Справа № 159/3815/24 Головуючий у 1 інстанції: Грідяєва М. В.
Провадження № 22-ц/802/335/25 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Шевчук Л. Я.,

суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтував тим, що 15 квітня 2024 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав у нього грошові кошти у розмірі 9 503 грн, які зобов`язався повернути до 30 травня 2024 року, що підтверджується розпискою. Проте у визначений договором строк відповідач ОСОБА_2 кошти не повернув.

Покликаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача у його користь заборгованість за договором позики у розмірі 9 503,00 грн, судовий збір у розмірі 1 211,20 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 4 000 грн.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2025 року у цій справі у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Не погоджуючись із ухваленим судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Самолюка В. В. подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційний суд розглянув цю справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Як передбачено частинами 4, 5 статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою ухвалення постанови у цій справі є 14 березня 2025 року - дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи та вивчивши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 в користь позивача ОСОБА_1 грошових коштів немає, оскільки відповідач є неповнолітньою особою і написана ним розписка не місить відомостей про згоду батьків ОСОБА_2 на укладення їх сином договору позики.

Такі висновки суду зроблені з порушенням вимог закону.

Судом за матеріалами справи встановлено, що відповідач ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 19, 20).

15 квітня 2024 року відповідач ОСОБА_2 написав розписку про те, що він бере в борг 9 903 грн у ОСОБА_4 до 30 травня 2024 року (а. с. 4, 29), тобто на час написання розписки ОСОБА_2 виповнилося 15 років.

Відповідно до частини 1 статті 15, частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначеними родовими ознаками, а позичальник зобов?язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними (частина 1 статті 30 ЦК України).

Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа) має право: 1) самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє дрібні побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість; 2) здійснювати особисті майнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняється законом. Малолітня особа не несе відповідальності за завдану нею шкоду (стаття 31 ЦК України).

За положеннями статті 32 ЦК України крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: 1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; 3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім?я (грошовими коштами на рахунку); 5) самостійно укладати договір про отримання електронних довірчих послуг.

Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників (частина 2 статті 32 ЦК України).

Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування відповідно до закону (частина 4 статті 32 ЦК України).

У частині 1, 2 статті 222 ЦК України передбачено, що правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. Правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.

У постанові Верховного Суду у складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року у справі № 607/4359/15-ц (провадження № 61-29442св18) зазначено, що відповідно до статті 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника може бути схвалений ним у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. Частиною 1 статті 221 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні. Батьки позивача, дізнавшись про вчинення угоди № 106 від 01 вересня 2007 року, протягом одного місяця не заявили претензій позивачу. Тобто в силу приписів частини першої статті 221 ЦК України вказаний правочин вважається ними схваленим.

Верховний Суд у своїй постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 303/5942/17 (провадження № 61-43001св18) зазначив, що тлумачення статті 222 ЦК України свідчить, що правочин, який вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів) чи піклувальника конструюється як оспорюваний; правочин, який вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів) чи піклувальника, може бути схвалений; схвалення правочину, вчиненого неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності, має місце, якщо батьки (усиновлювачі) чи піклувальник, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензій другій стороні правочину. Тобто схвалення правочину припускається, якщо батьки (усиновлювачі) чи піклувальник, дізнавшись про правочин, не заявили претензію іншій стороні; по своїй суті схвалення правочину виключає можливість задоволення позову про визнання правочину, вчиненого неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів) чи піклувальника недійсним.

У справі, що переглядається в апеляційному порядку, судом встановлено, що 15 квітня 2024 року відповідач ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , написав розписку про те, що він бере в борг 9 903 грн у ОСОБА_1 до 30 травня 2024 року.

17 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики і просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 в його користь борг за договором позики у розмірі 9 503 грн та судові витрати по справі.

31 липня 2024 року законний представник неповнолітнього відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що вона отримала копію ухвали про відкриття провадження у цій справі 20 липня 2024 року, а також зазначила, що вона заперечує проти задоволення позову, оскільки позивач разом з іншими особами змусили її сина написати розписку і, крім того, її неповнолітній син не може бути відповідачем у справі з врахуванням того, що він як неповнолітня особа немає цивільної процесуальної дієздатності.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу законний представник неповнолітнього відповідача також зазначила, що на банківську картку її сина надійшли грошові кошти у розмірі 9 903 грн, які він переслав на банківську картку своєї сестри (а. с. 14, 15).

Проте будь-яких доказів на підтвердження того, що законний представник неповнолітнього відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , дізнавшись про правочин, не заявила претензії іншій стороні правочину, а саме позивачу у цій справі ОСОБА_1 , остання суду не подала.

Тобто в силу приписів частини 1 статті 221 ЦК України вказаний договір позики вважається схваленим матір?ю відповідача.

Таким чином, з врахуванням того, що відповідно до статті 222 ЦК України схвалення правочину, вчиненого неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності, має місце, якщо батьки (усиновлювачі) чи піклувальник, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні правочину та того, що законний представник неповнолітнього ОСОБА_2 - ОСОБА_5 протягом одного місяця (починаючи з 20 липня 2024 року, коли законний представник отримала копію ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження у цій справі) не заявила претензії другій стороні правочину - позивачу у цій справі ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції доходить висновку, що законний представник неповнолітнього відповідача ОСОБА_2 схвалила укладений її сином договір позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов?язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій саме сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого саме роду та такої саме якості, що були передані йому позикодавцеві) у строк і в порядку, що встановлений договором.

При цьому судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 отримані ним грошові кошти за договором позики позикодавцеві ОСОБА_1 не повернув.

Суд першої інстанції не врахував зазначені норми закону та встановлені обставини, а тому дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що із-за неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Крім того з відповідача в користь позивача слід стягнути витрати по сплаті судового збору.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2025 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 9 503,00 грн (дев?ять тисяч п?ятсот три) гривні.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 1 211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок понесених витрат по сплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді