ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/16/24 Номер провадження 22-ц/814/1315/25Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д. Д. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Дряниці Ю.В.,

суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.

секретар: Чемерис А.К.

за участю: адвоката Наливайко В.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про визнання права власності на спадкове майно,-

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_2 . Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшли об`єкти незавершеного будівництва - житловий будинок з господарськими будівлями, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Спадкодавець при житті не встигла оформити правовстановлюючі документи на будинок. Спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_2 є її син, позивач по справі ОСОБА_1 , який у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про оформлення спадкових прав.

Проте, оскільки його мати не оформила документи на належне їй нерухоме майно та не зареєструвала його в бюро технічної інвентаризації, позивач не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, а отже вважає, що його право має бути визнано в судовому порядку.

Позивач та його представник просили позовні вимоги задовольнити, визнати за позивачем право власності на спадкове майно - об`єкт незавершеного будівництва житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 листопада 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення оскаржив позивач, подавши апеляційну скаргу, у доводах якої посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Зокрема вказує, що районний суд дійшов безпідставного висновку про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав. Вважає, що оскільки у позивача відсутні правовстановлюючі документи на спірний житловий будинок, а також те, що ця обставина унеможливила отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину в нотаріальному порядку, визнання за позивачем права власності на житловий будинок в порядку спадкування є належним способом захисту.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

Спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 прийняв її син ОСОБА_1 , що підтверджується копією заяви про прийняття спадщини від 14.01.2022.

10.04.2023 державний нотаріус Першої кременчуцької державної нотаріальної контори Власенко Н.В. прийняла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії стало те, що згідно довідки КП «КМБТІ» від 05.12.2022 за №61/3455 право власності на нерухоме майно не зареєстровано.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача у даному випадку є визнання в порядку спадкування прав забудовника, а не права власності на об`єкт.

При цьому суд вказав, що житловий будинок по АДРЕСА_1 збудований в 2004 році, а отже він підлягав введенню в експлуатацію. Доказів, які б підтверджували те, що спадкодавцем були вчинені дії для введення будинку в експлуатацію суду надано не було.

З цих підстав, районний суд вважав, що будинок АДРЕСА_1 не є об`єктом цивільних прав. Отже, з огляду на те, що спірний будинок не був введений в експлуатацію, визнання права власності на вказане майно в судовому порядку не передбачено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини.

Якщо об`єкт будівництва не був завершений спадкодавцем чи не був прийнятий в експлуатацію, або право власності не було за ним зареєстроване, то до складу спадщини входять усі належні спадкодавцеві як забудовнику права та обов`язки, а саме: право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі цього будівництва; право завершити будівництво (як правонаступник спадкодавця - замінений у порядку спадкування забудовник); право передати від свого імені для прийняття в експлуатацію завершений будівництвом об`єкт; право одержати на своє ім`я свідоцтво про право власності та зареєструвати право власності.

Таким чином, спадкоємець має право звернутись до суду з позовом про визнання за ним майнових прав забудовника як таких, що входять до складу спадщини.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 707/1803/16-ц (провадження № 61-1132св17), на який позивач покликається у касаційній скарзі.

Подібні висновки Верховний Суд зробив також у постановах від 12 серпня 2019 року у справі №607/9408/16-ц (провадження № 61-27922св18) та від 28 травня 2020 року у справі № 2-2317/11 (провадження № 61-13194св18).

Як вірно встановлено районним судом, відповідно до розпорядження від 30.03.1994 №410 ОСОБА_2 надано у постійне користування із земель запасу міста земельну ділянку площею 1000 кв.м. для будівництва індивідуального жилого будинку з присвоєнням адреси: АДРЕСА_1 . Згідно технічного паспорту на будинок, рік його побудови 2004 (а.с.28).

На момент отримання спадкодавцем у постійне користування земельної ділянки для будівництва порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва визначені були постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення», та вподальшому з 22 вересня 2004 року регулювались постановою Кабінету Міністрів України №1243 «Про Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів».

Відповідно до п.25 вказаного Порядку закінчені будівництвом приватні житлові будинки садибного типу, дачні та садові будинки приймаються в експлуатацію у порядку, визначеному Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями та погодженому з Мінрегіонбудом. Датою введення в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата затвердження акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію цього об`єкта органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, що утворив комісію.

Отже, як вірно визначено місцевим судом, прийняттю в експлуатацію підлягають індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки загальною площею до 300 квадратних метрів збудовані у період з 5 серпня 1992 року до 9 квітня 2015 року.

Оскільки, встановлено, та не заперечувалось позивачем, що спірний житловий будинок з господарськими спорудами не був введений у експлуатацію, правильним є висновок місцевого суду про те, що будинок АДРЕСА_1 не є об`єктом цивільних прав, отже визнання права власності на вказане майно в судовому порядку не передбачено.

За вказаних обставин, належним способом захисту прав позивача у даному випадку є визнання в порядку спадкування прав забудовника, а не права власності на об`єкт.

Посилання апелянта на постанови Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 182/8267/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №643/20546/14-ц та інші, наведені у скарзі не є релевантним, оскільки у вказаних справах позивачі просили визнати в порядку спадкування право власності на нерухоме майно, яке на момент відкриття спадщини було належним чином зареєстровано за спадкодавцем, тобто було об`єктом цивільних прав.

Отже, з наведеного слідує, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції вірно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, правильно встановив обставини справи.

Обставин, встановлених місцевим судом, позивач у апеляційній скарзі не спростував.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, висновки місцевого суду ґрунтуються на законі та встановлених у справі фактичних обставинах, на підставі наданих учасниками справи доказів, яким судом дана відповідна правова оцінка згідно ст. 89 ЦПК України.

За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування судового рішення, як ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Наведене вище свідчить про те, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.367,374ч. 1 п. 1,375,381,384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ю. В. Дряниця

Судді : Л. І. Пилипчук

О.В. Чумак