справа № 753/776/25
провадження № 2-с/753/24/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2025 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Лавринчук А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу виданого 16 січня 2025 року Дарницьким районним судом м.Києва про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини заробітку/його доходу щомісячно до повноліття дитини, таким, що не підлягає виконанню, заінтересована особа - ОСОБА_3 , суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у лютому 2025 року звернувся до суду із заявою провизнання судового наказу виданого 16 січня 2025 року Дарницьким районним судом м.Києва про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини його заробітку/доходу щомісячно до повноліття дитини, таким, що не підлягає виконанню, заінтересована особа - ОСОБА_2 .

Заява мотивована тим, що подана ОСОБА_2 до суду заява про видачу судового наказу про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини його заробітку/доходу щомісячно до повноліття дитини, не є обґрунтованою та доведено, оскільки він добросовісно виконує свій батьківський обов`язок щодо утримання дочки, він працює, забезпечує сім`ю уцілому, стягувачка має доступ до грошових коштів, підстав для звернення до суду у ОСОБА_2 не було. Він не бажає звернення до виконання постановленого судового наказу.

Посилаючись на вказані обставини та вимоги, зокрема ст.432 ЦПК України, просив суд задовольнити заяву та визнати судовий наказ виданий 16 січня 2025 року Дарницьким районним судом м.Києва про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини його заробітку/доходу щомісячно до повноліття дитини, таким, що не підлягає виконанню.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 заяву підтримав та просив її задовольнити.

Заінтересована особа в судове засідання не з"явилась, належним чином завчасно повідомлена про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, шляхом розміщення повідомлення на офіційному сайті судової влади (суду), засобами електронного зв`язку, проте її неявка не перешкоджає розгляду даного процесуального питання, що узгоджується із положенням ч.3 ст. 432 ЦПК України.

Так, відповідно до вказаної норм, неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

А відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Наведені обставини свідчать, що заявник та заінтересовані особи (стягувач) завчасно повідомлені про розгляд справи судом.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви. До розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити виконання за виконавчим документом або заборонити приймати виконавчий документ до виконання (ч.3 ст. 432 ЦПК України).

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд, вислухавши пояснення заявника, його доводи та заперечення, вивчивши заяву про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, її обґрунтування, наведені підстави для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, дослідивши матеріали заяви у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку про відмову у її задоволенні із наступних підстав.

Судом встановлено, що судовим наказом виданим 16 січня 2025 року Дарницьким районним судом м. Києва з 15.01.2025 року стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини заробітку/доходу ОСОБА_1 щомісячно до повноліття дитини.

Заявник не вказує, що оспорюваний судовий наказ перебуває на виконанні.

Доводи заяви про відсутність підстав для звернення стягувачкою до суду із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення з нього аліментів на утримання дитини, а тому його видано помилково, суд відхиляє.

Оспорюваний судовий наказ не скасований у порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 14 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Виконання рішення суду будь - якої інстанції необхідно розглядати як важливу частину «судового провадження» відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а отже принцип справедливого правосуддя розповсюджується і на цю стадію судового провадження.

За положеннями статей першої та другої Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження здійснюється з дотриманням серед інших таких засад як верховенства права, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Згідно з ч. 2 ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником або іншою особою або з інших причин.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально - правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально - правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь - яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішеннільний процесуальний кодекс України (ред. з 15 грудня 2017 року); нормативно - правовий акт № 1618 - IV від 18 березня 2004 року суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Однак, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій норми процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Так, судовий наказ Дарницького районного суду м.Києва від 16 січня 2025 року набув чинності, посилання заявника на положення ч.2 ст. 432 ЦПК України щодо помилковості видачі судового наказу, не необґрунтовані, а тому судовий наказ з підстав, зазначених у заяві, не може вважатися таким, що не підлягає виконанню.

Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у Законі України «Про виконавче провадження» органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до ЗаконуУкраїни «Про виконавче провадження», а також рішеннями, які відповідно до Закону України «Про виконавче провадження`підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до ч. 2 ст. 432 ЦПК України заявник не навів підстав для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, й суд, вирішуючи дану заяву встановив, що судовий наказ не було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником або іншою особою або з інших причин, відтак заява підлягає відмові у її задоволенні.

На підставі викладеного вище викладеного, п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, керуючись ст. 432 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу виданого 16 січня 2025 року Дарницьким районним судом м.Києва про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини заробітку/доходу щомісячно до повноліття дитини, таким, що не підлягає виконанню, заінтересована особа - ОСОБА_3 , - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Копію ухвали вручити присутнім в залі суду сторонам, відсутнім заінтересованим особам невідкладно після її оголошення надіслати рекомендованою поштою.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Київського апеляційного суду.

СУДДЯ: