Житомирський апеляційний суд
Справа №274/2719/24 Головуючий у 1-й інст. Хуторна І. Ю.
Категорія 10 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Шевчук А.М.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №274/2719/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку квартири в порядку набувальної давності, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на заочне рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Хуторної І.Ю. в м. Бердичів Житомирської області,

в с т а н о в и в :

У березні 2024 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності.

В обґрунтування позову зазначав, що ОСОБА_1 з 2010 року без реєстрації проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Вказує, що 12.07.2007 між ОСОБА_4 (батьком сторін) та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом за №3-395, предметом якого була спірна квартира. Зазначає, що квартира АДРЕСА_1 належить сторонам на праві приватної власності по 1/2 частці кожній. Стверджує, що з 2010 року ОСОБА_1 користується усією квартирою. Вказує, що після укладення договору довічного утримання ОСОБА_2 , яка є громадянкою російської федерації, та яка там постійно проживає, жодного разу не навідувалась до батьків, не несла витрати на утримання квартири і оплату комунальних послуг. Зазначає, що відповідачка з 2010 року жодного разу не приїздила в квартиру, не користувалась своєю часткою, не ставила питання про звільнення її частини житла. Стверджує, що ОСОБА_1 постійно проживає у спірній квартирі вже понад 13 років та добросовісно, відкрито, безперервно володіє та користується вказаною квартирою, утримує її в належному стані та сплачує комунальні послуги. Враховуючи вищевикладене просив задовольнити позов в повному обсязі.

Заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17 січня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що відповідач більше 14 років не навідувалася до належної їй частки квартири, не здійснювала жодних дій щодо підтримання її в належному стані, не цікавилася жодним чином реалізацією своїх прав щодо неї, а тому вказане свідчить, що така бездіяльність відповідача є фактичною відмовою від права власності на спірну частку квартири. Зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не надав жодної оцінки факту не проживання у спірній квартирі відповідача. Звертає увагу на те, що матеріали справи містять докази того, що позивач оплачувала всі комунальні платежі по квартирі, що свідчить про те, що остання протягом тривалого часу відкрито користується усією квартирою. Також вказує на те, що судом першої інстанції не було враховано пояснень свідків. Звертає увагу на те, що позивач не приховувала того, що користується квартирою в повній мірі, в тому числі належною відповідачу, оскільки проживає у спірній квартирі без реєстрації з 2010 року. Вказує, що позивач не могла переоформити особові рахунки на всю квартиру на своє ім`я, оскільки вона є власником лише 1/2 частини квартири без виділення конкретної частини, а оформити на себе особовий рахунок на всю квартиру без згоди співвласника не є можливим. Звертає увагу на те, що позивач не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а тому змушена була звернутися до суду з даним позовом. Враховуючи вищевикладене просить скасувати заочне рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17 січня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 12 липня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Бердичівської державної нотаріальної контори Пашинським О.М. та зареєстрований в реєстрі за №3-396.

За умовами договору довічного утримання ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках квартиру АДРЕСА_1 , а набувачі зобов`язалися повністю утримувати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , забезпечувати їх харчуванням, доглядом, одягом, необхідною допомогою, зберегти в їх безкоштовному довічному користуванні вищевказану квартиру.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Державного комунального підприємства Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації від 23.08.2007 за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано на праві приватної власності за кожним по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 на підставі договору довічного утримання від 12.07.2007.

Відповідно до акта обстеження житлових умов від 30.08.2023, складеного комісією в складі: голови ОСББ «Перемога» Марковської Н.В. та члена правління Радіонової А.І., під час обстеження квартири АДРЕСА_1 , встановлено, що ОСОБА_1 проживає у вказаній вище квартирі без реєстрації з 2010 року, про що підтвердили свідки: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Відповідно до акту від 08.09.2023, складеного комісією в складі голови ОСББ «Перемога» Марковської Н.В. та члена правління ОСОБА_9 встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 у батьків була востаннє у 2010 році. Ремонтом, обслуговуванням та сплатою внесків по утриманню вказаної квартири займається ОСОБА_1 .

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 до матеріалів справи також долучено: копію технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 від 08.09.2023, копії квитанцій по оплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 (особовий рахунок відкрито на ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ) за кілька місяців 2021- 2022 років, виписку по банківському рахунку, з якої слідує, що із червня 2022 року до вересня 2023 року вона вносила платежі за квартплату за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки від 06.09.2023, виданої КП «Бердичівтеплоенерго» та копії довідки МКП «Бердичівводоканал» у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 01.08.2023 заборгованості по сплаті послуг за постачання теплової енергії та водопостачання немає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка на підставі договору довічного утримання від 12.07.2007 є власником спірної 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Суду не надано доказів, що відповідачка від своєї власності відмовилася, а відтак відсутні підстави вважати, що у спірної 1/2 частки квартири відсутній власник або власник невідомий. Також, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела всіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, які є необхідним для набуття права власності за набувальною давністю, зокрема добросовісність заволодіння чужим майном.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних вище умов у сукупності.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17.

У постановах від 15 листопада 2022 року у справі №293/1061/21, від 15 червня 2023 року у справі №359/8844/20, від 21 лютого 2024 року у справі №756/6953/2017 Верховний Суд зазначив, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 листопада 2022 року у справі №293/1061/21 (провадження №61-4347св22), від 15 червня 2023 року у справі №359/8844/20 (провадження №61-5539св23) та від 27 березня 2024 року у справі №462/2756/18 (провадження №61-15779св20).

У справі, що переглядається встановлено, що звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що вона з 2010 року без реєстрації проживає у квартирі АДРЕСА_1 . 12.07.2007 між ОСОБА_4 та нею і ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом за №3-395, предметом якого була спірна квартира. Вказана квартира АДРЕСА_1 належить їй та ОСОБА_2 на праві приватної власності по 1/2 частці кожній.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Встановивши, що спірна 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання від 12 липня 2007 року, про що зазначила ОСОБА_1 у позовній заяві, надавши його копію, а ОСОБА_2 не відмовлялася від свого права власності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на зазначене нерухоме майно за набувальною давністю.

Сам по собі факт проживання та користування ОСОБА_1 спірною квартирою не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю. При цьому, ОСОБА_1 не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем спірної 1/2 частки квартири, оскільки вона увесь час знала про те, що за договором довічного утримання від 12 липня 2007 року власником 1/2 частини спірної квартири є ОСОБА_2 , яка не відмовилася від права власності на належне їй нерухоме майно, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Також, колегія суддів вважає за необхідне підкреслити, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

По суті, підстави позову й доводи апеляційної скарги свідчать про відсутність достатніх умов для застосування статті 344 ЦК України.

На підставі викладеного, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції повно з`ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об`єктивний склад, права та обов`язки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені в оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.

Натомість, згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ніщо не вказує на те, що судом першої інстанції не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Водночас, заявником не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які вона не змогла повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач надала пояснення та докази щодо обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 18 березня 2025 року.

Головуючий

Судді