Справа № 645/6941/21
Провадження № 2/645/75/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого судді Мартинової О.М.,

секретар судового засідання Кривченко Т.В.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

20.10.2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Фрунзенського районного суду м.Харкова з позовною заявою, якою просить суд стягнути з ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 294 818, 51 грн та моральну шкоду в розмірі 294 818, 51 грн., заподіяні внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що ОСОБА_3 належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Україна», розміром 4,72 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ХР №015764, виданого на підставі рішення Нововодолазької райдержадміністрації від 17 червня 1996 року №296. Сертифікат зареєстровано 01.10.1996 року в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №241. Позивач також вказала, що ОСОБА_4 належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Україна», розміром 4,72 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ХР №015765, виданого на підставі рішення Нововодолазької райдержадміністрації від 17 червня 1996 року №296. Сертифікат зареєстровано 01.10.1996 року в Книзі реєстрації сертифікатів на паво на земельну частку (пай) за №242. 02 серпня 2000 року секретар Караванської сільської ради посвідчила довіреності від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , якими останні начеб то уповноважили ОСОБА_5 подарувати сертифікати на земельну часту (пай) серії ХР №015764 та серії ХР №015765 від 01 жовтня 1996 року відповідно, ОСОБА_6 . Для чого надали ОСОБА_5 право підписувати договір-дарування. Відповідно до договорів дарування права на земельні частки (паї) від 06.09.2000 року, посвідчених в.о. державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Кобзар Н.Я. 06.09.2000 року та зареєстрованих в реєстрі за №№1842, 1843 (за дорученням громадян ОСОБА_3 та ОСОБА_4 нотаріальні дії вчиняв гр. ОСОБА_7 ), право на земельні частки (паї) розміром 4,72 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цих часток в натурі (на місцевості) реформованого КСП «Україна», які знаходяться на території Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області громадяни ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подарували громадянину ОСОБА_6 . Рішенням Караванської сільської ради від 19 вересня 2000 року №37 ОСОБА_6 було надано дозвіл на виділення земельних паїв в натурі, які вийшли з СВК «Україна» та передачу у приватну власність земельних ділянок орієнтовною площею 10,64 га (ріллю) та 1,39 га (пасовище - урочище «Долина»). 13 листопада 2000 року гр. ОСОБА_6 отримав в Караванській сільській раді державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ХР №086954, який був зареєстрований з в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю, відповідно до якого він став власником земельних ділянок площею 7,16 га, площею 3,58 га, площею 2,97 га. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. 25.06.2013 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацькою Л.М. посвідчено заповіт, яким ОСОБА_4 усі свої права та обов`язки, які їй належать на момент складання заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть належати їй в майбутньому, та усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, а також на належний їй на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вона заповіла позивачу - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 27.11.2014 року ОСОБА_4 звернулася до Нововодолазького РУ ГУМВС України в Харківській області з заявою про притягнення до кримінальної відповідальності секретаря Караванської сільської ради ОСОБА_2 , яка в зговорі з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 начебто незаконно заволоділа земельними ділянками, належними їй та її чоловіку ОСОБА_3 , а саме шляхом посвідчення 02.08.2000 року вищевказаних довіреностей, які ні вона, ні чоловік, з її слів, не підписували. Нововодолазьким ВП Первомайського ВП ГУНП в Харківській області було порушено кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000322 від 15.05.2015 року за заявою ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України. В рамках даного кримінального провадження проводилась почеркознавча експертиза №10782 від 25.11.2015 р., згідно висновків якої підпис від імені ОСОБА_4 в довіреності від 02.08.2000 р. виконаний не нею, а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_4 . Висновки даної експертизи були підтверджені повторною експертизою №12926/17502 від 27.07.2018 р. ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Також позивач вказує, що 24.10.2016 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Крючковою Л.А., зареєстровано в реєстрі за №2228. Окрім того, ОСОБА_1 вказує, що вона була визнана потерпілою у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000322 від 15.05.2015 року за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України, в рамках якого нею було пред`явлено позов про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Позивач також вказала, що ухвалою Красноградського районного суду Харківської області від 29.01.2021 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження №0000322 від 15.05.2015 року закрите, її цивільний позов залишено без розгляду та роз`яснено право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства. Позивач наголосила, що ОСОБА_2 не скористалася своїм правом на продовження розгляду кримінального провадження та домогтися при цьому довести свою невинуватість та виправдання, таким чином обставини вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України, встановлені ухвалою Красноградського районного суду Харківської області від 29.01.2021 року по справі №631/1418/18 та не підлягають доказуванню відповідно до вимог ч.6 ст. 82 ЦПК України. В зв`язку з зазначеними обставинами ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, яким просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 294818,51 грн., а також моральну шкоду в розмірі 294818,51 грн., заподіяні внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 27.10.2021 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Крім того, витребувано у Національному науковому центрі «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» докази.

15.11.2021 року ОСОБА_2 надала до суду відзив на позовну заяву, яким просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Так відповідач вказала, що посилання ОСОБА_1 в позовній заяві, що обставини вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України, а відповідно і її винуватість у вчиненні даного злочину, встановлені вищевказаною ухвалою Красноградського районного суду Харківської області від 29.01.2021 року є вкрай хибними, оскільки в даному випадку про обвинувальний вирок мова не йдеться, тому і її винуватість не встановлена. ОСОБА_2 наголосила, що свою вину ні в ході слідства, ні в суді не визнавала, незважаючи на відсутність будь-яких ризиків настання негативних кримінально-правових наслідків для себе в зв`язку з багаторазовим сплиненням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Як на докази своїх аргументів, викладених в позові, ОСОБА_1 також посилається на матеріали кримінального провадження №0000322 від 15.05.2015 р., в рамках якого проводилась почеркознавча експертиза №10782 від 25.11.2015 р., згідно висновків якої підпис від імені ОСОБА_4 в довіреності від 02.08.2000 р. виконаний не нею, а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_4 . Висновки даної експертизи були підтверджені повторною експертизою №12926/17502 від 27.07.2018 р. Разом з тим, вказане кримінальне провадження в цілому та окремі документи з нього жодним чином не можна вважати належними та допустимими доказами в даній цивільній справі. Окрім того, ОСОБА_2 звернула увагу, на те чому ОСОБА_4 чекала цілих 14 років і звернулась з заявою про вчинення кримінального правопорушення лише після смерті всіх інших учасників подій ІНФОРМАЦІЯ_4 ( ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 ). На підтвердження цьому може слугувати той факт, що ОСОБА_3 , який прожив після 02.09.2000 р. ще 7 років, з жодними заявами про порушення його прав чи злочин відносно нього нікуди не звертався. При цьому ОСОБА_2 окремо також вказала, що вищезгадане кримінальне провадження лише опосередковано стосується даної цивільної справи, адже відповідачу в провину інкримінувалось не службове підроблення (ст.366 КК України), не шахрайство (ст.190 КК України), не підроблення документів (ст.358 КК України), а службова недбалість (ст.367 КК України), і навіть якщо припустити в її діях наявність складу вказаного кримінального правопорушення, це ще не означає, що посвідчена нею 02.08.2000 року довіреність не відповідала волевиявленню ОСОБА_4 . Окрім того відповідач вказала, що почеркознавчі експертизи №10782 від 25.11.2015 р. та №12926/17502 від 27.07.2018 р. проводились в рамках іншого провадження, і чому вони можуть бути доказами в цій справі позивач не обґрунтовує. Крім того ОСОБА_2 наголосила, що експертизи призначались та проводились в той період часу, коли вона не мала належного процесуального статусу, на відміну від потерпілих, які мали широкий обсяг процесуальних прав, що призвело до порушення її прав, адже вона не мала можливості поставити на експертизи свої питання. До ксерокопії експертизи не надано копій інших важливих документів, які дали б можливість зробити висновок про законність її проведення, а саме постанови про її призначення, матеріалів, які надавались на дослідження експертам, клопотання експертів про надання додаткових матеріалів тощо. Також, відповідач зазначає, що по завершенню досудового розслідування вона знайомилась з матеріалами кримінального провадження і зазначила про численні порушення під час її проведення, які призвели до завідомо невірного висновку. Жодних доказів того, що 02.08.2000 р. ОСОБА_4 не уповноважувала довіреністю ОСОБА_7 подарувати ОСОБА_6 сертифікат на земельну частку (пай) ХР №015765 від 01.10.1996 р., і що згодом останній отримав землю у приватну власність незаконно, позивачем не надано. Разом з тим, ОСОБА_2 окремо звернула увагу на уявному праві ОСОБА_1 звертатись з зазначеним позовом, оскільки згідно заповіту, посвідченого 25.06.2013 р. приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Харківської області Полторацькою Л.М., ОСОБА_4 заповіла все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла, а 24.10.2016 р. ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за її вищевказаним заповітом. За життя ОСОБА_4 не зверталась до суду з аналогічним позовом, що свідчить про те, що вона на власний розсуд скористалась своїм волевиявленням та не побажала цього зробити у зазначеному питанні. Посилання ОСОБА_1 на те, що вона визнана потерпілою у кримінальному провадженні №0000322 від 15.05.2015 р., є нікчемним, адже з доданої до позову заяви-клопотання (без дати) вбачається, що воно подано іншою особою - ОСОБА_8 . Окрім того, ОСОБА_2 зазначила, що визнання ОСОБА_1 потерпілою у вказаному кримінальному провадженні є недолугістю слідчих органів та прокуратури, адже відповідно до ч.1 ст.55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Тобто права на майно повинні матись у майбутнього потерпілого та цивільного позивача на момент вчинення кримінального правопорушення, а не виникати у нього більше ніж через 16 років після цього. Єдиним потерпілим та цивільним позивачем по справі могла бути лише ОСОБА_4 , і т.я. її смерть настала не внаслідок кримінального правопорушення, що розслідувалось, згідно ч 6 ст.55 КПК України положення ч.ч.1-3 цієї статті не поширюються на її близьких родичів чи членів сім`ї, а тим більше на спадкоємців за заповітом. Тому на думку відповідача, ОСОБА_1 стала спадкоємицею ОСОБА_4 неправомірно і жодного права бути потерпілою у кримінальному провадженні №0000322 та звертатись до суду з даним позовом не мала. Також ОСОБА_2 у відзиві також вказує, що зовсім незрозуміле обґрунтування ОСОБА_1 щодо визначення розміру матеріальної шкоди. Як зазначає сама позивач, і це підтверджено наданою нею копією відповідного сертифіката, ОСОБА_4 належала земельна частка (пай) розміром 4,72 га, яка перейшла потім у власність ОСОБА_6 . Проте наприкінці позову фігурують не одна, не дві, а три земельні ділянки площею 7.16, 3.58 та 2.97 га відповідно. Разом з тим, як на доказ позивач посилається на три витяги із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, адже вони ніяким чином не завірені, а виготовлені на замовлення невідомої особи - ОСОБА_9 . Стосовно вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди в розмірі 294818,51 грн., ОСОБА_2 зазначає, що жодних обґрунтувань та доказів саме такого розміру моральної шкоди позивачем не надано, тому ці вимоги є невмотивованими. Окремо ОСОБА_2 наголосила, що є цілком очевидним те, що з 2000 р. по 2014 р. ОСОБА_4 мала б довідатись про порушення свого права, якщо таке дійсно було, і у всякому разі могла б звернутись до суду, або до правоохоронних органів, з аналогічним позовом, однак цього не зробила. Навіть ОСОБА_1 , яка 24.10.2016 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_4 і на той час точно була обізнана про обставини, на які вона посилається, та про існування кримінального провадження №0000322 від 15.05.2015 р., з аналогічним позовом звернулась до правоохоронних органів лише 02.08.2018 р. тобто пропущенням трирічного строку з моменту внесення відомостей до ЄРДР. В зв`язку з зазначеними обставинами, ОСОБА_2 надала заяву, якою просила застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог. Крім того ОСОБА_2 наголосила, що в провадженні Нововодолазького районного суду Харківської області перебуває цивільна справ за позовом №631/1214/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та Караванської сільської ради про визнання недійсним договору дарування права на земельну частку (пай), скасування рішення, визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельні ділянки, та визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за заповітом. Таким чином, ОСОБА_1 вже обрала спосіб відновлення прав, які на її дімку порушено, адже фактично спірні правовідносини стосуються земельної частки (паю), що вибув з володіння ОСОБА_4 .

Відповідно до розпорядження голови Верховного Суду від 08.03.2022 року №2/0/9/-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність Фрунзенського районного суду м. Харкова на Октябрський районний суд м. Полтави.

30.03.2022 року матеріали цивільної справи №645/6941/21 направлено до Октябрського районного суду м. Полтави.

Відповідно до розпорядження голови Верховного Суду від 17.11.2022 року №65 відновлено територіальну підсудність судових справ Фрунзенського районного суду м.Харкова з 23.11.2022 року.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 17.07.2023 року клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Майборода С.С. про передачу справи на розгляд до Фрунзенського районного суду м.Харкова задоволено, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення передано на розгляд до Фрунзенського районного суду м.Харкова.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 23.10.2023 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 23.05.2024 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином.

Представник позивача - адвокат Стрикаль М.В. у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, надав заяву, якою просив проводити розгляд цивільної справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує, просив їх задовольнити.

Відповідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник Майборода С.С. у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Суд дослідивши подані докази, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного.

Судовим розглядом встановлені наступні обставини справи.

На підставі сертифікату на право на земельну ділянку (пай) серії ХР №015764, виданого рішенням Нововодолазької райдержадміністрації від 17.06.1996 року №296, ОСОБА_3 належало права на земельну ділянку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Україна», розміром 4,72 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Сертифікат зареєстровано 01.10.1996 року в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №241 (а.с. 16).

На підставі сертифікату на право на земельну ділянку (пай) серії ХР №015765, виданого рішенням Нововодолазької райдержадміністрації від 17.06.1996 року №296, ОСОБА_3 належало права на земельну ділянку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Україна», розміром 4,72 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Сертифікат зареєстровано 01.10.1996 року в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №242 (а.с. 17).

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 02.07.2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, зареєстрованому 06.10.1947 року Караванською сільською радою Нововодолазького району Харківської області (а.с. 37)

02 серпня 2000 року секретар Караванської сільської ради ОСОБА_2 посвідчила довіреність від імені ОСОБА_4 , якою остання уповноважила ОСОБА_5 подарувати сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ХР №015765 від 01 жовтня 1996 року ОСОБА_6 . Для чого надала йому право підписувати договір-дарування і виконувати всі дії зв`язані з цією довіреністю. Довіреність дана строком на 1 рік і дійсна по 02.08.2001 року (а.с. 18).

Відповідно до договору дарування права на земельну частку (пай) від 06.09.2000 року, посвідченого в.о. державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Кобзар Н.Я. 06.09.2000 року та зареєстрованого в реєстрі за №1842 (за дорученням громадянки ОСОБА_4 нотаріальні дії вчиняв гр. ОСОБА_7 ), право на земельну частку (пай) розміром 4,72 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цих часток в натурі (на місцевості) реформованого КСП «Україна», яка знаходяться на території Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області громадянка ОСОБА_4 подарувала громадянину ОСОБА_6 (а.с. 19).

Відповідно до договору дарування права на земельну частку (пай) від 06.09.2000 року, посвідченого в.о. державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Кобзар Н.Я. 06.09.2000 року та зареєстрованого в реєстрі за №1843 (за дорученням громадянина ОСОБА_3 нотаріальні дії вчиняв гр. ОСОБА_7 ), право на земельну частку (пай) розміром 4,72 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цих часток в натурі (на місцевості) реформованого КСП «Україна», яка знаходяться на території Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області громадянин ОСОБА_3 подарував громадянину ОСОБА_6 (а.с. 20).

Рішенням Караванської сільської ради №37 Виконавчого комітету №9 від 19 вересня 2000 року виділено в натурі і передано в приватну власність земельні ділянки в кадастрових гектарах громадянам: ОСОБА_6 в полі №5 ріллі 10.69 га., пасовищ урожище «Долина» - 1,39 га. ОСОБА_7 в полі №5 ріллі 3,69 га. пасовищ- урожище «Долина» - 0,47 га. Зобов`язано громадян ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виготовити державний акт на право приватної власності на землю у відповідні проектній організації. Спеціалісту земельних ресурсів ОСОБА_12 внести відповідні зміни до облікової документації (а.с. 14).

13 листопада 2000 року гр. ОСОБА_6 отримав в Караванській сільській раді державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ХР №086954, який був зареєстрований з в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю, відповідно до якого він став власником земельних ділянок площею 7,16 га, площею 3,58 га, площею 2,97 га. (а.с. 11)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 21.11.2007 року (а.с. 36).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області 21.05.2009 року і зареєстрованого за реєстровим №1367, спадкоємцем всього майна гр. ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , є його дружина ОСОБА_4 (а.с. 24).

25 червня 2013 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацькою Л.М. посвідчено заповіт, яким ОСОБА_4 усі свої права та обов`язки, які їй належать на момент складання заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть належати їй в майбутньому, та усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, а також на належний їй на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вона заповіла позивачу - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 26-27).

З висновку судово-почеркознавчої експертизи №10782 від 25.11.2015 року, проведеної судовим експертом лабораторії почеркознавчих, авторознавчих, психологічних та мистецтвознавчих досліджень ХНДІСЕ ім.засл.проф.М.С. Бокаріуса Сиротенко-Кацман Н.В. вбачається, що підпис від імені ОСОБА_4 в довіреності від 02.08.2000 року від її імені на користь ОСОБА_7 , в рядку «ПІДПИС» - виконаний не ОСОБА_4 . Цей підпис виконаний іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_4 (а.с. 21-23).

ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 12.02.2016 року (а.с. 25).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Крючковою Л.А. 24.10.2016 року і зареєстрованого за реєстровим №2228, спадкоємцем всього майна гр. ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянка ОСОБА_1 (а.с. 28).

З постанови заступника начальника СВ Нововодолазького ВП Первомайського ВП ГУНП в Харківській області старшого лейтенанта поліції Гирда А.О. про залучення особи до провадження як цивільного позивача від 02.08.2018 року, вбачається, що залучено ОСОБА_13 як цивільного позивача у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000322 від 15.05.2015 року (а.с. 30).

Ухвалою Красноградського районного суду Харківської області (справа №631/1418/18) від 29.01.2021 року звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження №0000322 внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 15.05.2015 року закрито. Цивільний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду, роз`яснено позивачеві її право на звернення з відповідним позовом до суду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним законодавством України (а.с. 31-34).

Так, Верховний Суд у складі колегіє суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду під час розгляду справ № 345/2618/16-к (постанова від 19 листопада 2019 року) і №192/3301/16-к (постанова від 25 лютого 2021 року) висловив правові висновки наступного змісту.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 284 КПК передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі, і до набрання вироком законної сили минуло три роки.

За змістом зазначеної норми звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є обов`язковим і застосовується за таких умов: 1) вчинення особою злочину; 2) з дня вчинення злочину до набрання вироком законної сили минули визначені ч. 1 ст. 49 КК строки давності; 3) особа не ухилялася від досудового слідства або суду; 4) особа до закінчення зазначених у ч. 1 ст. 49 КК строків не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених ч. 1 ст. 49 КК, за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на звільнення на підставі спливу строків давності.

Відтак суд повинен невідкладно розглянути клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, якщо під час судового розгляду провадження, що надійшло до суду з обвинувальним актом, одна із сторін цього провадження звернеться до суду з таким клопотанням. При цьому, суд має з`ясувати думку сторін щодо закриття кримінального провадження за такою підставою, у разі згоди обвинуваченого (засудженого) розглянути питання про звільнення останнього від кримінальної відповідальності.

Отже, суд може звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності із закриттям кримінального провадження як під час підготовчого судового засідання, так і в ході судового розгляду в загальному порядку, керуючись положеннями ст. 49 КК.

Разом з тим, звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою, а тому в разі її звільнення потерпілий не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про відшкодування заподіяної шкоди в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, підсумовуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що постановлення Краснодарським районним судом Харківської області ухвали від 29 січня 2021 року підтверджує ту обставину, що саме ОСОБА_2 було вчинений злочин за ознаками ч.1 ст. 367 КК України.

Але відповідач ОСОБА_2 в своєму відзиві заперечила наявність вини у вчиненому злочині, оскільки ухвалою суду від 29 січня 2021 року такий факт не встановлений.

У визначенні того, чи має встановлюватися вина особи під час закриття кримінального провадження з підстав закінченням строків давності та чи повинна особа вважатися винною у такому разі, а також як це співвідноситься з преюдиційністю таких ухвал для судів під час розгляду цивільної справи, суд зазначає таке.

Як випливає з ч. 1 ст. 44 КК України, звільненню від кримінальної відповідальності підлягає лише «особа, яка вчинила кримінальне правопорушення». Схожі формулювання містяться і в ч. 1 ст. 49 КК України, яка передбачає, що «особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки…».

У ч. 1 ст. 2 чинного КК України передбачено, що «підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення…». Кримінальним правопорушенням є «…суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення» (ч. 1 ст. 11 КК України). Тобто лише винне діяння буде вважатися кримінальним правопорушенням. Ключовим є формулювання «винне діяння», яке відсилає до визначення вини (ст. 23 КК України) - «психічного ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченої цим Кодексом, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності». Отже, звільнятися від кримінальної відповідальності може лише особа, яка є винною у вчиненні кримінального правопорушення. З цих мотивів, власне, цю підставу звільнення від кримінальної відповідальності в теорії і вважають нереабілітуючою.

Пленум Верховного Суду України в Постанові від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» вказав судами, що «при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) … повинен переконатися …, що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні…».

Однак Верховний Суд сформував іншу практику в цьому питанні. Так, у Постанові від 26 березня 2020 року у справі № 730/67/16-к Верховний Суд зазначив, що «визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом (ст. 49 КК України) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ними своєї винуватості у вчиненні злочину».

Більше того, у Постанові у справі № 455/229/17 від 11 листопада 2020 року Верховний Суд навіть зазначив, що дотримання умов, передбачених ст. 49 КК України, є безумовною й обов`язковою для суду підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності, навіть якщо особа свою вину не визнає: «Більше того, твердження апеляційного суду про неможливість застосувати звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом строків давності через те, що обвинувачена не визнала своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення також не ґрунтується на вимогах закону. Дотримання умов, передбачених частинами 1 - 3 ст. 49 КК України є безумовною й обов`язковою підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності. Вимоги цієї статті не передбачають обов`язкове визнання вини особою, котра подала клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України». Але такий практичний підхід не враховує два аспекти. Перший аспект пов`язаний із загальними положеннями КК України та КПК України, які передбачають, що звільнити від кримінальної відповідальності з цієї підстави можливо лише особу, яка вчинила злочин, тобто є винною. У випадку, якщо особа добровільно визнає свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, то звільнення з цієї підстави не викликає запитань. А от якщо особа не визнає своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, але при цьому не заперечує проти закриття провадження, то закриття провадження за таких обставин по суті є «ілюзією», яку створює суд такій особі. КПК України прямо дійсно не передбачено обов`язку суду при закритті провадження встановлювати вину особи, однак це випливає із самої суті інституту звільнення особи від кримінальної відповідальності: звільняється лише особа, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Положеннями ч. 3 ст. 285, ч. 2 ст. 286, п. 8 ч. 1 ст. 287 КПК України передбачено, що суд зобов`язаний з`ясувати лише, чи не заперечує підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, проти закриття кримінального провадження з цієї підстави. Однак законодавство не зобов`язує суд і роз`яснювати наслідки такого закриття, зокрема, що особа вважатиметься винною у вчиненні кримінального правопорушення, від кримінальної відповідальності за яке її звільняють, незалежно від того, визнає вона свою вину чи ні. При цьому, якщо підозрюваний, обвинувачений заперечує проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, то закриття не допускається, а кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, тобто досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку (ч. 8 ст. 284, ч. 3 ст. 285 КПК України). По суті ж, заперечуючи визнання своєї вини, особа заперечує закриття провадження з цієї підстави.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 , в разі якщо вона не визнавала своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення на той час, коли кримінальне провадження перебувала на розгляді в Красноградського районного суду Харківської області, мала скористатися свої процесуальним правом на продовження розгляду кримінального провадження в загальному порядку для її виправдання.

Таким чином, доводи ОСОБА_2 , зазначені нею у своєму відзиві є необґрунтованими, оскільки відповідач, розуміючи наслідки закриття щодо неї кримінального провадження, свідомо погодилась на її звільнення від кримінальної відповідальності. Відтак відповідач ОСОБА_2 обґрунтовано вважається такою, що вчинила злочин, передбачений ч.1 ст. 367 КК України.

Згідно ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Згідно із загальними нормами цивільно-правової відповідальності при вирішенні спору про відшкодування шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність дій, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок, як умова відповідальності, виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2020 року у справі № 686/25718/19, від 30 грудня 2020 року у справі № 482/48/19.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювана шкоди. Відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, встановлених нормами ЦК України.

У свою чергу, загальні підстави відшкодування майнової шкоди визначені ч. 1 та ч. 2 ст. 1166 ЦК України за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Крім того, статями 128, 129 КПК України встановлено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого. Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

Отже, позивач визнаний потерпілим у вказаному кримінальному провадженні. Він не позбавлений права на відшкодування такої шкоди у разі завершення кримінального провадження. Така позиція висловлена і у постанові Верховного Суду 03.02.2022 у справі №757/5974/19-ц.

Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, з наступними змінами та доповненнями, при розгляді позовів про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

За змістом ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

На підставі статей 78-80 ЦПК України, крім належності, докази мають бути допустимим, достовірними та достатніми.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу положень ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, ухвалою Красноградського районного суду Харківської області (справа №631/1418/18) від 29.01.2021 року встановлено, що ОСОБА_2 вчинила службову недбалість внаслідок неналежного виконання своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, а саме: ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , та її спадкоємиці ОСОБА_1 , - що виразилась у подальшому відчуженні на користь третіх осіб зазначеної земельної частки (паю), вартістю 30972 гривень, яка й складає розмір спричиненої шкоди.

Разом з тим, ОСОБА_1 в позовній заяві просить стягнути з ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення в розмірі 294818,51 гривень, посилаючись на витяги із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок від 15.09.2021 року, які ніяким чином не завірені, а виготовлені на замовлення невідомої особи.

Таким чином, ОСОБА_1 не було надано суду достовірних, належних та достатніх письмових доказів, щодо наявності вини ОСОБА_2 у заподіянні їй матеріальної шкоди в зазначеному розмірі.

Відповідних рішень державних органів, якими б встановлювалось правові наслідки дій ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_1 , також не було надано. Інших обставин, які б свідчили про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди, позивач не зазначив і судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову в частині стягнення матеріальної шкоди слід відмовити, в зв`язку з недоведеністю позивачем належними та допустимими доказами заявлених ним позовних вимог.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ч.3 ст. 1230 ЦК України до спадкоємця переходить право на відшкодування моральної шкоди, яке було присуджено судом спадкодавцеві за його життя.

В цивілістичній доктрині під моральною шкодою розуміються фізичні та душевні страждання, завдані фізичній особі неправомірними рішеннями діями чи бездіяльністю, якими порушуються її особисті немайнові блага або посягають на належне фізичній особі майно, а також приниження честі, гідності та ділової репутації фізичної особи.

Постановою заступника начальника СВ Нововодолазього ВП Первомайського ВП ГУНП в Харківській області старшого лейтенанта поліції Гирда А.О. від 02.08.2018 року ОСОБА_14 залучено як цивільного позивача до участі по кримінальному провадженні №0000322 від 15.05.2015 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України, оскільки остання є спадкоємцем ОСОБА_4 .

При цьому по своїй суті право на компенсацію моральної шкоди є особистим, оскільки внаслідок заподіяння моральної шкоди відбувається негативний вплив на особисті немайнові блага фізичної особи. Саме тому у частині третій статті 1230 ЦК передбачено правило, що спадкується право на відшкодування моральної шкоди, яке було присуджено судом спадкодавцеві за його життя. У випадку якщо спадкодавець звернувся до суду з вимогою про компенсацію моральної шкоди й помер на стадії розгляду справи не допускається процесуальне правонаступництво за вимогою про компенсацію моральної шкоди.

Разом з тим суд зазначає, що ОСОБА_1 в ході розгляду справи не було зазначено, в чому саме полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань позивач виходив, визнаючи розмір шкоди в розмірі 294818,51 грн. Жодних обґрунтувань та доказів саме такого розміру моральної шкоди ОСОБА_1 суду не надано.

За вказаних обставин, суд доходить до висновку про відсутність достатньої правової підстави для покладення на відповідача обов`язку по відшкодуванню моральної шкоди, тому в задоволенні позову в цій частині суд відмовляє.

Разом з тим, відповідачем ОСОБА_2 було подано заяву про застосування строку позовної давності як підставу для відмови у позові, оскільки, на її переконання, є цілком очевидним те, що з 2000 р. по 2014 р. ОСОБА_4 мала б довідатись про порушення свого права, якщо таке дійсно було, і у всякому разі могла б звернутись до суду, або до правоохоронних органів, з аналогічним позовом, однак цього не зробила. При цьому ОСОБА_2 вказала, що навіть ОСОБА_1 , яка 24.10.2016 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_4 і на той час точно була обізнана про обставини, на які вона посилається, та про існування кримінального провадження №0000322 від 15.05.2015 р., з аналогічним позовом звернулась до правоохоронних органів лише 02.08.2018 р. тобто пропущенням трирічного строку з моменту внесення відомостей до ЄРДР.

Але наведені відповідачем доводи суд відхиляє з огляду на таке.

Так, в матеріалах справи відсутні інформація стосовно цивільного позову ОСОБА_1 , поданою нею в рамках розгляду кримінального провадження №0000322 від 15.05.2015 року.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Відповідно до ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. В той же час, якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності.

Як вже суд зазначав вище, ухвалою Красноградського районного суду Харківської області (справа №631/1418/18) від 29.01.2021 року звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження №0000322 внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 15.05.2015 року закрито. Цивільний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду, роз`яснено позивачеві її право на звернення з відповідним позовом до суду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним законодавством України. Ухвала Красноградського районного суду Харківської області від 29.01.2021 року учасниками кримінального провадження не була оскаржена і набрала законної сили 08 лютого 2021 року.

Від так, враховуючи, що позовну заяву в даній справі позивач ОСОБА_1 пред`явила до Фрунзенського районного суду м.Харкова 20 жовтня 2021 року, що підтверджується відповідним штампом за вхідним номером №24254, строк позовної давності нею не пропущений.

Таким чином, суд доходить висновку, що позов задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 23, 257, 1176 ЦК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи до Харківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: https://fr.hr.court.gov.ua

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості, щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП не відомий, місце проживання: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення виготовлено 14.03.2025 року.

Суддя О.М. Мартинова