Номер провадження: 22-ц/813/196/25
Справа № 521/8684/20
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

переглянув у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2021 року за позовом Головного управління Національної поліції в Одеській області до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

01 червня 2020 року Головне управління Національної поліції в Одеській області звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті за спожиті комунальні послуги за період з 2016 по 2019 роки в розмірі 39 459,64 грн, а також судових витрат у розмірі 2 102 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що згідно довідки №123 (виписка з домової книги про склад сім`ї та прописку), ОСОБА_1 разом із своїм чоловіком ОСОБА_2 та сином ОСОБА_3 проживають в кімнатах АДРЕСА_1 . Згідно доповідної записки коменданта ВКЕЗ ЦЗ ГУНП в Одеській області ОСОБА_4 , ОСОБА_1 в період 2016 по 2019 рік не сплачувала за комунальні послуги, та на даний час в неї наявний борг у розмірі 39 459,64 гривень.

Позивач також вказує, що з 2016 року із ОСОБА_1 договір найму житла не укладався, оскільки остання не сплачувала кошти за спожиті житлово-комунальні послуги, проте продовжувала проживати в гуртожитку та користуватися наданими їй послугами. Заборгованість відповідача підтверджується довідкою начальника УФЗБО ГУНП в Одеській області №14/534/7 від 21.05.2020.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 відмовляється виконувати свої обов`язки по оплаті за спожиті комунальні послуги належним чином, позивач змушений звернутися до суду із зазначеним позовом.

ОСОБА_1 заперечувала щодо задоволення позову, також вказувала, що розрахунки вартості комунальних послуг, надані позивачем є необґрунтовані та неправомірні, а також вказала на невідповідне оформленням платіжок. Крім того, зазначила, що заборгованість, зазначена у довідці №14/534/7 від 21.05.2020 не відповідає дійсності, адже нею було оплачено послуги водопостачання та водовідведення включно по лютий 2020 року.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2021 року позовні вимоги Головного управління Національної поліції в Одеській області задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Головного управління Національної поліції в Одеській області заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період 2016 по 2019 роки у розмірі 32 058,18 грн, та судовий збір в розмірі 1 702,62 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява №64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен із учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею у письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки ціна позову у вказаній цивільній справі є менше ніж сто розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з урахуванням положень ч. 1 ст. 368, 369 ЦПК України, розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 11, 15 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту (зазначений висновок викладений в постанові Верховного Суду від 17.01.2020 в справі №369/88/17).

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас, відповідно до пунктів 1, 5 частини другої, такому праву прямо відповідає обов`язок споживача укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом а також оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Часиною першою статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 ЖК Української РСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно довідки №123 (виписка з домової книги про склад сім`ї та прописку), ОСОБА_1 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2 та сином ОСОБА_3 проживають в кімнатах АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.03.2020. власником гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , є держава в особі Національної поліції України. Особа, яка наділена правом оперативного управління Головне управління Національної поліції в Одеській області (а.с. 5-6).

Відповідно до доповідної записки коменданта ВКЕЗ ЦЗ ГУНП в Одеській області ОСОБА_4 , ОСОБА_1 в період 2016 по 2019 рік не сплачувала за комунальні послуги, та на даний час в неї наявний борг у розмірі 39 459,64 гривень (а.с. 10).

Згідно довідки Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Одеській області, заборгованість по комунальним послугам ОСОБА_1 , складає 39 459,64 гривень, та складається із заборгованості за 2016 2019 року, за водопостачання, за електропостачання, за теплопостачання, за газопостачання (із наведенням розрахунків) (а.с. 11).

Наказом ГУНП в Одеській області №366 від 11.02.2020 затверджено Положення про гуртожиток Головного управління Національної поліції в Одеській області, розташований за адресою: вул. Академіка Філатова, 72, м. Одеса, який визначає порядок надання жилої площі в гуртожитку, вселення на надану жилу площу, користування цією жилою площею та виселення з гуртожитку.

Згідно п.п. 2 п. 3, п. 6 розділу III вищезазначеного Положення, наймачі зобов`язані своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку.

Наймач сплачує за проживання в гуртожитку, а також за житлово-комунальні послуги, які йому надаються у зв`язку із проживанням. Розмір плати за проживання в гуртожитку визначається в договорі найму жилого приміщення в гуртожитку відповідно до розрахунку, затвердженого Головним управлінням. У договорі найму жилого приміщення в гуртожитку також визначається порядок здійснення розрахунків між ГУНП в Одеській області та особою, що проживає в гуртожитку (а.с. 7-8).

Задовольняючи частково позовні вимоги Головного управління Національної поліції в Одеській області та стягуючи з ОСОБА_1 заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період 2016 по 2019 роки в розмірі 32 058,18 грн, суд першої інстанції вірно виходив з того, що відповідачка, як особа яка проживає в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , зобов`язана своєчасно і в повному обсязі сплачувати за надані їй житлово-комунальні послуги.

Відсутність укладеного між сторонами письмового договору про надання житлово-комунальних послуг в кімнаті гуртожитку, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості, оскільки обов`язок відповідача щодо сплати вартості послуг за проживання у гуртожитку випливає із закону, а не тільки з договору.

Суд першої інстанції також вірно врахував надані ОСОБА_1 квитанції, відповідно до яких вона сплатила грошові кошти у загальному розмірі 7 746,60 грн за послуги водопостачання та водовідведення за період з 2016 року по лютий 2020 року включно.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 7678, 81, 89 ЦПК України.

Колегія суддів апеляційного суду не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що послуги споживачам надаються лише згідно договорів, однак в матеріалах справи відсутні договори на водопостачання, водовідведення та централізоване опалення, в яких встановлені тарифи на надані послуги, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.

Згідно п. 1 ч. 1 та п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» праву споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів кореспондує обов`язок оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього ж Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Право на своєчасне отримання житлово-комунальних послуг належної якості згідно із законодавством та обов`язок оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом передбачено також п. 4, 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 №572.

Відповідно до п. 11 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою Міністрів України від 20.06.2018 №498 наймачі, які користуються жилою площею в гуртожитку, зобов`язані своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку у строки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

При цьому, відповідно до ст. 13, п. 1 ч. 1 ст. 20 вказаного Закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 15.03.2018 у справі №401/710/15-ц (провадження №6- 3193св18).

Із зазначених положень випливає, що наймачі (споживачі) зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

У постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі №6-2951-15цс зроблено висновок, що «хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі».

Отже під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу).

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель зобов`язаний забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

Таким чином, між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини, за якими остання разом із своєю сім`єю користувалась наданими позивачем житлово-комунальними послугами, а позивач нараховував оплату за послуги, яка відповідачем не оплачувалась. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг.

Крім того, відповідачка ОСОБА_1 в порушення засад змагальності цивільного судочинства не надала жодних доказів на підтвердження своїх заперечень, щодо наданого позивачем розрахунку заборгованості, також не надано свого контррозрахунку.

Апеляційний суд звертає увагу, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. ст. 12, 81 ЦПК України).

Відповідно до статі 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою принцип змагальності судового процесу засновується на розподілі процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог на відповідача.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши факт надання позивачем та отримання відповідачем житлово-комунальних послуг, зробив правильний висновок про наявність правових підстав для задоволення позову й стягнення з відповідача заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги.

Разом із тим, апеляційний суд враховує наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Так, ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 1 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. Обов`язок осіб, які звертаються до суду, сплачувати судовий збір - це процесуальний обов`язок, визначений нормами процесуального права.

Згідно положень п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Як встановлено із матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має другу групу інвалідності (захворювання пов`язане з проходженням служби в ОВС), з 26.05.2021, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААВ №478931, тому не є суб`єктом сплати судового збору.

Таким чином, оскільки відповідачка ОСОБА_1 є особою, яка звільняється від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір за подання позовної заяви необхідно компенсувати Головному управлінню Національної поліції в Одеській області за рахунок держави, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає за необхідне, скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Головного управління Національної поліції в Одеській області судового збору, з ухваленням нового рішення в цій частині.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Головного управління Національної поліції в Одеській області судового збору в розмірі 1 702,62 грн скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким компенсувати Головному управлінню Національної поліції в Одеській області судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 1 702,62 гривень за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 18 березня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік