Справа № 686/3909/25
Провадження № 2/686/2771/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2025

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області

в складі: головуючої судді Салоїд Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Лоб І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хмельницький цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІГ-АНТ» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «ГІГ-АНТ» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних, в обґрунтування якого вказував, що 20 грудня 2005 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 20/12/2005/840-К, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 28 442,00 доларів США, зі сплатою 10 % річних, строком до 19 грудня 2030 року.

В обгрунтування заявленого зазначав, що відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання згідно умов кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом, яка станом на 12.08.2013 року становить 52 405, 36 доларів США.

Вказані обставини встановлені рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 жовтня 2013 року у справі № 686/16818/13-ц року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 20/12/2005/840-К від 20.12.2005 року у розмірі 52 405,36 доларів США.

В подальшому, 16.01.2020 року між ТОВ «ГІГ-АНТ» та ПАТ КБ «Надра» укладено договір №GL3N014029 відступлення (купівлі - продажу) право вимоги, за яким банк відступив шляхом продажу ТОВ «Гіг-Ант» право вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором 20/12/2005/840-К від 20.12.2005 року.

Крім того, зазначав, що станом на 03.02.2025 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28.10.2013 року не виконане, та заборгованість за кредитним договором складає 52 405,36 доларів США.

Враховуючи, що станом на день подання позову не виконав свої грошові зобов`язання вказані суми нараховуються відповідно до ст. 625 ЦК України: 3% річних у сумі 7 697.13 доларів США.

На підставі вищевикладеного, посилаючись на норми права та умови договору, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства згідно вимог ст.. 625 ЦК України 3% річних у сумі 7 697.13 доларів США, що еквіалентно 321 172,75 грн., а також 4 817.60 грн. з повернення сплаченого судового збору.

Від представника позивача у матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у її відсутності. Позов підтримала та просила його задовольнити. У разі відсутності відповідача, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, повідомлена про час і місце розгляду справи за її відсутності, просить застосувати строк позовної давності відповідно до п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно положень ст. ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

З матеріалів справи убачається, що 20 грудня 2005 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 20/12/2005/840-К, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 28 442,00 доларів США, зі сплатою 10 % річних, строком до 19 грудня 2030 року.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 жовтня 2013 року у справі № 686/16818/13-ц року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 20/12/2005/840-К від 20.12.2005 року у розмірі 52 405,36 доларів США.

16.01.2020 року між ТОВ «ГІГ-АНТ» та ПАТ КБ «Надра» укладено договір №GL3N014029 відступлення (купівлі - продажу) право вимоги, за яким банк відступив шляхом продажу ТОВ «Гіг-Ант» право вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 20/12/2005/840-К від 20.12.2005 року у розмірі 52 405,36 доларів США.

Як вбачається із матеріалів справи, що станом на 11.10.2024 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28.10.2013 року не виконано та заборгованість за кредитним договором не погашена та складає 52 405,36 доларів США.

Рішення суду про стягнення з відповідачів боргу набрало законної сили 03.12.2013 року. Тобто, вимога про стягнення заборгованості вже захищена у судовому порядку.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

За умовами ч. 1 та ч. 12 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції станом на час набрання рішенням законної сили, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

За відсутністю доказів пред`явлення виконавчого листа до виконання або поновлення строків у встановленому порядку, суд приходить до висновку, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання було пропущено.

Між тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

У постанові від 27 квітня 2018 року у справі № 908/1394/17 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17, № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18. З вказаним висновком також погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц.

ТОВ «Гіг-Ант», яке є правонаступником банку, звернулося до суду про стягнення 3% річних у межах трирічного строку позовної давності за період з 03.04.2017 року по 23.02.2022 року відповідно до пункту 12 Прикінцевих там Перехідних положень.

Тому підстави для застосування строку позовної давності представником відповідача відсутні, а п. 15 Прикінцевих та перехідних положень в даному випадку застосуванню не підлягає.

Так, згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Також, згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

При цьому, згідно із ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом ( ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Таким чином, правовий аналіз положень статей 526,599,611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від4 липня 2018 року справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі,не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Крім того, у пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Таким чином, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та триває і на даний час, тобто до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на захист своїх порушених прав шляхом звернення до суду з вимогами про стягнення з боржника 3 процентів річних інфляційних витрат, визначених ст. 625 ЦПК України.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Крім того, законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим, а невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Аналогічні за змістом правові висновки виклав Верховний Суд у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року у справі № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 21 листопада 2018 року у справі № 642/493/17-ц, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц.

Також слід зазначити, що право кредитора на звернення до суду із позовом на підставі статті 625 ЦК України і стягнення з боржника трьох процентів річних та інфляційних витрат за весь період прострочення виконання рішення суду не залежить від діяльності органів державної виконавчої служби з цього приводу.

Така правова позиція зазначена Верховним Судом у постанові від 4 грудня 2019 року справі № 601/2120/17.

Виходячи з наведених вище положень закону, відповідач ОСОБА_1 зобов`язаний відповідати перед позивачем у межах обов`язків, визначених положеннямист.625 ЦК, тобто сплатити позивачу встановлені три проценти річних від простроченої суми.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором три відсотки річних за період з 03 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року становлять 7 697.13 доларів США.

За таких обставин, дослідивши та проаналізувавши подані письмові докази, враховуючи те, що відповідач ОСОБА_1 не виконує взяті зобов`язання за укладеним договором й відповідно не надав суду доказів на спростування вказаного, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по зверненню до суду в розмірі 4 817.60 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.11, 15-16, 509-510, 525, 526, 549-554, 611, 612, 625, 1048-1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 76, 77, 141, 263-265, 280-282, ЦПК України, суд, -

У х в а л и в:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариство з обмеженою відповідальністю «Гіг-Ант» 3% річних у сумі 7 697,13 доларів США та судовий збір в сумі 4 817.60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30 діб з дня його проголошення до Апеляційного суду Хмельницької області.

Повний текст рішення складено 13.03.2025.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ГІГ-АНТ», , 46010, м. Тернопіль, вул. Текстильна,24-А.

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 .

Суддя :