Провадження №2/523/2037/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2025 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Дяченко В.Г.,

за участю секретаря судового засідання Томілко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «УКРСИББАНК», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального кругу Бежан Андрій В`ячеславович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального кругу Шевченко Інна Леонтіївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального кругу Гарська Вікторія Валеріївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального кругу Павлик Наталія Миколаївна, ОСОБА_7 , про визнання договору поруки припиненим, визнання іпотечного договору недійсним, визнання неправомірними та скасування рішення про державну реєстрацію, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, витребування майна у добропорядного набувача,-

ВСТАНОВИВ:

До Суворовського районного суду м. Одеси звернулися позивачі в інтересах яких діє адвокат Лісовська М.М., з позовною заявою до АТ «УКРСИББАНК», ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_7 , приватні нотаріуси Одеського міського нотаріального кругу - Бежан А.В., ОСОБА_8 , Павлик Н.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального кругу Шевченко І.Л., в якій просили :

1)Визнати припиненим договір поруки № 220476 від 29.07.2008 року укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УКРСИББАНК» і громадянкою України ОСОБА_9 за договором про надання споживчого кредиту №0 укладеними між Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» і громадянкою України ОСОБА_7 ;

2)Визнати недійсним Іпотечний договір від 29.07.2008 року укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УКРСИББАНК» і громадянкою України ОСОБА_9 , посвідчений нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Главацьким В.А., за реєстровим №3181;

3)Визнати неправомірними та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер:61972230 від 01.12.2021 року, щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Червинською Н.Є.;

4)Визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) від 28 березня 2023 року, який зареєстровано в реєстрі за №536, заключний між ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» та фізичною особою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності за якою зареєстровано приватним нотаріусом Бежан Андрієм В`ячеславовичем;

5)Визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири (що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ) від 29 квітня 2023 року, заключний між фізичною особою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та фізичною особою ОСОБА_10 , право власності за яким зареєстровано приватним нотаріусом Бежан Андрієм В`ячеславовичем, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:67398362, договір купівлі- продажу, серія та номер: 741 виданий 29.04.2023 року;

6)Витребувати майно (що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ) у добропорядного набувача фізичної особи ОСОБА_10 .

Позов мотивується тим, що зобов`язання за договором поруки нерозривно пов`язані з особою боржника, а тому неможливо поручитися за виконання зобов`язання боржника, цивільна правоздатність якого на момент укладення оспорюваного договору поруки припинилася у зв`язку зі смертю боржника. Кредитор мав звернутися з вимогою про повернення боргу до спадкоємців у шестимісячний строк з часу відкриття спадщини, але даний строк пропущено більше ніж на рік, отже кредитор втратив своє право вимоги. Таким чином, на поручителів може бути покладено обов`язок щодо належного виконання зобов`язання за кредитним договором у випадку смерті позичальника лише за наявності: правонаступника позичальника, який прийняв спадщину; згоди поручителя відповідати за нового боржника, зафіксованої в тому числі й у договорі поруки як згоди відповідати за виконання зобов`язання перед будь-яким боржником у разі переведення боргу за забезпечувальним зобов`язанням.

ОСОБА_9 , яка виступала майновим поручителем своєї доньки ОСОБА_2 , (Договір поруки №220476 від 29.07.2008, Іпотечний договір від 29 липня 2008 року зареєстровано в реєстрі за №3181) перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 21 квітня 1973 року, що засвідчується свідоцтвом про шлюб виданим Одеським палацом одруження, серія та номер: НОМЕР_1 .

В період шлюбу 30 квітня 1999 року вони придбали за спільні кошти родини нерухоме майно, квартиру за АДРЕСА_2 право власності на яку було заресстровано за дружиною ОСОБА_9 , відповідно до Договору №99-0114 купівлі-продажу нерухомого майна виданий Одеською універсальною біржею «Витязь»

Частиною 3 та 4 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, с їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, с об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься і в статті 368 ЦК України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Презумпція спільності майна ОСОБА_11 та ОСОБА_1 не оспорювалася і не спростовувалася, отже квартира на яку звернено стягнення ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» не була особистою приватною власністю ОСОБА_9 , а була спільною сумісною власністю подружжя згідно з нормами Сімейного Кодексу, і якщо ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» на законних підставах отримало право вимоги за кредитним договором, то в переліку документів які мали передаватися міститься копія паспорту ОСОБА_9 в якій проставлено печатку про реєстрацію шлюбу.

Значить, що ПАТ «УкрСиббанк» підписуючи з ОСОБА_9 договір іпотеки проігнорував право на майно яке було предметом іпотеки, співвласника цього майна її чоловіка, чим було порушено право власності ОСОБА_1 і для законного оформления договору іпотеки банк мав затребувати від співвласника ОСОБА_1 нотаріальну форму дозволу на розпорядження саме цим майном і саме з цією метою і ніяк по іншому бути не може. Відсутність згоди іншого з подружжя-співвласника майна тягне за собою недійсність правочину вчиненого одним з подружжя.

На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №726/1606/17

Тож, відповідно квартира за АДРЕСА_2 право власності на яку було зареєстровано за дружиною ОСОБА_9 , фактично є спільною сумісною власністю подружжя. І позивач як співвласник має право повернути своє майно у власність та поновити втрачені права, оскільки він не давав своєї нотаріально завіреної згоди на підписання його дружиною Договору поруки №220476 від 29.07.2008, та Іпотечний договір від 29 липня 2008 року який зареєстровано в реєстрі за №3181, які значно виходять за межі дрібного побутового договору і не можуть здійснюватися одним із подружжя від імені іншого без нотаріальної згоди саме на таку дію.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном. який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до вказаних норм наявні всі підстави для визнання Договору поруки №220476 від 29.07.2008, та Іпотечний договір від 29 липня 2008 року який зареєстровано в реєстрі за №3181, недійсними по причині відсутності нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення саме цих правочинів і саме з цим майном.

Установивши, що квартиру за АДРЕСА_2 , придбано у період перебування у шлюбі, а сторонами не спростовано презумпцію спільності майна, суд має дійти висновку про визнання недійсним Договору поруки №220476 від 29.07.2008, та Іпотечний договір від 29 липня 2008 року який зареєстровано в реєстрі за №3181, оскільки відсутність згоди одного із співвласників на розпорядження майном, відповідно до правочину, який виходить за межі дрібного побутового, с підставою для визнання цього правочину недійсним.

На сьогоднішній день ОСОБА_9 вже не є власницею квартира за АДРЕСА_2 . Дане майно вибуло з її власності 26 листопада 2021 року, оскільки зареєстроване право власності відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №287798195, номер запису про право власності 45383265, на ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» на підставі іпотечного договору, посвідченого Гарською В.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 29 липня 2008 року за ресстровим номером 3181.

28 березня 2023 року відповідно до Договору купівлі-продажу квартири, який зареєстровано в реєстрі за №536, ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» продало квартиру (що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ) фізичній особі ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності за яким зареєстровано приватним нотаріусом Бежан Андрієм В`ячеславовичем.

Наразі квартира знаходиться у володінні ОСОБА_10 , право власності за яким зареєстровано приватним нотаріусом Бежан Андрієм В`ячеславовичем, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 67398362 від 29.04.2023, договір купівлі-продажу, серія та номер:741 виданий 29.04.2023 відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно...

Представник відповідача Акціонерного товариства «УКРСИББАНК», надав відзив в якому проти позову заперечує з підстав:

29.07.2008 року між АКІБ «УКРСИББАНК» (нова назва АТ «УКРСИББАНК») та ОСОБА_2 був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у сумі 68 350,00 дол. США.

Квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі забезпечення виконання умов кредитного договору, Банком було прийнято в іпотеку відповідно до іпотечного договору від 29.07.2008 р., посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Гарською В.В. за номером 3181, а також поруку ОСОБА_9 відповідно до Договору поруки № 220476 від 29.07.2008 року.

Копії вказаних правочинів додано до відзиву, усі оригінали договорів АТ «УКРСИББАНК» передав новому кредитору. 08.12.2011 року між АТ «УкрСиббанк» (нова назва АТ «УКРСИББАНК») та АТ «Дельта Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами відповідно до умов якого АТ «УкрСиббанк» відступив, а АТ «Дельта Банк» набув право вимоги за вищевказаними правочинами.

13 травня 2020 року АТ «Дельта Банк» та ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), уклали Договір купівлі-продажу прав вимоги №2244/K/1, в результаті новим кредитором у зобов`язаннях став ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС».

Щодо вимоги про припинення договору поруки у зв`язку зі смертю майнового поручителя то позивачі обрали невірний спосіб захисту своїх прав з огляду на наступне. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 цього кодексу).

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані.

За змістом ст.ст. 559 1 598 ЦК України припинення зобов`язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, за якого в силу передбачених законом обставин суб`єктивне право і відповідний йому юридичний обов`язок перестають існувати.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п. 1 ч.20.16 ЦК України).

Звертаючись до суду з вимогою про визнання договору припиненим, позивач прагне досягнути юридичної визначеності, тобто прагне отримати підтвердження судом припинення прав кредитора на одержання плати від боржника. Проте, у такому разі належним способом захисту визнання відсутності права відповідача.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення юридичної невизначеності у відносинах із кредитором, с належним лише тоді, якщо невизначеність, триває, суд не розглядає ініційований кредитором для захисту його прав із боржником і не вирішив цей спір раніше (постанова Великої Палати Верховного Суду 22.09.2022 p. у справі N 462/5368/16-4).

Позовна заява не містить посилання на конкретну норму закону, на підстав якої позивачі просять визнати припиненим Договір поруки № 220476, укладений Банком та ОСОБА_9 . При цьому, жоден із позивачів не є стороною вказаного правочину, повноваження правонаступництва також не підтверджено, а отже, вони не мають права звертатися з даними вимогами.

З аналізу наведених норм слідує, що у зв`язку зі смертю боржника припиняються лише ті зобов`язання, які нерозривно пов`язані з його особою та не можуть бути виконані іншою особою, тоді як унаслідок спадкування до спадкоємця переходять усі права й обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті.

У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємців, тобто, відбувається передбачена законом заміна боржників за зобов`язанням (Постанова ВС во 10.01.2019 р. У справі № 2-490/11)

Тобто, в даному випадку позивачі підміняють поняття, адже «зобов`язання за договором поруки нерозривно пов`язані з особою боржника, а тому в силу ст.ст. 553, 554 ЦК України неможливо поручитися за виконання зобов`язання боржника, цивільна правоздатність якого на момент укладення оспорюваного договору поруки припинилася у зв`язку зі смертю боржника, що як правильно зазначив суд першої інстанції, свідчить про те, що оспорюваний договір поруки не відповідає вимогам закону». Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у Постанові від 17.05.2021 р. у справі № 761/14730/18, на яку посилаються позивачі у позві. При цьому, позивачі, посилаючись на вказану постанову, зазначають, в ній нібито Верховний Суд дійшов до висновку про те, що договір поруки нерозривно пов`язаний особою поручителя, а порука зобов`язання, яке не успадковується. Проте, зазначена постанова таких висновків не містить і взагалі у справі № 761/14730/18 оскаржувався договір поруки укладений після смерті позичальника.

Таким чином, вимоги про припинення Договору поруки № 220476 від 29.07.2008 р. не підлягають задоволенню повністю, тим більше, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21.01.2010 року у справі № 2-6329/10 стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 заборгованість кредитним договором № 0. Обов`язок сплатити борг згідно з рішенням суду про стягнення боргу не є таким, що нерозривно пов`язаний з особою боржника та не припиняється, а переходить до спадкоємців, які зобов`язані його сплатити, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Позивачі не зазначили жодної норми чинного законодавства, яка на їх думку була порушена під час укладення договорів купівлі-продажу їх сторонами.

Єдиним обґрунтуванням визнання правочинів недійсними у позові зазначено те, що іпотечний договір був укладений без згоди одного з співвласників майна.

Проте, такі підстави можуть бути зазначені в обґрунтування, наприклад, недійсності іпотечного договору, що позивачами й зроблено. Проте, яким чином вказані обставини вливають на договори купівлі-продажу майна, укладені вже у 2023 р. та стороною яких позивачі взагалі не є, не зрозуміло і позивачами не вказано.

Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК), його застосування регулюється ст. ст. 215-236 ЦК.

У позивачів не існує права, яке існувало до укладення правочинів з порушенням умов с стороною цих договорів.

Щодо пропуску кредитором строку на пред`явлення вимог до спадкоємців.

Як зазначалося вище, 11.12.2011 року АТ «УКРСИББАНК» відступив право вимоги за правочинами новому кредитору АТ «Дельта Банк». 13.05.2020 року ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), уклали Договір купівлі-продажу прав вимоги №2244/K/1. Отже, новим кредитором став ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС».

За змістом ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Новим кредитором не порушено жодної норми чинного законодавства під час реєстрації прав власності на майно.

Представник відповідача ОСОБА_6 , адвокат Мельник Н.Ю. надала відзив, в якому проти позову заперечує з підстав того, що кредитор пропустив строк для пред`явления вимоги до спадкоємців, передбачений ч. 2 ст. 1281 ЦК України, а тому боргові зобов`язання спадкоємця до кредитора припиняються,

Такі твердження є хибними і необґрунтованими, оскільки кредитор дізнався про смерть колишнього іпотекодавця лише при зверненні із даною позовною заявою, а саме при відкритті провадження по справі 13.07.2023 року. Необхідно зазначити, що смерть іпотекодавця не припиняє зобов`язання за іпотечним договором.

Так, ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 28.10.2021 року. ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 прийняли спадщину після ОСОБА_16 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 28 жовтня 2021 року.

Отже, після смерті ОСОБА_9 , зобов`язання за договором іпотеки не припинилися, тому що смерть майнового поручителя не впливає на обсяг та порядок виконання боржником основного зобов`язання. Водночас після смерті не сплив шестимісячний строк для пред`явлення вимоги до спадкоємця, встановлений частиною другою статті 1281 ЦК України, а отже, твердження Позивачів про сплив строку для пред`явлення вимоги Кредитора є передчасним і безпідставним.

Представник відповідача ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», Земляков О.А. заперечував проти задоволення позову, заявив про застосування наслідків спливу позовної давності.

Представники сторін ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , в судовому засіданні 23.01.2025 року підтримали свої правові позиції.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились , причини неявки не повідомили, заяв та клопотань не надали.

Судом встановлено:

29.07.2008 року укладений договір поруки № 220476 від між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УКРСИББАНК» і громадянкою України ОСОБА_9 за договором про надання споживчого кредиту №0 укладеними між Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» ОСОБА_7 (а.с.36,т.1).

29.07.2008 року укладено іпотечний договір укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УКРСИББАНК» і громадянкою України ОСОБА_9 в забезпечення споживчого кредиту №0 від 29.07.2008 року та споживчого кредиту №0 від 29.07.2008 року. Предметом іпотеки є нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 . Розділ 5 договору містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до заяви, ОСОБА_1 дав згоду своїй дружині ОСОБА_9 на передачу в іпотеку в забезпечення зобов`язань ОСОБА_7 щодо повернення банківського кредиту в сумі 68350,00 доларів США, квартири АДРЕСА_2 (а.с.223,т.2).

08.12.2011 року між АТ «УкрСиббанк» (нова назва АТ «УКРСИББАНК») та АТ «Дельта Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами відповідно до умов якого АТ «УкрСиббанк» відступив, а АТ «Дельта Банк» набув право вимоги за вищевказаними правочинами.

13 травня 2020 року АТ «Дельта Банк» та ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» відповідно 30 результатів відкритих торгів (аукціону), уклали Договір купівлі-продажу прав вимоги №2244/K/1, в результаті новим кредитором у зобов`язаннях став ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» (а.с.42, т.3).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_9 (а.с.27,т.1).

Згідно копії спадкової справи, щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 , спадкоємцями є ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 (а.с.97, т.2).

26.11.2021 року ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» зареєструвало право власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с.128,т.3).

28.03.2023 року укладено договір купівлі-продажу квартири (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) між ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» та ОСОБА_5 (а.с.147,т.3).

29.04.2023 року укладено договір купівлі-продажу квартири (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) між ОСОБА_5 та ОСОБА_10 (а.с.149,т.3).

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном. який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов 'язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання.

У силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де юре» юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна.

Частина перша статті 388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Указане тлумачення частини першої статті 388 ЦК України є сталим у правовій доктрині та судовій практиці.

Позов є необґрунтованим, так як спірне майно вибуло з володіння власників (подружжя) за їх волевиявленням.

Керуючись ст. ст. 5,6, 258-262, 268, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «УКРСИББАНК», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального кругу Бежан Андрій В`ячеславович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального кругу Шевченко Інна Леонтіївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального кругу Гарська Вікторія Валеріївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального кругу Павлик Наталія Миколаївна, ОСОБА_7 , про визнання договору поруки припиненим, визнання іпотечного договору недійсним, визнання неправомірними та скасування рішення про державну реєстрацію, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, витребування майна у добропорядного набувача.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 17.03.2025 року.

Суддя