Справа № 464/2308/22 Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О. В.
Провадження № 22-ц/811/3528/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Псярук О.В., Чижа Л.М.

за участю: ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за грошовою позикою,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 24.02.2020 в розмірі 50 000,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 24.02.2020 між ним та відповідачем було укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 382. Згідно з умовами договору позики позивач передав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 50 000,00 грн, які останній зобов`язався повернути до 24.02.2021. Свої зобов`язання за договором позики ОСОБА_1 не виконав, письмова вимога позивача від 22.11.2021 про усунення порушень ним проігнорована.

На підставі наведеного позивач просив задовольнити його позов.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24.10.2024 позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 50 000,00 грн за договором позики грошей від 24.02.2020, що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л.В.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 992,40 грн.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Звертає увагу на те, що на час звернення до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості за грошовою позикою у позивача в цій справі був відсутній предмет і підстави спору для звернення до суду, адже у цей час на підставі зазначеного договору позики грошей здійснювалися заходи стягнення заборгованості у безспірному порядку та у відповідності Закону України «Про виконавче провадження» в межах виконавчого провадження № 68152158, відкритого 13.01.2022, приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Шелінською Ю.А. В межах вказаного виконавчого провадження приватним виконавцем виконано арешт майна і коштів боржника, арештовано банківські рахунки, винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди. Відкриття такого виконавчого провадження здійснено приватним виконавцем згідно особистої заяви ОСОБА_2 (позивача у справі) щодо примусового виконання виконавчого напису № 48, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л.В. про стягнення з ОСОБА_1 (відповідача) на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 50 000,00 грн на підставі договору позики грошей від 24.02.2020 № 381. Примусове виконання виконавчого напису № 48, виданого 10.01.2022, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів здійснювалося у безспірному порядку. Тобто, на час звернення до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості за грошовою позикою у позивача був відсутній предмет спору, як об`єкт спірного правовідношення чи певна матеріально-правова вимога до відповідача, адже стягнення заборгованості проводилося у безспірному порядку, передбаченому п.5 укладеного сторонами договору позики грошей від 24.02.2020 №381. Позивач жодним чином не підтверджує, що отримані від нього кошти різними платежами на свій картковий рахунок (згідно доданих до матеріалів справи банківських квитанцій), можуть не стосуватися виконання договору позики грошей. Оскільки позивач проводив примусове стягнення заборгованості згідно договору позики грошей у безспірному порядку, то одночасне звернення до суду спричиняє повторне стягнення з відповідача одного і того ж боргу за один і той самий період часу, який виник на підставі одного й того ж договору позики грошей. Отже, на час звернення до суду у позивача не існувало неврегульованих питань з відповідачем, адже у безспірному порядку згідно його особистої заяви до приватного виконавця проводилося примусове стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 50 000,00 грн на підставі договору позики грошей від 24.02.2020 № 381.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або спірні питання врегульовано самими сторонами. Предмет спору був відсутній, як на час пред`явлення позову, так і після відкриття судом провадження у цивільній справі №464/2308/22, адже у безспірному порядку виконавче провадження № 68152158, відкрите приватним виконавцем Шелінською Ю.А., було закінчено 07.09.2022. З огляду на викладене, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту прав чи інтересів осіб.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Від ОСОБА_2 надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав, зазначених у ній, представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 заперечив проти задоволення скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 24.02.2020 між позивачем ОСОБА_2 , як позикодавцем, та ОСОБА_1 , як позичальником, укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Амбросічук Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 382.

Відповідно до умов пункту 1 договору позикодавець ОСОБА_2 передав у власність позичальнику ОСОБА_1 грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів в строк та в порядку, встановленому цим кодексом.

Згідно з п. 2 Договору позики сума позики становить 50 000,00 грн. Позичальник повідомляє, що грошові кошти були одержані ним від позикодавця повністю до підписання цього договору.

Відповідно до п.3 Договору позики позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у термін не пізніше 24.02.2021.

Пунктом 8 Договору позики передбачено, що цей договір є безпроцентним.

Сторони у договорі позики грошей визначили, що повернення грошових коштів повинно бути здійснено у місті Львові. Грошові кошти вважаються повернутими у момент передання позикодавцеві грошової суми, що позичалася. Прийнявши грошові кошти, позикодавець повинен на вимогу позичальника видати йому розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі грошових коштів. Наявність оригіналу цього договору у позичальника підтверджуватиме виконання ним свого обов`язку (п. 9 Договору позики).

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Пункт 2 Договору позики свідчить про реальне виконання цього договору за домовленістю сторін та не потребує іншого підтвердження, оскільки нотаріально посвідчений. Відповідачем договір позики не оспорювався.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

На підтвердження виконання ним Договору позики відповідач надав суду розписку про отримання позивачем щомісячних процентів за договором позики у розмірі 200 доларів США (двічі по 100 доларів США) та квитанції про перерахування коштів на банківську карту позивача: 610,00 грн, 1120,00 грн, 1515,00 грн, 1400,00 грн, 3850,00 грн, 3050,00 грн, 2600,00 грн.

Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги надані відповідачем документи, оскільки, як встановлено, договір позики від 24.02.2020 є безпроцентним, а квитанції не містять жодних даних, які б указували на те, що кошти були перераховані саме на погашення позики від 24.02.2020.

Жодних належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження виконання договору позики від 24.02.2020 відповідачем ОСОБА_1 суду не надано.

З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів також погоджується із висновком суду про те, що встановлені в процесі розгляду справи обставини не свідчать про відсутність між сторонами неврегульованих питань, а наявність виконавчого напису нотаріуса, як це передбачено ст.18 ЦК України, Законом України «Про нотаріат», про стягнення суми позики у позасудовому порядку, оскарження відповідачем такої нотаріальної дії у суді не підтверджують та не спростовують обставини, які підлягають доказуванню у даній справі тому підстави для закриття провадження у справі за відсутності предмета спору відстуні.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків районного суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її ухвалення.

Повний текст постанови складено: 18.03.2025

Головуючий

Судді