Справа № 303/7791/24
2/303/1572/24
ряд. стат. звіту № 7
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі головуючого судді Мирошниченка Ю.М.

за участю секретаря судових засідань Лукач К.М.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» (тертя особи: приватний нотаріус Біловар Ірина Олегівна) про визнання незаконним та скасуванні рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності, припинення права власності,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з позовною заявою 03.07.2008 р. між сторонами укладено кредитний договір, за яким позивачка отримала від відповідача позику в розмірі 28 009,28 доларів США. Того ж дня сторони уклали договір іпотеки, за яким позивачка на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором передала відповідачу в заставу квартиру АДРЕСА_1 . В липні 2019 року позивачка погасила узгоджену сторонами частину кредиту, після чого відповідач звільнив її від сплати решти боргу. Проте, як з`ясувалося, у січні 2018 року відповідач зареєстрував за собою право власності на іпотечну квартиру. З огляду на те, що кредитний договір було припинено належним виконанням позивачка просила визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію та припинити право відповідача на спірну квартиру. Також посилалась на відсутність Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, письмової вимоги кредитодавця про усунення порушень, а також на мораторій щодо права іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позову, покликаючись на правомірність дій банку щодо набуття права власності на предмет іпотеки та пропуск позивачкою строку позовної давності.

Позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 76-79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

З матеріалі справи вбачається, що 03.07.2008 р. сторонами укладено кредитний договір № MKWGA00000183, за яким відповідач надав позивачці кредитні кошти на строк до 03.07.2015 р. у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 28009,28 доларів США.

Того ж дня сторони уклали договір іпотеки, за яким позивачка на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором передала відповідачу в заставу квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 1 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі Закон № 898-IV), в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки, іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (частина 1 статті 3 Закону № 898-IV в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки).

Згідно з частиною 1 статті 35 Закону № 898-IV (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Відповідно до статті 36 Закону № 898-IV (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно з частиною 1 статті 37 Закону № 898-IV (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Аналогічні положення закріплені в Законі № 898-IV в редакції, чинній на момент звернення стягнення на предмет іпотеки.

Тобто законодавством і на момент укладення іпотечного договору, й на момент звернення стягнення на предмет іпотеки передбачався спосіб задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і позасудове (добровільне) врегулювання згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема й шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Аналогічні правові висновки стосовно оцінки застереження в іпотечному договорі як договору про задоволення вимог іпотекодержателя викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22), від 19 травня 2020 року в справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 199/1276/17 (провадження № 14-486цс18) зазначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати в тому числі: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону № 898-IV. Згідно із частинами першою та другою статті 37 Закону № 898-IV іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

У справі, що розглядається, пунктом 27 іпотечного договору сторони погодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця; або продажу предмету іпотеки будь-якій особи та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, зокрема отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Отже, як за положеннями Закону № 898-IV, так і за змістом договору, правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом договору іпотеки, є не лише окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, але й відповідне застереження в іпотечному договорі (постанова Верховного Суду від 19.06.2024 р. у справі № 761/14019/19).

Частиною 1 статті 2 Закону України від 1.07.2004 р. № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV), в редакції, чинній на момент вчинення реєстраційних дій, передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною першої статті 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

За змістом статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, і порядок державної реєстрації прав визначаються в Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому Кабінетом Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі Порядок № 1127).

Відповідно до пункту 61 Порядку № 1127, у редакції на момент прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що обов`язковою умовою при вирішенні питання перереєстрації права власності на іпотечне майно є наявність доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги та дотримання строку, зазначеного в ньому.

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 р. в справі № 802/1340/18-а, 19.05.2020 р. в справі № 644/3116/18, від 26.07.2023 р. в справі № 759/5454/19.

Отже, реєстратор перед здійсненням відповідних процедур мав отримати документ, який підтверджує факт отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя.

У пунктах постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року (справа № 757/13243/17) зазначено, що належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.

Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання (постанова Верховного Суду від 19 .06.2024 р у справі № 761/14019/19).

Як убачається з матеріалів розглядуваної справи, відповідач 13.04.2014 р. за 3 30.1.0/2 627 направив позивачці вимогу про повернення суми кредиту, заборгованість за яким становила 9733,15 доларів США та повідомив, що у разі невиконання цієї вимоги протягом тридцяти днів з дня її отримання банк має намір задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення позивачка отримала зазначену вимогу 07.05.2014 р.

11.01.2018 р. відповідач подав державному реєстратору, функції якого здійснював приватний нотаріус Біловар І.О., заяву реєстраційний № 26242438 про реєстрацію права власності на предмет іпотеки.

На підставі рішення (індексний номер 39210617 від 16.01.2018 р.) приватного нотаріуса Біловар І.О. вчинено реєстрацію за відповідачем права власності на іпотечну квартиру.

До заяви про реєстрацію права власності на предмет іпотеки відповідач додав: договір іпотеки квартири, серії та номер 1034, видавник приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Савчинська-Федорова Н.Г.; технічний паспорт, серія та номер 8144/7045, видавник КП «Мукачівське міське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»; повідомлення про вручення відправлення, серія та номер 30.1.0.0/2-627, видавник ПАТ КБ «Приватбанк»; повідомлення про вручення відправлення серія та номер 132, видавник Дніпропетровськ Поштамп І; повідомлення про вручення відправлення, серія та номер 140, видавник Дніпропетровськ Поштамп І.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.03.2024 р. (справа № 201/15228/17) зазначала, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною, тому іпотекодержатель зобов`язаний надати державному реєстратору документ про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за ним.

Підставою для скасування державної реєстрації права власності на предмет іпотеки є порушення іпотекодержателем вимог законодавства при реалізації позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. До таких порушень належить, зокрема, ненадання експертної оцінки предмета іпотеки на день його відчуження.

У пункті 61 Порядку № 1127, в редакції чинній на момент винесення оскаржуваного рішення, наведено перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Порядок № 1127 не передбачав, що звіт про оцінку предмета іпотеки входить до переліку документів, необхідних для подання державному реєстратору. Вимога щодо подання державному реєстратору такого звіту була додана до Порядку № 1127 лише 26 лютого 2020 року.

Проте така вимога містилася в частині 3 статті 37 Закону № 898-IV, що має вищу юридичну силу та відповідно до якої іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Отже, іпотекодержатель станом на момент виникнення спірних у цій справі правовідносин не міг набути у власність предмет іпотеки без визначення вартості такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності.

Підставою для скасування державної реєстрації права власності на предмет іпотеки є порушення іпотекодержателем вимог законодавства при реалізації позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким порушенням є, зокрема, відсутність експертної оцінки предмета іпотеки в матеріалах реєстраційної справи на момент передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

У справі, що розглядається, всупереч вимозі закону державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем здійснено за відсутності оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Крім того, 7 червня 2014 року набрав чинності Закон № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі Закон № 1304-VII), підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Отже, Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону № 1304-VII міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 липня 2023 року в справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22), від 19 травня 2020 року в справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), від 20 листопада 2019 року в справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19).

Закон № 1304-VII втратив чинність 23 вересня 2021 року, однак на час вчинення реєстраційних дій був чинним.

Як убачається з матеріалів справи, загальна площа спірної квартири становить 45,1 кв. м. Твердження позивачки про використання іпотечної квартири як постійного місця проживання та відсутність у її власності іншого житла відповідачем усупереч вимогам частин 3, 4 статті 12 ЦПК України не спростоване.

З огляду на це квартира позивачки не могла бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, зокрема й шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем, а отже, в нотаріуса були наявні підстави для відмови в проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за банком.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1 статті 526 ЦК України).

Відповідно до статті 599 ЦК зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Згідно з довідкою, виданою відповідачем 19.09.2019 р. за № U2FR7JUPVCPKM54F ОСОБА_1 не мав заборгованості перед АТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до повідомлення відповідача від 04.06.202 р. № EU9USVVEQ1Q549B1 ОСОБА_1 заборгованість по кредитному договору за номером MKAWGA00000183 від 03.07.2008 р. не має. Дата закриття кредиту 19.08.2019 року.

Листом від 16.08.2022 р. відповідач висловив позивачці вдячність за повне виконання зобов`язання по погашенню кредитного договору № MKAWGA00000183 від 03.07.2008 року та щодо зняття заборони відчуження з нерухомості за кредитним договором № MKAWGA00000183 від 03.07.2008 року повідомив, що в зв`язку з внесенням змін до ч. 5 та ч. 6 ст. 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» іпотеко держатель зобов`язаний звернутися до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію припинення іпотеки, відповідно банком було підготовлено та передано нотаріуса документи для зняття заборони відчуження. Обтяження припинено.

Таким чином, відповідач звернув стягнення на предмет іпотеки, а потім прийняв від позивачки виконання зобов`язання відповідно до умов кредитного договору, що суперечить нормам зобов`язального права.

За змістом статей 256, 257, 264 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з частинами 2-5 статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно зі встановленими судом обставинами перебіг позовної давності розпочався з 17.01.2018 р. (наступного дня після внесення державним реєстратором запису про реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за банком) і сплив 17.01.2021 р.

Позивачка звернулася з цим позовом до суду 23.09.2024 р., зазначаючи про те, що після припинення кредитних зобов`язань належним виконанням, маючи намір продати квартиру, 21.03.2022 р. звернулася до банку з проханням про вжиття заходів щодо звільнення квартири з-під застави. Відповідач запевнив позивачку, що подав реєстратору документи, необхідні для знання заборони відчуження предмета іпотеки, проте своєї обіцянки не виконав.

Повне погашення позивачкою в липні 2019 року кредиту та зміст наведеної вище переписки, свідчить про те, що принаймні в 2022 році позивачка була впевнена, що квартира знаходиться під іпотечним обтяженням, а отже перебуває у її власності.

Фізична особа як власник нерухомого майна має обов`язок бути обізнаною про стан своїх майнових прав. Проте не має передбаченого законом обов`язку систематичного вживати дії, спрямовані на отримання інформації з Державного реєстру речових прав про підтвердження права власності на квартиру, у якій вона постійно проживає.

Як убачається з матеріалів справи, відповідач зареєстрував за собою право власності на іпотечну квартиру майже через чотири роки після попередження позивачки про можливість вчинення таких дій. Водночас банк не повідомив позивачку про факт перереєстрації права власності на квартиру, в якій вона постійно проживає та виконує обов`язки власника щодо утримання цієї квартири. Ба більше, після реєстрації права власності на предмет іпотеки відповідач прийняв ще й виконання боржницею зобов`язання за кредитом у грошовій формі.

Крім того, слід вважати, що позивачка мала законні підстави розраховувати на дію встановленого законом мораторію (правомірні очікування того, що в період дії мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті на її квартиру, що знаходиться в іпотеці, не може бути звернено стягнення без її згоди).

З огляду на викладене, суд вважає поважними причини пропуску позивачкою строку позовної давності за вимогою про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно (житлову квартиру), а порушене право позивачки таким, що підлягає судовому захисту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року (справа № 199/8324/19), зазначено, що відповідно до статті 37 Закону № 898-IV рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оспорено іпотекодавцем у суді, що є для нього гарантією дотримання іпотекодержателем вимог закону щодо підстав та процедури звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Тому належним та ефективним способом захисту позивача, який вважає, що його право порушене тим, що право власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, зареєстроване за відповідачем (іпотекодержателем) на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), є позов про скасування рішення про державну реєстрацію права власності іпотекодержателя на це майно.

З урахуванням обставин конкретної справи та за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер і таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 р. в справі № 914/2350/18).

Тобто вимога позивачки у цій справі про припинення права власності банку на іпотечну квартиру є зайвою.

На підставі викладеного суд, керуючись 1-18, 76, 77-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Біловар Ірини Олександрівни (індексний номер 39210617 від 16.01.2018 р.) про державну реєстрацію права власності за Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», на квартиру АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 104), що належить ОСОБА_2 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Закарпатського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Акціонерне т овариство комерційний банк «Приватбанк», місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, .

Третя особа: приватний нотаріус Біловар Ірина Олегівна, місцезнаходження: м. Київ, вул. М. Грушевського, буд. 34/1, прим. 139-140.

Головуючий Юрій Мирошниченко