МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ____________
Пр. №2/521/1813/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Сегеди О.М.,

при секретарі Замниборщ А.С.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська товарна біржа, про визнання права власності на нерухоме майно,

встановив:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська товарна біржа, посилаючись на те, що 30 квітня 1997 року між ним та ОСОБА_2 , від імені якого на підставі довіреності №230 від 09 квітня 1997 року діяв ОСОБА_3 на Одеській товарній біржі було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №20210, за умовами якого ОСОБА_1 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 58,40 кв.м., що в цілому складається з трьох кімнат, жилою площею 42,1кв.м., корисною площею 57,7 кв.м.

Позивач зазначив, що сторони договору купівлі-продажу нерухомого майна №20210 від 30 квітня 1997 року виконали всі умови вказаного договору, відповідач отримав грошові кошти та передав йому документи та ключи від квартири.

29 липня 1997 року своє право власності на квартиру АДРЕСА_1 , він зареєстрував в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, про що зроблено запис 665, кн.109 пр., стр. 104.

Отже, з часу укладання договору купівлі-продажу, він постійно, відкрито й безперешкодно користується придбаною квартирою, та як власник майна несе усі необхідні витрати з її утримання. Його право власності на квартиру АДРЕСА_1 ніким не заперечувалось та не оскаржувалось.

Вказував, що при укладенні вказаного договору нормі статті Цивільного кодексу України щодо обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна не діяли, тому договір купівлі-продажу нерухомого майна №20210 від 30 квітня 1997 року не був нотаріально посвідчений.

Стверджувала, що на даний час договір купівлі-продажу нерухомого майна №20210 від 30 квітня 1997 року, укладений ним та відповідачем на Одеській товарній біржі нотаріусами не приймається, оскільки не був нотаріально посвідчений, тому не може бути прийнятий в якості правовстановлюючого документу на квартиру.

Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд визнати за ним право власності на квартиру

АДРЕСА_1 , загальною площею 58,40 кв.м., що в цілому складається з трьох кімнат, жилою площею 42,1кв.м., корисною площею 57,7кв.м., яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №20210 від 30 квітня 1997 року, зареєстрованого на Одеській товарній біржі 30 квітня 1997 року в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю, реєстраційний номер 20210, та зареєстрованого 30 квітня 1997 року Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, за реєстровим номером 665 у реєстровій книзі 109 доп на сторінці 104.

Ухвалою суду від 20 грудня 2024 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с. 25).

Позивач та його представник, діюча за ордером від 02 грудня 2024 року в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися відповідно до ст. 128 ЦПК України (а.с. 31).

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся судом відповідно до ст. 128 ЦПК України, надав через канцелярію суду заяву про визнання позовних вимог, просив суд їх задовольнити иа розглянути справу за його відсутністю (а.с. 108).

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Одеської товарної біржів судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися судом відповідно до ст. 128 ЦПК України.

Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Оскільки відповідач на стадії підготовчого провадження звернувся до суду із заявою, в якій зазначив про визнання позовних вимог, тому суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в зв`язку з чим є підстави для ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення по справі.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07 липня 1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України» № 16652/04).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).

У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відомості про розгляд справ (залишення позову без руху, повернення позовної заяви, дані про відкриття провадження та дати призначення справи до розгляду) публікуються на офіційному веб-сайті Малиновського районного суду м. Одеси у відповідності до Рішення ради суддів загальних судів № 12 від 28 лютого 2013 року «Про організацію роботи з інформаційного наповнення і функціонування офіційних веб-сайтів загальних судів на офіційному веб-порталі судової влади України» та відправлено до ЄДРСР.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою книги шостої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.

Одеська товарна біржа є юридичною особою та діє на підставі Статуту.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності на підставі дубліката договору купівлі-продажу №947 від 02 грудня 1993 року належала квартира АДРЕСА_1 .

30 квітня 1997 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені якого на підставі довіреності №230 від 09 квітня 1997 року діяв ОСОБА_3 на Одеській товарній біржі було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №20210, за умовами якого ОСОБА_1 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з трьох кімнат, жилою площею 42,1кв.м., кухні, кладовки, коридорів, санвузла, загальною площею 58,40 кв.м., корисною площею 57,7 кв.м.(а.с. 5-6).

Сторони договору купівлі-продажу нерухомого майна №20210 від 30 квітня 1997 року виконали всі умови вказаного договору, відповідач отримав грошові кошти та передав йому документи та ключи від квартири.

29 липня 1997 року своє право власності на квартиру АДРЕСА_1 , він зареєстрував в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, про що зроблено запис 665, кн.109 пр., стр. 104 (а.с. 6 звор.).

Відповідно до довідки про визначення найбільш імовірної ринкової вартості житлової квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , вартість квартири АДРЕСА_3 , складає 493597,00 грн. (а.с.50-55).

Згідно ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власникові. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі.

Згідно ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Частина 3 ст. 640 ЦК України визначає, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

У відповідності до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено судам, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Крім того, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

Стаття 210 ЦК України передбачає державну реєстрацію правочинів у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

У відповідності до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтями 4, 27 вказаного Закону визначено, що державній реєстрації прав підлягають: право власності; державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Таким чином, на об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає в момент державної реєстрації, порядок здійснення якої визначений ст. 182 ЦК України, а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За таких обставин, суд вважає доведеним факт того, що ОСОБА_1 належить на праві власності на підставі на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна №20210 від 30 квітня 1997 року квартира АДРЕСА_1 , яка складається з трьох кімнат, жилою площею 42,1кв.м., кухні, кладовки, коридорів, санвузла, загальною площею 58,40 кв.м., корисною площею 57,7 кв.м.

У пункті 2 ч.1ст. 49 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо неподані відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Судом встановлено, що позивачка не має можливості оформити своє право власності на квартиру не в судовому порядку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон України №1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація прав є обов`язковою.

Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Відповідно до вимог ч. 9 п. 1 ст. 27 Закону України №1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Реєстрація права власності на майно може бути проведена за рішенням суду про визнання права власності на це майно.

Відповідачем не було надано до суду жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутнім у судових засіданнях відповідач також розпорядився на свій розсуд.

Отже, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про те, що належить на праві власності на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна №20210 від 30 квітня 1997 року квартира АДРЕСА_1 , яка складається з трьох кімнат, жилою площею 42,1кв.м., кухні, кладовки, коридорів, санвузла, загальною площею 58,40 кв.м., корисною площею 57,7 кв.м. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Судовий збір складає 4935,97 грн., який повністю сплачений при зверненні до суду (а.с. 1,49).

Керуючись ст. ст. 15, 16, 321, 392 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 259, 264, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

ПозовОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська товарна біржа, про визнання права власності на нерухоме майно задовольнити.

Визнати заОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , в порядку статті 392 Цивільного кодексу України право власності на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 58,40 кв.м., що в цілому складається з трьох кімнат, жилою площею 42,1кв.м., корисною площею 57,7 кв.м., яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна№20210 від 30 квітня 1997 року, укладеного на Одеській товарній біржі та зареєстрованого в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю, реєстраційний номер №20210 від 30 квітня 1997 року та який зареєстрований 29 липня 1997 року Одеським міжміським бюро технічної інвентаризацій та реєстрації об`єктів нерухомості за реєстровим номером 665 у реєстровій книзі 109 доп на сторінці 104.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 17 березня 2025 року.

Суддя: О.М. Сегеда