провадження № 22-ц/824/4812/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Омеляном Ігорем Володимировичем на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 18 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Правовий захист нерухомості», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Василенка Олега Анатолійовича, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк Золтан Золтонович, про визнання права постійного користування, скасування державної реєстрації права власності,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Правовий захист нерухомості», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Василенка Олега Анатолійовича, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк Золтан Золтонович, про визнання права постійного користування, скасування державної реєстрації права власності, у якому просили суд:

визнати за позивачем ОСОБА_2 право постійного користування земельною ділянкою площею 0,15 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з 1950 року по теперішній час;

скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запис про реєстрацію права власності за товариством з обмеженою відповідальністю «Правовий захист нерухомості» на об`єкт нерухомого майна: будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , яка внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 січня 2020 року під записом №35154277, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О.А.;

скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запис про реєстрацію права власності за товариством з обмеженою відповідальністю «Правовий захист нерухомості» на об`єкт нерухомого майна: земельну ділянку площею 01609 га розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :90:125:0300, з цільовим призначенням 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 червня 2020 року під записом №37018627, Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

У грудні 2023 року позивачі, від імені та в інтересах яких діє адвокат Петренко А.С., звернулися до Голосіївського районного суду міста Києва із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони суб`єктам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії, щодо земельної ділянки площею 0,1609 га розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :90:125:0300, яка на праві власності належить ОСОБА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог стверджують, що 04 грудня 2023 року ОСОБА_2 отримав витяг №356983945 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відповідно до якого наразі власником земельної ділянки площею 0,1609 га розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :90:125:0300 являється гр. ОСОБА_1 . Крім того, земельна ділянка перебуває під іпотекою, згідно договору серія та номер 393 від 24 лютого 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловар І.О., де іпотекодавцем виступає ОСОБА_1 , а іпотекодержателем ОСОБА_4 (третя особа у даній справі).

Вважають, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони суб`єктам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки призведуть до її подальшого відчуження, як це вже відбулось під час розгляду даної справи та буде призводити до постійної зміни суб`єктного складу сторін у справі. Невжиття заходів забезпечення позову також можє істотно ускладнювати або унеможливлювати виконання рішення суду, а також завдати шкоди правам позивачів та їх законним інтересам.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 18 грудня 2023 року заяву задоволено. Накладено арешт на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,1609 га, кадастровий номер :90:125:0300, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000, та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 . Заборонено суб`єктам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії, щодо земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,1609 га, кадастровий номер :90:125:0300, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, представник особи, яка не брала участі у справі станом на дату постановлення оскаржуваної ухвали, ОСОБА_1 - адвокат Омелян Ігор Володимирович, 26 листопада 2024 року засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, незабезпечення балансу інтересів усіх учасників справи, просив скасувати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 18 грудня 2023 року про накладення арешту на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,1609 га, кадастровий номер :90:125:0300, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_1 не була залучена до участі у справі, хоча місцевий суд знав, що апелянтка є власницею земельної ділянки, чим грубо проігноровано її право на справедливий суд.

Крім того, такий вид забезпечення позову як накладення арешту на майно можливо застосувати виключно до майна, яке належить відповідачеві. Однак, доказів того, що земельна ділянка належить чи підлягає передачі будь-кому з відповідачів, матеріали справи не містять. Як і відсутні докази того, що позивачі чи їх спадкодавець мали права на спірну земельну ділянку.

Також, заява про забезпечення позову не містила пропозицій щодо зустрічного забезпечення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 грудня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Омеляном Ігорем Володимировичем на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 18 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Правовий захист нерухомості», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Василенка Олега Анатолійовича, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк Золтан Золтонович, про визнання права постійного користування, скасування державної реєстрації права власності, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 січня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

15 січня 2025 року представниця позивачів - адвокатка Петренко Анна Сергіївна подала відзив, у якому заперечила проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою.

У судовому засіданні представник апелянтки ОСОБА_1 - адвокат Омелян Ігор Володимирович вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

У судовому засіданні представниця позивачів адвокатка Петренко Анна Сергіївна заперечила проти задоволення вимог апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві.

У судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву позивачів про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що їх невжиття може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та ефективний захист прав позивачів, оскільки за умови зміни власника або застосування обтяження відповідне утруднить виконання рішення суду та породить необхідність подальших звернень позивача до суду та розширення кола учасників судового провадження.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Щодо права на апеляційне оскарження

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У статті 129 Конституції України у числі основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким способом або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22 рішення ЄСПЛ від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України», заява №23436/03).

Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Ця стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Разом із тим, судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.

За вказаних обставин, визначальним моментом є з`ясування того, яким чином ухвалене судове рішення впливає на права, інтереси осіб, які не брали участі у справі, але вважають порушеними свої права та інтереси.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Таку правову позицію щодо застосування правил частини 1 статті 352 ЦПК містить постанова Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі №200/6831/18.

В даному випадку оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції вжито заходи забезпечення позову щодо земельної ділянки, яка є у власності апелянки ОСОБА_1 , а тому право останньої на апеляційне оскарження судового рішення є беззаперечним.

Щодо правомірності вжиття заходів забезпечення позову

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову, зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав, або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся чи має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, постановляючи ухвалу суд першої інстанції, на переконання апеляційного суду, повністю дотримався вимог ст. ст. 149, 150, 153 ЦПК України та положень постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Встановлено, що між сторонами виник спір щодо визнання права постійного користування земельною ділянкою площею 0,1609 га, кадастровий номер :90:125:0300, за адресою: АДРЕСА_2 , яка на час звернення до суду з позовом за інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 18 вересня 2020 року належала на праві приватної власності ТОВ «Правовий захист нерухомості» () (т. 1, а.с. 75, 76).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04 грудня 2023 року №356983945 встановлено, що 22 січня 2021 року (після звернення позивачів до суду з позовом у цій справі) приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кузьменко Ю.В. зареєструвала за ОСОБА_1 право власності на спірну земельну ділянку.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, врахувавши суть спору, що виник між сторонами, можливість реальної загрози невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, відповідність оскаржуваного виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, правильно прийшов до висновку про обґрунтованість заяви, оскільки між сторонами дійсно існує спір, який перебуває на розгляді у суді, а спірне нерухоме майно, щодо якого накладено арешт, є предметом спору.

Апеляційний суд вважає, що таке втручання держави у право на мирне володіння майном у даному випадку, є виправданим та вкрай необхідним, оскільки воно спрямовано виключно на забезпечення цивільного судочинства. Арешт майна полягає у позбавленні можливості лише розпоряджатись цими об`єктами нерухомого майна та не призведе до жодних негативних наслідків. Вжиття цього процесуального заходу не порушить вимоги ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а навпаки сприятиме захисту права позивача на справедливий суд, гарантованого ч.1 ст.6 цієї ж Конвенції.

При цьому колегія суддів зазначає, що адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Такі заходи мають на меті, зокрема, запобігти невиправданому розширенню кола осіб, прав та інтересів яких стосуватиметься судове рішення, а відтак - утрудненню чи неможливості виконання цього рішення.

За обставинами цієї справи, після звернення позивачів до суду з позовом відбулося відчуження відповідачем ТОВ «Правовий захист нерухомості» (наразі перейменовано в ТОВ «Рінг Форт») спірної земельної ділянки на користь апелянтки ОСОБА_1 на підставі акту приймання-передачі серія та №1891, 1892, посвідченого 08 грудня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьменко Ю.В.

Наведене фактично призвело до розширення кола учасників справи та обумовило залучення місцевим судом до участі у справі ОСОБА_1 третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, про що 11 липня 2024 року постановлено відповідну ухвалу.

Апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду про існування обґрунтованого припущення, що ОСОБА_1 , як власник спірного майна, може розпорядитися ним, зокрема відчужити його іншим особам до вирішення справи по суті, що у подальшому може утруднити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачів, за захистом яких вони звернулися до суду, та матиме наслідком повторне розширення кола учасників справи.

Враховуючи, що на час звернення позивачів до суду з позовом спірна земельна ділянка належала на праві власності відповідачу ТОВ «Правовий захист нерухомості» (наразі перейменовано в ТОВ «Рінг Форт»), однак останній, діючи недобросовісно та на шкоду позивачам, відчужив її на користь ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що за обставин цієї справи втручання держави у право власності апелянта є виправданим та обґрунтованим, а з урахуванням залучення її до участі у справі таким, що не порушує її права та законні інтереси, оскільки такий вид забезпечення позову, як арешт майна обмежує лише можливість вчиняти дії щодо розпорядження спірним майном.

Колегія суддів наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Викладене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеною в постанові від 14 лютого 2022 року в справі №367/3628/21.

За встановлених обставин, колегія суддів вважає цілком обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що вжиті заходи забезпечення позову є необхідними, достатніми та співмірними із заявленими позовними вимогами.

Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при його постановленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала не підлягає скасуванню, як така, що постановлена з додержанням вимог закону.

В частині заборони суб`єктам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії, щодо земельної ділянки ухвала суду першої інстанції не оскаржувалася, а тому, відповідно до ст. 367 ЦПК України, не переглядалася.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Омеляном Ігорем Володимировичем - залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 18 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 13 березня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова