Справа № 462/3467/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2025 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретаря судового засідання Чайко А.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Львівської міської ради про визначення часток померлих в праві спільної сумісної власності на квартиру та визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом,

встановив:

ОСОБА_3 через свого представника та систему «Електронний суд» 22.04.2024 року звернувся в Залізничний районний суд м.Львова з позовною заявою до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Львівської міської ради, в якій просить визначити за ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/5 ідеальної частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , із спільної сумісної власності; визначити за ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , 1/5 ідеальної частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , із спільної сумісної власності; встановити факт не проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , із спадкодавцями ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час їх смерті; встановити факт не проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , із спадкодавцями ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час їх смерті; визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_4 такими, що не прийняли спадщину після померлих ОСОБА_6 та ОСОБА_4 ; визнати за ним право власності на 2/5 ідеальної частки квартири за адресою: : АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач разом із відповідачем ОСОБА_4 , відповідачем ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у 2007 році набули у порядку приватизації у спільну сумісну власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Згодом, у 2015 році помер дідусь позивача ОСОБА_6 , а у 2021 році померла його бабуся ОСОБА_4 . Позивач вважає, що прийняв спадщину після смерті бабусі та дідуся, адже постійно проживав із спадкодавцями на момент їх смерті, а тому у 2024 році звернувся до нотаріуса ЛМНО для оформлення права власності на частину квартири, яка належала спадкодавцям, проте отримав відмову у зв`язку із тим, що живими є спадкоємці першої черги, які також можуть претендувати на оспорюване майно, та що квартира належала спадкодавцям на праві спільної сумісної власності з іншими співвласниками. Одночасно, позивач посилається на те, що відповідач ОСОБА_4 , який є його батьком, ще до смерті спадкодавців виїхав за межі України, а саме у російську федерацію, де проживає до сих пір. Щодо іншого відповідача ОСОБА_5 , позивач вказує, що він є його дядьком, котрий із 2013 року зареєстрований та постійно проживає у квартирі, яка йому була подарована одним із спадкодавців. У зв`язку з неможливістю реалізувати свої спадкові права позивач, посилаючись на достатність підстав для визнання відповідачів такими, що не проживали постійно із спадкодавцями та не прийняли спадщину, змушений звернутись до суду з вимогою про виділення часток спадкодавців із спільної сумісної власності та визнання права власності на ці частини квартири за ним у порядку спадкування за законом.

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 21.05.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення такої ухвали для подання відзиву на позовну заяву та п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання пояснень щодо нього, із викладенням своїх аргументів і міркувань на підтримку або заперечення проти позову або відзиву.

16.07.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від ОСОБА_5 у якому він зазначає, що не заперечує щодо задоволення позовних вимог. Відповідач також вказує, що на момент смерті спадкодавців, які були його батьками, він із ними не проживав. Пояснює він це тим, що у 2013 році його мати - ОСОБА_4 подарувала йому квартиру за адресою; АДРЕСА_2 і з того моменту він проживав окремо від спадкодавців. В цей же час, підтвердив той факт, що його брат ОСОБА_4 , який є іншим відповідачем у цій справі, дійсно ще до смерті батька виїхав на територію російської федерації та з того моменту не проживав із спадкодавцями. Окрім цього, вказує і на те, що на час смерті спадкодавців у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 проживав позивач, який і до сьогоднішнього дня добросовісно володіє даним нерухомим майном, доглядає за квартирою та утримує її.

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 03.09.2024 року було задоволено клопотання уповноваженого представника відповідача - Львівської міської ради (далі ЛМР), щодо витребування у Другої Львівської державної нотаріальної контори належним чином завірені копії спадкових справ після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Також ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 03.09.2024 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби інформації щодо перетину кордону громадянином України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

ОСОБА_4 відзив по справі не подав, участь в судових засіданнях не брав, хоча був належним чином повідомлений про дату та час судового розгляду справи.

17.10.2024 року в порядку ст.200 ЦПК України судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засідання 03.03.2025 року у ході вступних промов представник позивача підтримав в цілому доводи, викладені стороною позивача у позовній заяві. Додатково вказував на те, що докази, які було надано стороною позивача та витребувано судом у сукупності підтверджують факти не проживання відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, і факт того, що ОСОБА_4 не проживав в Україні приблизно із 2000 року.

Уповноважений представник Львівської міської ради у ході своєї вступної промови вказав на те, що проти задоволення позову заперечує. При цьому, вказав, що наявні у матеріалах справи докази не є достатніми для встановлення фактів не проживання інших відповідачів разом із спадкодавцями на момент їх смерті, а отже, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мають вважатися такими, що прийняли спадщину як спадкоємці першої черги. Одночасно представник Львівської міської ради посилався на те, що позивач не є спадкоємцем першої черги та не надав доказів того, що він взагалі звертався до нотаріуса для оформлення прав на оспорюване майно після смерті спадкодавців та отримав відмову, що могло би свідчити про наявність спору і могло бути підставою для звернення з позовом до суду.

Заслухавши пояснення представників позивача і відповідача Львівської міської ради, дослідивши докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково та виходить із наступного.

Відповідно до частини першої ст.4 ЦПК України, частини першої ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі змісту ст.76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлені та підтверджуються дослідженими матеріалами справи наступні обставини.

Квартира за адресою: АДРЕСА_1 за даними технічного паспорта (а.с.30) є двохкімнатною та в результаті приватизації у 2007 році належать на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , що підтверджується копіями свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 12.03.2007 року виданого Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15833337 від 06.09.2007 року, даними інформаційної довідки № від 03.04.2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого (а.с.9-10, 14, 31).

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Залізничним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції зроблено актовий запис №132 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 (а.с.24).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла дружина ОСОБА_6 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) зроблено актовий запис №2336 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 (а.с.26).

Відповідно до відповіді Другої львівської державної нотаріальної контори Львівської області на ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 03.09.2024 року, спадкові справи після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не заводилися (а.с.136).

Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з визначених законом підстав набуття права власності є спадкування.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 355 ЦК визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Статтею 370 ЦК України встановлено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Частина 1 статті 1226 ЦК України визначає, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Беручи до уваги, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, то їх частки є рівними і ідеальна частка кожного з них у вказаному майні становить 1/5.

Проте, заявлені ОСОБА_3 позовні вимоги про визначення за ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , по 1/5 ідеальної частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , із спільної сумісної власності задоволенню не підлягають, з огляду на те, що визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності є неналежним способом захисту, оскільки вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству, і тому обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Натомість належним способом захисту порушеного права позивача в такому випадку є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно) в порядку спадкування.

Наведене узгоджується з послдовною практикою Верховного Суду з цього питання, зокрема, правовою позицією, викладеною у постанові від 14.08.2024 року в справі № 522/3974/20.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ст.1258 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

На підставі частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Згідно частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Даною статтею унормовано, що у випадку, коли особа постійно не проживає із спадкодавцем, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є подана нотаріусу заява.

Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

У Постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 592/7860/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що вимога про встановлення факту постійного непроживання зі спадкодавцем не є належним способом судового захисту позивача у розумінні статті 16 ЦК України. При цьому Верховний Суд зазначає, що вказаний юридичний факт підлягає встановленню при вирішенні спадкового спору, а не як окрема позовна вимога.

Враховуючи наведене, вимоги позивача про встановлення фактів не проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 із спадкодавцями на момент їх смерті та визнання ОСОБА_5 і ОСОБА_4 такими, що не прийняли спадщину, за своєю правовою природою не є окремими позовними вимогами, відповідно будуть досліджені судом як обставини справи у межах вирішення спору про визнання права власності в порядку спадкування.

Згідно даних довідки ЛКП «Левандівка» №293 від 25.03.2024 року ОСОБА_6 був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 до моменту смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . На момент його смерті у цій квартирі також були зареєстровані: ОСОБА_8 , 1951 р. народження, ОСОБА_4 , 1970 р. народження, ОСОБА_5 , 1973 р. народження, та ОСОБА_3 , 1994 р. народження (а.с.12).

Відповідно до довідки ЛКП «Левандівка» №299 від 26.03.2024 року ОСОБА_4 , 1951 р. народження, проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 до моменту її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . На момент її смерті у квартирі також були зареєстровані ОСОБА_3 , 1994 року народження, та ОСОБА_4 , 1970 року народження (а.с.13).

Згідно довідки ЛКП «Граніт» №1197 від 25.08.2016 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані 3 особи: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 22). Ці ж особи значаться зареєстрованими в квартирі за даними довідки ЛКП «Граніт» №440 від 29.08.2019 року (а.с. 15).

За наведених даних про місце реєстрації відповідача ОСОБА_5 , а також відповідних досліджених даних будинкової книги (а.с. 27-29), він був зареєстрований у квартирі на АДРЕСА_1 з 1990 року до 18.03.2016 року.

Разом з тим, сукупністю досліджених доказів, в тому числі даними договору дарування від 22.01.2013 року (а.с.16), судом встановлені обставини того, що ОСОБА_5 з січня 2013 року постійно проживав за адресою: АДРЕСА_2 у подарованій матір`ю ОСОБА_4 квартирі. Дане підтвердив сам відповідач ОСОБА_5 у відзиві на позовну заяву (а.с.104-105).

Щодо встановлення обставин проживання чи непроживання другого сина спадкодавців і батька позивача ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 на момент смерті спадкоємців суд виходить із наступного.

У відповідь на ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 03.09.2024 року Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України 11.09.2024 надіслав на електронну адресу суду лист у якому вказав, що, даних щодо перетину державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в період з 08.11.2017 року по 11.09.2024 року у базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території» не виявлено (а.с.135).

Також судом досліджено акт №196 від 15.08.2019 року, затверджений директором ЛКП «Граніт», яким зафіксовано, що зі слів сусідів, ОСОБА_4 , 1970 року народження, зареєстрований, але не проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11).

У заяві від 20.11.2008 року ОСОБА_4 просить Голову житлово-побутової комісії ГУМВСУ у Львівській області виключити його із складу сім`ї ОСОБА_4 на отримання житла без розділу черговості (а.с.17).

В дослідженій судом декларації ОСОБА_4 про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначенням житлової субсидії спадкодавиця у примітці до опису члена сім`ї ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , спадкодавиця вказала, що останній проживає у м.Москва (а.с.183).

Окрім цього, судом у ході дослідження доказів було досліджено заяву ОСОБА_9 , яка є матір`ю позивача, про видачу готівки №TR.270539.34096.1736 від 17.04.2014 року згідно якої вона отримала грошовий переказ, країна переказу росія, у сумі 5626, 04 грн. (а.с.184) та ощадну книжку при дослідженні якої представник позивача стверджував, що така є додатковим підтвердженням надсилання ОСОБА_4 коштів на утримання сім`ї із російської федерації у період із 2002 по 2004 роки (а.с.185).

Сторона позивача як доказ на доведення факту не проживання ОСОБА_4 в Україні із 2000-их років надала суду також конверт, з якого вбачається, що ОСОБА_4 надсилав у березня 2001 року поштову кореспонденцію ОСОБА_9 із Красноярського краю російської федерації. (а.с.186).

Суд, даючи оцінку наведеним доказам, зауважує про те, що кожен з них не підтверджує конкретних даних про час виїзду ОСОБА_4 з України в російську федерацію, проте вказані докази у їх сукупності є, на думку суду, достатнім підтвердженням того, що ОСОБА_4 ще на початку 2000-х років виїхав з України, з батьками ОСОБА_6 та ОСОБА_4 з того часу не проживав. Доказів на спростування таких обставин Львівською міською радою, представник якої їх заперечував, суду не надано, клопотань про витребування таких в ході розгляду справи заявлено не було. Доказів зворотного, в тому числі документального підтвердження вчинення в Україні певних юридично значимих дій, оформлення чи підписання документів, звернення до тих чи інших органів ОСОБА_4 не встановлено. Водночас, суд враховує наведені відповідачем ОСОБА_5 у відзиві на позовну заяву відомі йому достовірно відомості про те, що його брат ОСОБА_4 знаходився за кордоном у російській федерації і не проживав з батьками на час їх смерті (а.с. 104-105).

Суд також вважає за потрібне зазначити, що відповідно до правової позиції Верховного Суду від 28 квітня 2021 року викладеній у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), державна реєстрація спадкоємця сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Таким чином, відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не проживали за адресою: АДРЕСА_1 разом із батьком ОСОБА_6 на час його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 і матір`ю ОСОБА_4 на час її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно не прийняли спадщини після смерті своїх батьків в розумінні ч.3 ст.1268 ЦК України, а також не звертались в порядку ст.1269 ЦК України із відповідними заявами про прийняття спадщини, а отже не можуть вважатися таким, що прийняли спадщину у встановленому законом порядку.

При цьому, статтею 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

У постанові Верховного Суду від 19 квітня 2021 року у справі № 644/6925/19 (провадження № 61-14618св20) та від 12 липня 2021 року у справі № 449/496/18 (провадження № 61-2557св20) зазначено, що відповідно до положень статті 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Таким чином, у п`яту чергу спадкують наступні родичі спадкодавця: онуки (другий ступінь споріднення); правнуки, прабаба, прадід, племінники (третій ступінь споріднення); двоюрідні брати та сестри, двоюрідні онуки; двоюрідні діди та бабки, двоюрідні брати та сестри (четвертий ступінь споріднення); двоюрідні правнуки, двоюрідні прадіди та прабабки, двоюрідні племінники, двоюрідні дядьки та тітки, троюрідні брати та сестри (п`ятий ступінь споріднення); троюрідні правнуки, троюрідні прадіди та прабабки, троюрідні племінники, троюрідні дядьки та тітки, чотириюрідні брати та сестри (шостий ступінь споріднення).

Суд вважає доведеним той факт, що позивач є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_6 як особа, яка відноситься до п`ятої черги спадкування, оскільки є їх внуком.

Суд, вирішуючи питання задоволення позовних вимог у частині визнання права власності за позивачем у порядку спадкування за законом також враховує пояснення ОСОБА_5 , які той виклав у відзиві на позовну заяву та у яких той фактично підтвердив, що позивач постійно проживав із спадкодавцями на момент їх смерті, а тому позивач може вважатися таким, що прийняв спадщину як особа, яка постійно проживала із спадкодавцями на момент їх смерті згідно ч.3 ст.1268 ЦК України.

Суд зауважує, що за наявності на час звернення з даним позовом спадкоємців першої черги і невизначення часток спадкодавців у спільній власності на квартиру, реальна можливість оформлення позивачем ОСОБА_3 спадщини в позасудовому порядку відсутня, тому суд відхиляє доводи представника Львівської міської ради про відсутність спору.

Отже, враховуючи встановлені судом обставини і їх правове регулювання, те що спадкоємці першої черги не прийняли спадщину у передбачений законом спосіб, тому позивач відповідно до ст.1258 ЦК України отримав право на спадкування, прийняв спадщину після смерті його бабусі та дідуся у вигляді 2/5 часток квартири за адресою: АДРЕСА_1 , але не може оформити право власності на спадкове майно в позасудовому порядку, а іншим шляхом захистити його право на отримання спадщини за законом неможливо, вимоги позову про визнання права власності в поряку спадкування суд визнає обґрунтованими і доведеними та задовольняє їх.

За положеннями ст.141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судовий збір та інші судові витрати, пов?язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Задовольняючи позовні вимоги частково, відповідно до положень ст.141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір за позовною вимогою про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом в розмірі 6968 грн. (а.с.50), яку задоволено, підлягає стягнення з кожного із відповідачів у рівних частинах, а судовий збір у розмірі 2422, 40 грн. (а.с.63), який було сплачено позивачем за позовні вимоги, у задоволенні яких суд відмовляє, відшкодуванню не підлягає.

Таким чином, із відповідачів на користь позивача слід стягнути по 2322,70 грн. судового збору з кожного.

Керуючись ст.3, 10, 12, 13, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Львівської міської ради про визначення часток померлих в праві спільної сумісної власності на квартиру та визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 2/5 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкуванння за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В решті позову - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та Львівської міської ради на користь ОСОБА_3 по 2322,70 грн. понесених судових витрат зі сплати судового збору з кожного.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання якого зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідачі: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання якого зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_6 , місце проживання якого зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 ;

Львівська міська рада, , місцезнаходження: м.Львів, пл.Ринок, 1.

Повний текст рішення складено 24.03.2025 року.

Суддя (підпис)

Згідно з оригіналом.

Суддя: С.Ю. Колодяжний