Справа № 129/3729/24
Провадження по справі № 2/129/430/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" березня 2025 р. Гайсинський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Швидкого О.В.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні за відсутності сторін та їх представників в місті Гайсині цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування житлової квартири недійсним,

Встановив:

23.09.2024 р. до суду подано позов, який уточнено 21.02.2025 р., у якому представник позивача просить:

- розірвати між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір дарування житлової квартири, яка розташована АДРЕСА_1 , що посвідчений 02 липня 2007 року приватним нотаріусом Савіцькою Жанною Йосипівною Гайсинського районного нотаріального округу та зареєстрований у нотаріальному реєстрі за № 1418;

- повернути ОСОБА_1 у власність житлову квартиру за номером АДРЕСА_2 .

Вимоги позову обґрунтовані тим, що 02.07.2007р. між ОСОБА_1 та її дочкою ОСОБА_2 укладено Договір дарування квартири за номером АДРЕСА_2 , посвідчений 02 липня 2007 року приватним нотаріусом Савіцькою Жанною Йосипівною Гайсинського районного нотаріального округу та зареєстрований у нотаріальному реєстрі за № 1418. Укладаючи договір дарування, ОСОБА_1 як власник майна, була впевнена, що укладає договір довічного утримання, вважала, що буде проживати у своїй квартирі довічно, буде мати змогу отримувати від ОСОБА_2 щомісячну матеріальну допомогу на утримання квартири в межах санітарно-технічних норм та щомісячну матеріальну допомогу на своє утримання, як того вимагають умови договору довічного утримання. При цьому житлова квартира АДРЕСА_2 є єдиним ОСОБА_1 житлом, іншого місця для проживання у неї не має, що свідчить про відсутність у неї на час укладання договору дарування квартири необхідності відчужувати це житло шляхом укладання безоплатного договору дарування, що також свідчить про відсутність у неї волевиявлення на укладення договору про безоплатну передачу у власність ОСОБА_2 наявного єдиного житла. У силу свого похилого віку, а на момент укладання договору дарування їй було 67 років, та за станом свого здоров`я вона потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги. Укладаючи договір дарування діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладала договір довічного утримання, за умовами якого її дочка ОСОБА_2 буде доглядати за нею, після укладання договору дарування, участі в управлінні та утриманні майна не приймала, що створило загрозу до безповоротної втрати майна. Також відповідач не бажає і в подальшому доглядати, утримувати квартиру та надавати ОСОБА_1 будь-яку майнову допомогу, весь тягар щодо утримання подарованого нерухомого майна несе лише ОСОБА_1 , тому просила позовні вимоги задовільнити, з метою в подальшому укласти договір довічного утримання з особами, які можуть реально здійснювати догляд за нею.

Представник позивача в судове засідання не з`явилася, письмово просила справу розглянути у її відсутність та у відсутність позивача, вимоги задовільнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, письмово вимоги визнала повністю, справу просила розглянути у її відсутність.

З урахуванням позицій учасників розгляду справи, досліджених доказів та вимог закону, суд визнає за необхідне позов задовільнити повністю з таких міркувань.

Судом встановлено, що 02.07.2007р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири за номером АДРЕСА_2 , посвідчений 02 липня 2007 року приватним нотаріусом Савіцькою Жанною Йосипівною Гайсинського районного нотаріального округу та зареєстрований у нотаріальному реєстрі за № 1418.

Позивач є людиною похилого віку, народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час укладення договору мала вік 67 років.

Квартира АДРЕСА_2 є єдиним житлом ОСОБА_1 , в якій вона після укладання договору дарування продовжує проживати.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування і одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Юридичним наслідком укладення договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом даного договору та виникнення права власності на нього у обдаровуваної особи. Тобто правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Виходячи зі змісту ст.ст.203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відповідно до ч.2 ст.717 ЦК України договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

До спірних правовідносин необхідно застосувати правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду України від 16.03.2016 у справі № 6-93цс16; від 27.04.2016 у справі № 6-372цс16, згідно з яким особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

З урахуванням наведеного вище, є підстави вважати, що позивач вчинила правочин під впливом помилки, оскільки її волевиявлення було направлено на укладення не договору дарування, а договору довічного утримання, за яким право власності на квартиру перейде до відповідача після її смерті за умови здійснення ним догляду, що суперечить меті договору дарування - передача власником свого майна у власність особи без отримання взаємної винагороди.

Таким чином, судом встановлено, що укладаючи договір дарування квартири з відповідачем, позивач мала на увазі договір довічного утримання, бо неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. Вказані обставини мають істотне значення, оскільки позивач є особою похилого віку, потребує стороннього догляду і допомоги, спірне житло, що є предметом договору, у неї є єдиним в якому вона продовжує проживати як до, так і після укладення договору дарування, несе витрати на його утримання, а також відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та відсутності заперечень з боку відповідача.

Отже, помилка пролягала у тому, що позивач хибно сприймала усі істотні обставини договору дарування, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення такого договору, оскільки мала на меті укласти з відповідачем договір довічного утримання.

Суд також враховує, що відповідач ОСОБА_2 постійно проживає у Російській Федерації, не вступила у фактичне володіння майном та не надавала допомоги матері.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про визнання договору дарування квартири за номером АДРЕСА_2 , посвідчений 02 липня 2007 року приватним нотаріусом Савіцькою Жанною Йосипівною Гайсинського районного нотаріального округу та зареєстрований у нотаріальному реєстрі за № 1418, недійсним.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною 1 ст.236 ЦК України визначено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Отже, суд вважає за необхідне застосувати наслідки недійсного правочину, передбачені ч.1 ст.216 ЦК України, та повернути сторони договору до первісного стану шляхом скасування реєстрації права власності на квартиру за відповідачем та повернення квартири у власність позивача.

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд,

Вирішив:

Позов задовільнити повністю.

Розірвати між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір дарування житлової квартири, яка розташована АДРЕСА_1 , що посвідчений 02 липня 2007 року приватним нотаріусом Савіцькою Жанною Йосипівною Гайсинського районного нотаріального округу та зареєстрований у нотаріальному реєстрі за № 1418.

Повернути ОСОБА_1 у власність житлову квартиру за номером АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів до Вінницького апеляційного суду.

Суддя: