Ухвала

14 березня 2025 року

м. Київ

справа № 542/1011/23

провадження № 61-827ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крат В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 06 серпня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Східно-Українська трубопровідна компанія» про визнання незаконним та скасування наказу (розпорядження) про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Східно-Українська трубопровідна компанія» (далі - ТОВ «Східно-Українська трубопровідна компанія») про визнання незаконним та скасування наказу (розпорядження) про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивований тим, що 30 вересня 2022 року наказом № 117-п ТОВ «СУТК» ОСОБА_1 звільнено з посади електрозварника ручного зварювання на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України (відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці).

Позивач вважав своє звільнення незаконним, оскільки попередження про зміну істотних умов праці отримав лише він. Але якщо відпала необхідність у його посаді електрозварника, необхідно застосовувати процедуру скорочення відповідної посади. А зміна істотних умов праці й зміни в організації виробництва не можуть стосуватись однієї посади.

29 вересня 2022 року позивач вийшов на роботу і у відділі кадрів його повідомили про необхідність написання заяви про відмову від роботи у зв`язку з істотними змінами умов праці. Поряд з цим, у бесідах з колегами він дізнався, що їм не відомо про зміну істотних умов праці.

Позивач зазначив, що жодних змін в організації виробництва чи діяльності підприємства не відбувалось, строки попередження, наказ підприємства про введення змін істотних умов праці та дата його звільнення суперечать один одному, і так звані істотні зміни умов праці стосувались лише тільки позивача. Наказ про звільнення має право підписувати та особа, за якою закріплено таке право. Поряд з цим, на його думку, наказ про звільнення позивача підписаний невідомою особою, що є самостійною підставою для скасування такого наказу, який підписаний неуповноваженою особою.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 вважав, що його звільнення здійснено з грубим порушення вимог КЗпП України, а тому оскаржуваний наказ про звільнення є незаконним і таким, що підлягає скасуванню, а позивач має бути поновленим на роботі і йому має бути сплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 вересня 2022 року.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив:

визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) ТОВ «Східно-Українська трубопровідна компанія» від 30 вересня 2022 року № 117-п про припинення трудового договору;

поновити ОСОБА_1 на роботі електрозварником ручного зварювання у ТОВ «Східно-Українська трубопровідна компанія»;

стягнути з ТОВ «Східно-Українська трубопровідна компанія» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 вересня 2022 року до дня поновлення на роботі.

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 06 серпня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

зміна істотних умов праці позивача відбулась у зв`язку зі зменшенням замовлень та обсягів зварних робіт під час воєнного стану, суттєвого зниження обсягів виробництва на підприємстві, відповідачем дотримано порядок повідомлення про такі зміни, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного наказу № 117-П від 29 вересня 2022 року. Інші позовні вимоги є похідними, а тому задоволенню не підлягають.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 06 серпня 2024 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

для правильного вирішення спору такої категорії суд має визнати доведеними чи недоведеними такі обставини у сукупності: на підприємстві мала місце реальна зміна істотних умов праці за тією ж посадою, спеціальністю, тощо, а не скорочення певної посади; працівник повідомлений про істотну зміну умов праці за його посадою до дати запровадження таких змін; працівник у будь-якій зрозумілій і доступній формі висловив свою незгоду продовжувати роботи на нових (змінених) умовах;

відповідач у справі довів належними і допустимими доказами, яким суд першої інстанції дав належну оцінку, те, що у зв?язку із суттєвим зменшенням замовлень і обсягів робіт на підприємстві з 01 жовтня 2022 року вирішено запровадити нові умови праці, зокрема, для електрозварювальників - один восьмигодинний робочий день на тиждень;

повідомлення позивача про запровадження нових умов праці було здійснено до 01 жовтня 2022 року і позивач власноручно написаною заявою відмовився працювати за новими умовами;

апеляційний суд вказав, що за встановлених обставин ознайомлення позивача із наказом №116-П 29 вересня 2022 року, а з попередженням 30 вересня 2022 року не має істотного правого значення, так як позивач належним чином ознайомлений із майбутньою зміною умов праці до дати їх запровадження на підприємстві;

апеляційний суд зазначив, що ненадання позивачу належним чином завіреної копії наказу про його звільнення не є підставою для визнання самого звільнення незаконним за умови доведеності обставин, які встановлені судом першої інстанції.

ОСОБА_1 17 січня 2025 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 06 серпня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року.

Ухвалою Верховного Суду від 06 лютого 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, а саме: вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості інших учасників справи.

Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 06 лютого 2025 року подано уточнену касаційну скаргу, у якій ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції і постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог або направлення справи на новий розгляд.

В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 підставою касаційного оскарження судового рішення указує пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. Обґрунтовуючи указану підставу касаційного оскарження, ОСОБА_1 зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах в частині підписання оскарженого наказу про звільнення неуповноваженою особою, правові наслідки та оцінка такого наказу. Оскільки копія наказу про звільнення була підписана неуповноваженою особою, що визнав відповідач у судовому засіданні. Наслідки такого визнання є підставою вважати, що звільнення відбулось з грубим порушенням законодавства про працю та вказані дії роботодавця не можна ототожнювати лише з «неправильною копією», як вказано в оскаржених рішеннях судів. ОСОБА_1 зазначає, що по вказаним питанням висновок Верховного Суду відсутній. Окрім цього, відсутній висновок Верховного Суду стосовно наслідків ознайомлення з попередженням про зміну істотних умов праці пізніше ніж працівник відмовився від продовження роботи в нових умовах.

Окрім цього, ОСОБА_1 в уточненій касаційній скарзі посилається на пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України та зазначає про те, що повний текст постанови Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року складено 09 грудня 2024 року, що є неможливим, бо складання повного тексту рішення передувало засіданню 18 грудня 2024 року. 09 грудня 2024 року учасники справи не викликались та засідання не відбувалося.

Окрім цього, ОСОБА_1 в уточненій касаційній скарзі посилається на пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України та зазначає про те, що оригінал наказу про звільнення був наданий стороною позивача лише під час судового розгляду та ніколи не вручався позивачу.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою (пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України).

Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (частина третя статті 411 ЦПК України).

Аналіз пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України свідчить, що ця норма процесуального закону спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору. При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, конкретизацію змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (див. подібний висновок в пункті 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року, справа № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22)).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України заявник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку заявника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги ОСОБА_1 свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судового рішення. ОСОБА_1 не обґрунтовує передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Формальна вказівка на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. ОСОБА_1 не зазначено щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у цій частині.

Окрім цього, особа, яка подала касаційну скаргу, не обґрунтовує передбачених частиною першою та третьою статті 411 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень, зокрема, відсутнє відповідне обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України (справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою), пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України (суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів).

ОСОБА_1 не зазначає про дату, час і місце судового засідання, про яке його належним чином не було повідомлено. Вказівка на те, що повний текст постанови Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року складено 09 грудня 2024 року, що є неможливим не є обґрунтуванням підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України.

Окрім цього, ОСОБА_1 не обґрунтовує в уточненій касаційній скарзі на підставі яких саме недопустимих доказів (без їх конкретизації) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, та чому ці докази є недопустимими, не обґрунтовує порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (частина перша статті 78 ЦПК України). Посилання у касаційній скарзі на те, що оригінал наказу про звільнення був наданий стороною позивача лише під час судового розгляду та ніколи не вручався позивачу не є обґрунтуванням підстави касаційного оскарження,передбаченої пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України. Сама по собі вказівка на те, що суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження передбаченої пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України).

Тому особою, яка подала касаційну скаргу, не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Крім цього, повернення касаційної скарги не є перешкодою у доступі до правосуддя, оскільки повернення касаційної скарги не обмежує право особи в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 06 серпня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат