з цим позовом спростовує право сервітуту скаржника. В дійсності, ця справа підтверджує факт того, що землекористувач незаплановано втратив своє право оренди, а з ним заявник втратив свій сервітут.

Зазначає, що договори сервітуту недійсними визнані не були, розірвані не були і охоплюються правовим статусом «презумпції правочину».

Апеляційний суд, перевіривши апеляційну скаргу, приходить до висновку, що подана апеляційна скарга на ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2025 року в частині відмови в прийнятті до спільного розгляду позовної заяви представника третьої особи - адвоката Смирного О.С. в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «Агро Максімус» про визнання сервітуту із позовом ОСОБА_2 до ТОВ «АГРО МАКСІМУС про визнання відсутнім права оренди, повернення земельної ділянки, підлягає поверненню заявнику з наступних підстав.

Відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд цивільної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя, у тому числі доступність до апеляційного оскарження судового рішення. Право на апеляційне оскарження судових рішень закріплено і в ст. 129 Конституції України.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Згідно п. 4 ч. 5 ст. 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо апеляційну скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Перелік ухвал, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду, встановлений ч.1 ст. 353 ЦПК України та до цього переліку не включено ухвалу про залишення без задоволення заяви про відвід судді.

Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 61-19138сво18 дійшов висновку, що право на апеляційне оскарження учасники справи можуть реалізувати у порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи процесуальними правами у спосіб подання апеляційної скарги на ухвалу, що не може бути оскаржена окремо від такого рішення.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 623/3792/15ц.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Право на суд, одним з аспектів якого, є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine») від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03, § 22).

За правилами, передбаченими ч. 1, п. 1. ч. 2, ч. ч. 3, 4 ст. 44 ЦПК України, учасники справи та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Отже, апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Смирний О.С. на ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2025 року в частині відмови в прийнятті до спільного розгляду позовної заяви представника третьої особи - адвоката Смирного О.С. в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «Агро Максімус» про визнання сервітуту із позовом ОСОБА_2 до ТОВ «АГРО МАКСІМУС про визнання відсутнім права оренди, повернення земельної ділянки у цивільній справі №193/488/24 за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «АГРО МАКСІМУС про визнання відсутнім права оренди, повернення земельної ділянки, яка оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду не підлягає, не може бути прийнята до розгляду судом апеляційної інстанції та підлягає поверненню.

Керуючись ст. 357 ЦПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Смирний Олександр Сергійович на ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2025 рокуповернути особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її підписання.

Судді: