Справа № 127/7375/25
Провадження № 2-о/127/118/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2025 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Воробйова В.В.,

за участю секретаря Врублевської О.В.,

заявника ОСОБА_1

представника заявника ОСОБА_2 ,

заінтересованої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вінниці цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи: ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису, -

В С Т А Н О В И В :

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_3 , яку обґрунтовує тим, що з 04.10.2016 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі в них народилася дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя у них не склалось, оскільки у них різні погляди на сімейне життя та обов`язки, відсутнє взаєморозуміння та повага один до одного, тому рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 12.12.2023 року шлюб було розірвано.

Не дивлячись на повне припинення будь-яких відносин, небажання заявника спілкууватись із ОСОБА_3 , остання постійно веде листування із заявником, телефонні перемовини із ним, намагається контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, приїжджає за місцем проживання заявника, постійно його переслідує у громадських місцях, висловлюється відносно нього нецензурною лайкою, постійно ображає. Заявних з данного приводу звертався із скаргою до поліції, проте це не призвело до зупинення дій. Навпаки вона почала ще більше йому телефонувати, у зв`язку з чим ОСОБА_1 змушений був звернутись до суду з цією заявою. Просить суд видати обмежувальний припис щодо ОСОБА_3 із застосуванням заходів тимчасового обмеження прав кривдника, а саме: заборонити ОСОБА_3 розшукувати його, якщо він за власним бажанням перебуває у місці невідомому кривднику, вести листування, телефонні перемовини із заявником або контакитувати із ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; заборонити ОСОБА_3 перебувати в місці його проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_3 наближатися на відстань ближче 500 метрів до місця його проживання, строком на 6 місяців.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 просили суд задовольнити заявлені вимоги з підстав, зазначених у заяві. Додатково пояснили, що ОСОБА_3 з дочкою чинить постійний психологічний тиск на заявника в телефонному режимі. При тому, що останній проходить службу у військовій частині, де заборонено користуватись телефоном. Шлюб між ними розірвано вже близько 15 місяців, проте постійно вимагає від нього якихось коштів. Дзвінки відбуваються більше ніж 10 разів на день, чим завдається шкода заявнику. Заявник звертався з приводу цього до правоохоронних органів.

В судовому засіданні заінтересована особа ОСОБА_3 заявлені вимоги не визнала та пояснила, що хоче щоб батько допомагав дитині та цікавився нею, оскільки сім останніх місяців заявник не сплачує аліменти та будь-якої допомоги на утримання дитини не надає. Дзвонила до нього коли дитина хворіла, оскільки необхідні були кошти на лікування дитини. Коли дочці виповнилося сім років, батько не подзвонив та не привітав її. Дійсно вона два дні до нього дзвонила, з приводу виплати ним аліментів на утримання дитини. Також зазначила, що тижні два тому проходила повз його будинок коли йшла на біржу зайнятості, щоб встати на облік. Заперечила висловлення нею нецензурних слів відносно заявника. Додатково зазначила, що може до нього не дзвонити взаагалі, але нехай дитині допомагає.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши та оцінивши докази, що містяться у справі, суд вважає, що у задоволенні заявлених вимог слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі-Закон), який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 ч. 1. ст. 1 згаданого Закону, домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

До переліку осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, входять, в тому числі - колишнє подружжя; (ч. 2 ст. 3 Закону).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За п. 7 ч.1 ст. 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно із ч. 3 ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У п. 9 ч. 1 ст.1 Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 12.12.2023 року, яке набрало законної сили 12.01.2024 року, позов ОСОБА_1 було задоволено та розірвано шлюб між ним та ОСОБА_3 , що був укладений 04.10.2016 року у Вінницькому міському відділі ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, про що зроблено актовий запис №2420 (а.с. 7-8). Зі змісту рішення суду вбачається, що від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заявником на обґрунтування своїх вимог долучено до матеріалів заяви скаргу до Відділу поліції №5 ВРУП ГУНП у Вінницькій області, в якій заявник повідомляє, що на території Вороновицької селищної ради проживає його колишня дружина ОСОБА_3 разом з їхньою неповнолітньою дочкою ОСОБА_4 . Колишня дружина запевняє працівників соціальної служби, що вона не перешкоджає спілкуванню дитини з батьком. Однак спілкування з дитиною зводиться до одного: дитина щось хоче і тато має або купити це, або дати гроші. Говорити про щось інше важко тому, що дочка говорить словами матері і мало на що відповідає. На його думку, такі вчинки зі сторонни матері травмують психіку дитини, а батько виглядає як "монстр". Такі дії є психологічним тиском на заявника. Просив здійснити заходи щодо збору інформації по інциденту, здійснити опитування працівників магазину, провести роз`яснювальну роботу з матір`ю дитини або притягнути до відповідальності (а.с. 10).

Так, з відповіді Відділу поліції №5 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області від 13.02.2024 року вбачається, що його звернення по факту неналежного виконання батьківських обовязків було зареєстровано 19.01.2024 року. Під час проведення перевірки встановлено, що у зв`язку з відсутністю даних у зверненні, які б вказували на наявність кримінального правопорушення матеріали були доручені для розгляду інспектору з ювенальної превенції ст. лейтенанту поліції ОСОБА_5 . Так, під час здійснення виїзду за місцем проживання колишньої дружини ОСОБА_3 та доньки ОСОБА_4 із ОСОБА_6 проведено роз`яснювальну роботу, попереджено про відповідальність за невиконання чи неналежне виконання обов`язків щодо виовання малолітньої дочки. Сім`ю ОСОБА_3 взято під соціальний супровід (а.с. 11). Проте суд не приймає їх до уваги, оскільки заявником не надано суду доказів щодо встановлення вини ОСОБА_3 у вчиненні вказаного правопорушення, зокрема припису/постанови тощо. Інших доказів, зокрема притягнення заінтересованої особи за статтями ст. 173, 173-2 КУпАП до відповідальності, суду заявником також не було надано.

Заявник стверджує, що постійно потерпає від насильства зі сторони колишньої дружини ОСОБА_3 , яка постійно йому телефонує. На підтвердження цього ним долучено до матеріалів заяви копію роздруківки фіксації телефонних викликів. В судовому засіданні заінтересована особа визнала, що дзвінки здійснювались з її телефону проте пояснила, що у більшості випадків телефонувала дочка до батька, без її відома та згоди.

Також заявником надано ряд виписок із медичних карт та довідок про стан його здоров`я (а.с. 18-34).

Отже, заявник зазначає, що ОСОБА_3 постійно веде листування із ним, телефонні перемовини, намагається контактувати із ним через інші засоби звязку особисто і через третіх осіб, приїжджає за місцем його проживання, постійно його переслідує у громадських місцях, висловлює відносно нього нецензурну лайку, постійно ображає, проте доказів цього суду надано не було.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що вона є тіткою заявника. За мирного часу вона не втручалася в їх життя. У червні 2023 року заявник отримав друге важке поранення. Спілкуючись з ОСОБА_8 вона бачила "токсичні" стосунки, в яких переважає ОСОБА_6 . Остання тисне на нього і він погоджується на цей тиск. Суд за позовом про стягнення аіментів відбувся без участі ОСОБА_8 , оскільки він перебував на лікуванні в м. Житомир. Вони також брали кредити, бо ОСОБА_8 блокували картку. Якийсь чоловік дзвонив йому та пропонував купити на його гроші будинок у Вороновиці. Одного разу вона з ОСОБА_8 заїжджали до школи де навчається дитина, щоб провідати, проте її не було на уроках, оскільки дитина перебувала на лікарняному. Згодом ОСОБА_6 подзвонила і почала голосно кричати на нього, аби він не приїжджав до школи. ОСОБА_8 змінив номери телефонів, але ОСОБА_6 якимось чином дізналась про нові номери та почала йому надзвонювати з погрозами.

Відповідно до правил ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Так, заявником зазначено, що ОСОБА_3 систематично вчиняє щодо нього психологічне насильство.

Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 24 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Згідно із ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Частиною 3 статті 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (ч. 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Заявником не доведено, що він постраждав від насильства з боку ОСОБА_3 та потребує захисту в порядку передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Також, заявником не надано належних і достатніх доказів з метою оцінки ризиків оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства громадянкою ОСОБА_3 , настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення.

Крім того, з матеріалів справи та пояснень учасників справи вбачається, що між заявником та заінтересованою особою ОСОБА_3 існують суперечки щодо виховання та утримання їх спільної дитини.

Сам факт звернення заявника до органів поліції свідчить про наявність конфлікту між ним та ОСОБА_3 , але не підтверджує факт вчинення домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19), від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20), від 10 лютого 2021 року у справі №761/49109/19 (провадження № 61-9144св20).

Будь-яких інших належних та допустимих доказів психологічного, фізичного, економічного насильства щодо заявника з боку ОСОБА_3 матеріали справи не містять.

Оцінюючи зібрані у справі докази, суд вважає, що обставини, викладені в заяві про видачу обмежувального припису не підтверджені належними та допустимими доказами.

Враховуючи викладене, оцінюючи встановлені судом обставини та досліджені докази, відсутність ризиків вірогідності вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення для заявника, суд дійшов висновку, що підстав для видачі обмежувального припису за заявою заявника не має, а тому у задоволенні заяви слід відмовити.

В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. 1, ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», ст.ст. 10, 12, 13, 76-81, 89, 263-265, 273, 350-6, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні заяви ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи: ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису відмовити.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 17.03.2025 року.

Суддя: