ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 року

м. Черкаси

Справа № 697/342/24
Провадження № 22-ц/821/319/25
Категорія: 301030000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Фетісової Т.Л., Новікова О.М.

за участю секретаря: Гладиш О.Ю.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Виконавчий комітет Канівської міської ради Черкаської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22 листопада 2024 року(ухвалене під головуванням судді Скирди Б.К. у приміщенні Канівського міськрайонного суду Черкаської області, повний текст рішення складено 29 листопада 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про припинення права власності на частину знищеного об`єкта нерухомого майна та визнання права власності на об`єкт нерухомого майна,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

20 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Канівського міськрайонного суду Черкаської області із позовом до Виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про припинення права власності на частину знищеного об`єкта нерухомого майна та визнання права власності на об`єкт нерухомого майна.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що при проведенні прилюдних торгів у місті Каневі Черкаської області 03.12.2001 вона придбала 67% будинку площею 53,1 кв.м. з надвірними спорудами (підвал, гараж на два бокси), яке знаходиться в АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування від 04.02.2002, посвідченого приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу, вона отримала у дарунок квартиру АДРЕСА_2 , жилою площею 15,9 кв.м., загальною 36,6 кв.м.

10.09.2002 вона набула право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0991 га, кадастровий номер :01:004:0039, яка знаходиться за вищезазначеною адресою з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав.

Позивачка вказує, що оскільки в будівлі, крім її сім`ї, з 2001 року ніхто не проживав, квартири в ньому, які були умовно позначені як № 1 та АДРЕСА_3 прийшли у непридатність для подальшого проживання, вона вирішила здійснити реконструкцію та перепланування будівлі під сучасний компактний будинок садибного типу.

В подальшому, було знесено частини ветхої прибудови, позначені у будівлі як квартири АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 , до основної будівлі, та на її місці збудовано житлову прибудову «літ. А2».

Вказує, що за її зверненням Канівським виробничим відділком Черкаського ООБТІ було виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами станом на 18.01.2019 (із внесенням змін та добудов, здійснених в ході реконструкції та перепланування).

Для узаконення своїх дій та реєстрації за собою права власності на одну цілу будинку, вона направила свою заяву та Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації ЧК 63 від 11.04.2019 разом з наявними документами до Канівського виробничого відділку Черкаського ОБТІ та до реєстраційної служби виконавчого комітету Канівської міської ради із заявою про державну реєстрацію права власності, однак їй було усно відмовлено в цьому у зв`язку з реєстрацією права власності на нерухоме майно за іншим власником.

В подальшому, вказує позвачка, стало відомо, що право власності на умовно позначену квартиру АДРЕСА_3 у старій будівлі було зареєстровано у Черкаському обласному ОБТІ та видане свідоцтво про право власності на житло 10.11.1985 № 2176 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Загальна площа квартири складала 33,6 кв.м.

На повторне звернення до реєстраційної служби виконкому Канівської міської ради пояснили, що у електронній базі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зазначена інформація про реєстрацію права власності на житло за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відсутня, але у паперовому варіанті у обліках ЧООБТІ вона існує.

Тобто, у реєстрі речових прав на нерухоме майно, який свого часу перебував у віданні органів БТІ, містяться відомості про право власності на нерухоме майно, якого фактично не існує.

На місці новозбудованої нею прибудови, позначеної в плані літерою (А2) раніше знаходилася прибудова, яка мала позначки квартири АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 , що належали їй та сім`ї ОСОБА_5 і яка була зруйнована. Підтвердженням цього є довідка Канівського виробничого відділку ЧООБТІ № 294 від 23.05.2019, в примітці якої зазначено, що квартири АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 знесено.

Для вирішення спірного питання попереднім власникам квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 необхідно звернутися до Відділу державної реєстрації права власності із заявою про припинення права власності.

Позивачка зазначає, що відшукати попередніх власників не може, вона їх не бачила і не знає, де вони можуть бути. За інформацією їхніх знайомих, вони досить давно виїхали до російської федерації і до реєстраційної служби не можуть звернутися із заявою про припинення права власності на житло, яке на даний час зруйноване і фактично не існує.

При цьому, реєстрація права власності за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 порушує її права як власника будинку, оскільки вона позбавлена можливості зареєструвати своє право власності на будинок, що побудований (реконструйований та перепланований) нею на законних підставах та на земельній ділянці, власником якої вона являється.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просила суд ухвалити рішення, яким припинити право власності на нерухоме майно щодо реєстрації за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 36,6 кв.м. та за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_5 у зв`язку із знищенням об`єкта нерухомого майна та визнати право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна, а саме: житловий будинок садибного типу, позначений в технічному паспорті літерою «А-1» з житловою прибудовою, позначеною в технічному паспорті літерою «А-2» з підвалом та ганком, з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі частки 100%.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про припинення права власності на частину знищеного об`єкта нерухомого майна та визнання права власності на об`єкт нерухомого майна- відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивовано тим, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували знищення майна (вказаних квартир, право власності на які зареєстроване за позивачем та відповідачами), зокрема, довідок органів внутрішніх справ України, офіційних висновків інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо, як і не містять відомостей про звернення власників цих квартир в добровільному порядку до органу БТІ або органів державної реєстрації прав на нерухоме майно із заявою про внесення змін до державного реєстру прав на нерухоме майно у зв`язку зі знищенням об`єкта нерухомості.

Суд дійшов висновку про відсутність порушеного права та інтересу позивачки, оскільки вона не має будь-якого речового права на квартиру відповідачів, бо не є ні його власником, ні користувачем. Той факт, що квартира АДРЕСА_3 належала відповідачам, яких позивач ніколи не бачила і їй невідомо де вони можуть бути, не є підставою для припинення за ними права власності чи майнових прав на це майно. Судом також не встановлено факту знищення спірних квартир, які належать позивачу та відповідачам. Крім того, обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним і фактично є втручанням в право власності інших осіб.

Таким чином, оцінивши докази, подані сторонами, встановивши характер спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про припинення права власності на частину знищеного об`єкта нерухомого майна та визнання права власності на об`єкт нерухомого майна.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 27 грудня 2024 року на поштове відділення, ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду першої інстанції необґрунтованим, таким, що постановлене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, при неповному встановленні обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, недостатності дослідження та оцінки доказів, просила рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Аргументи учасників справи

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на наявність матеріалів технічної інвентаризації будівлі, які підтверджують факт знищення частини будівлі, що раніше були позначені на плані як квартири АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 .

Судом не було прийнято до уваги покази допитаного в якості свідка ОСОБА_6 , який під присягою пояснив суду, що сім`я ОСОБА_5 в квартирі не проживала, вказані особи виїхали в 1995 році на постійне місце проживання до російської федерації, останні раз приїздили в 2000 році. Оскільки не можливо було продати квартиру, яка була зруйнована, тому вони її повністю розібрали, а будівельні матеріали передали ОСОБА_6 .

Вказане підтверджує факт знищення квартири, право власності на яку просила припинити позивачка у судовому порядку.

Вказує, що їй належить земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок садибного типу як одна ціла одиниця майна без різних складових, що мають чітко визначені частини, тобто відсутній поділ будівлі на квартири, що також підтверджує знищення частини будівлі, в якій чітко визначений поділ квартири АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 .

При наданні земельної ділянки у власність будь-яких обмежень, застережень щодо її використання у зв`язку з наявністю квартири, що належала сім`ї ОСОБА_5 не встановлено, що також підтверджує відсутність знищеного майна у вигляді квартири, що їм належала на праві власності.

Зазначені обставини також судом не досліджувалися та не прийняті до уваги при постановленні рішення.

Вказує, що їй належить 84% будівлі від загальної площі будівлі, а інша частина будівлі загальною площею 33,6 кв.м. ( близько 16% будівлі ) була у власності сім`ї ОСОБА_5 , яка ними була знищена у 2000 році, а будівельні матеріали були продані її чоловікові.

Реєстрація права власності відповідачів ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_3 у будинку, яка на даний момент фактично не існує у зв`язку із її фізичним знищенням, порушує її права на здійснення реєстрації права власності належного їй майна та розпорядження ним на власний розсуд.

Посилається на те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги той факт, що після продажу будівельних матеріалів, які вони отримали при знесенні квартири, Саттарови добровільно передали їй, як власнику значно більшої частини будівлі, своє свідоцтво про право власності на знищену квартиру.

Зазначає, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Вважає, що подія у вигляді знищення належного ОСОБА_5 частини майна, що входило до складу об`єкту нерухомості як квартира АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , що належала їй, а саме до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджена достовірними та належними доказами.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу Черкаського апеляційного суду 17 лютого 2025 року, Виконавчий комітет Канівської міської ради Черкаської області, вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду законним та обґрунтованим, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а ухвалене судом першої інстанції рішення залишити без змін.

Фактичні обставини справи

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до розпорядження органу приватизації від 10.11.1995 № 1842, від наймача ОСОБА_2 надійшла заява на приватизацію квартири (будинку), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , в якій проживає сім`я з 3 осіб. Після розрахунків та розгляду матеріалів з зазначеного питання вирішили прохання наймача ОСОБА_2 задовільнити і передати вказану квартиру в приватну власність (а.с.61-зв.).

На підставі зазначеного розпорядження, БТІ м.п. «Обрій» видане свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на житло від 10.11.1995, яким посвідчено, що квартира АДРЕСА_7 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; загальна площа квартири становить 33,6 кв.м. (а.с.82).

Крім цього, відповідно до свідоцтва від 07.12.2001, виданого приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу, відповідно до пункту 6.1 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна, затвердженого Міністерством юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 11/5 з відповідними змінами та доповненнями і на підставі акту про проведені прилюдні торги, затвердженого начальником Канівського міського відділу державної виконавчої служби Шатило Л.Л., 03.12.2001, посвідчено, що частина нерухомого майна у вигляді 67% будинку, площею 53,1 кв.м., із надвірними спорудами (підвал, гараж на два бокси), яке знаходиться в АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 (а.с.70).

Відповідно до договору дарування квартири від 04.02.2002, укладеного між ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ) та ОСОБА_1 (Обдарована), ОСОБА_7 подарував, а Обдарована прийняла в дар належну ОСОБА_7 на праві приватної власності квартиру за АДРЕСА_2 . Квартира, яка дарується, складається з однієї кімнати та розташована на першому поверсі одноповерхового житлового будинку, жила площа її складає 15,9 кв.м., загальна площа 36,6 кв.м. (а.с.71).

Згідно відомостей витягу з Державного реєстру речових прав № 351523520, сформованого 24.10.2023, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:004:0039 площею 0,0991 га (а.с.72).

Як вбачається з відомостей, наявних у технічному паспорті на житловий будинок садибного типу по АДРЕСА_1 , власником квартири АДРЕСА_4 зазначено ОСОБА_1 (документи, що підтверджують право власності: свідоцтво про придбання майна від 04.02.2002 та договір дарування від 04.02.2002); власником квартири АДРЕСА_3 зазначено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (документи, що підтверджують право власності: свідоцтво про право власності від 10.11.1995) (а.с.78-80).

Згідно відомостей Канівського відділку КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 23.05.2019 № 294, станом на 01.01.2013 житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано у Черкаському обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації за:

- ОСОБА_1 , документи, що підтверджують право власності: Свідоцтво від 07.12.2001, видане приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу за реєстром № 1-3242. Договір дарування від 04.02.2002, посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу за реєстром № 1-166 квартира № 1;

- ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , документи, що підтверджують право власності: Свідоцтво № 2176 про право власності від 10.11.1985 видане БТІ м.п. «Обрій» квартира АДРЕСА_3 (а.с.83-зв.).

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 пояснив, що є чоловіком ОСОБА_1 . Вони проживають в АДРЕСА_1 . Цей будинок раніше складався з трьох частин. Він був прописаний за цією адресою, друга половина належала особам, які давно виписалися з цього будинку і звільнилася житлова площа, на якій вони проживали. ОСОБА_5 не було де прописатися і тому в цьому будинку його прописав родич, який був раніше керівником установи та працював в м. Каневі. Однак сім`я ОСОБА_5 за цією адресою не проживала. Будівля була побудована 1905 року і не придатна для проживання. Він з позивачкою викупили те службове приміщення, а ОСОБА_5 звільнили його, оскільки на початку 90-х років виїхали в москву. Саттарови навідувалися за цією адресою орієнтовно до 2000 року. Зайшла розмова, що обидві сім`ї будуть розбирати приміщення за цією адресою та домовились, що свідок з позивачкою викуплять приміщення, яке належить ОСОБА_5 . Саттарови свій кирпич та шифер вивезли, а свідок з позивачкою їх склали в себе. На даний час, в тій частині приміщення, яка побудована десь у 1970-1973 роках вони проживають, а дві квартири будинку розібрані. Саттарови розібрали свою половину, а свідок з позивачкою іншу. Документи жодні не оформляли, оскільки на їх думку, вони були не потрібні, лише Саттарови віддали акт приватизації, а Гуленки заплатили Саттаровим 300 доларів США. В подальшому, орієнтовно у 2010 році зрозуміли, що в них з оформленням документів є певні проблеми.

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами першою, другою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України).

Статтею 346 ЦПК України визначено підстави припинення права власності, зокрема, відповідно до пункту 4 частини першої статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі знищення майна та відповідно до пункту 2 частини першої цієї статті, право власності припиняється у разі відмови власника від права власності.

Згідно з частинами першою, другою статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення.

У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно зі статтею

349 ЦК Украйни, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі № 708/254/18, від 26 червня 2019 року у справі № 334/16303/15, від 25 вересня 2019 року у справі № 272/62/15-ц, від 25 березня 2021 року у справі № 588/249/20, від 01 серпня 2019 року у справі № 915/406/18, від 18 листопада 2020 року у справі № 04/5026/803/2012.

У постанові Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі № 907/710/17 зазначено, що власник має право за своєю волею визначати фактичну та юридичну долю речі. Одним із видів визначення такої фактичної та юридичної долі речі є знищення майна, тобто обставина, яка припиняє існування, у подальшому, конкретного об`єкта права власності.

За загальним правилом, право власності на майно припиняється в момент його знищення, проте на майно, права на яке підлягають державній реєстрації (наприклад, об`єкти нерухомості (стаття 181 ЦК України)), таке право припиняється з моменту внесення відповідним органом за заявою власника змін до державного реєстру.

Отже, припинення права власності на нерухоме майно на підставі статті 349 ЦК України, пов`язується з фактом звернення власника до відповідного органу та наявністю рішення про виключення знищеної речі з державного реєстру.

У даній справі встановлено, що спірне нерухоме майно належить на праві спільної часткової власності позивачу та сім`ї ОСОБА_5 .

Як вірно зазначено судом першої інстанції, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували знищення майна ( вказаних квартир, право власності на які зареєстровано за позивачем та відповідачами), зокрема, довідок органів внутрішніх справ України, офіційних висновків інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо, як і не містять відомостей про звернення власників цих квартир в добровільному порядку до органу БТІ або органів державної реєстрації прав на нерухоме майно із заявою про внесення змін до державного реєстру прав на нерухоме майно у зв`язку зі знищенням об`єкта нерухомості.

Примітки до короткої характеристики домоволодіння за даними технічної інвентаризації станом на 18.01.2019 квартири АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 , які належать позивачу та сім`ї ОСОБА_5 не є належними доказами на підтвердження знищення об`єкта нерухомості.

Отже, суд першої інстанції, оцінивши докази, надані в обґрунтування факту знищення майна, встановив відсутність належних доказів повного знищення об`єктів нерухомості.

Доводи апеляційної скарги, що реєстрація права власності відповідачів ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_3 у будинку, яка на даний момент фактично не існує у зв`язку із її фізичним знищенням, порушує права позивачки на здійснення реєстрації права власності належного їй майна та розпорядження ним на власний розсуд, відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки, як вірно встановлено судом, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження знищення квартири АДРЕСА_7 , яка належить на праві власності сім`ї ОСОБА_5 і не порушує прав позивачки, як власника іншої частини об`єкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою АДРЕСА_8 .

В апеляційній скарзі позивач також посилається на те, що судом не було прийнято до уваги покази допитаного в якості свідка ОСОБА_6 , який під присягою пояснив суду, що сім`я ОСОБА_5 в квартирі не проживала, виїхавши в 1995 році на постійне місце проживання в російську федерацію, попередньо, розібравши належну їм квартиру і передавши будівельні матеріали ОСОБА_6 .

Перевіривши наведені доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вирішуючи даний спір, вірно застосував висновки Верховного Суду, викладені у аналогічних справах, а також правомірність звернення позивача до суду з даним позовом, у зв`язку із чим дійшов вірного висновку про відсутність порушеного права та інтересу позивача, оскільки позивач не має будь-якого речового права на квартиру відповідачів, бо не є ні його власником, ні користувачем.

Самі лише покази свідків, які не узгоджуються з іншими доказами у справі,не можуть бути визначальними для задоволення позову, а враховуються судом на підставі зібраних у справі доказів в їх сукупності.

Також відхиляються доводи скаржника, що суд першої інстанції не прийняв до уваги той факт, що після продажу будівельних матеріалів, які відповідачі отримали при знесенні квартири, Саттарови добровільно передали їй, як власнику значно більшої частини будівлі, своє свідоцтво про право власності на знищену квартиру, по наступним підставам.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є відмова від права власності.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності, у разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову.

Таким чином, законодавець визначив момент припинення прав власності вчиненням дії, яка свідчить про таку відмову.

Продаж будівельних матеріалів не може бути тією дією, яка свідчить про відмову від права власності.

Колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження добровільної відмови ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 від права власності на квартиру АДРЕСА_7 .

Доводи скаржника, що при наданні земельної ділянки у власність будь-яких обмежень, застережень щодо її використання у зв`язку з наявністю квартири, що належала сім`ї ОСОБА_5 не встановлено, що також підтверджує відсутність знищеного майна у вигляді квартири, що їм належала на праві власності, не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки, на земельній ділянці знаходиться частина житлового будинку, яка перебуває на праві власності у позивача, тому відсутні будь-які застереження щодо її використання.

Крім того, предметом даного спору є припинення права власності на об`єкт нерухомості, а не усунення перешкод у користуванні належної позивачу на праві власності земельної ділянки, яке ніким не порушується.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не надано переконливих, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту знищення майна (квартири АДРЕСА_4 та квартири АДРЕСА_3 , що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 ), а також наявності відповідної заяви власників майна про внесення змін до державного реєстру.

Крім того, суд першої інстанції вірно зазначив, що необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача, тобто законодавець пов`язує факт звернення до суду з наявністю вже порушених прав та інтересів позивача.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом апеляційного перегляду, проте не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, що виникли в даному випадку та застосував закон, що їх регулює. За наслідком апеляційного перегляду порушень матеріального чи процесуального закону судом першої інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі судове рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачає, оскільки їх доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 258, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про припинення права власності на частину знищеного об`єкта нерухомого майна та визнання права власності на об`єкт нерухомого майна залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді О.М. Новіков

Т.Л. Фетісова

/повний текст постанови суду виготовлений 14 березня 2025 року/