ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 636/3335/23 Головуючий суддя І інстанції Бунін Є. О.
Провадження № 22-ц/818/447/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: позики, кредиту, банківського вкладу, з них
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 06 серпня 2024 року, по цивільній справі № 636/3335/23, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за розпискою,

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики, який підтверджений розпискою у розмірі 5524,8 доларів США (згідно курсу НБУ у еквіваленті 202035,00 гривень) та відшкрдування понесених судових витрат.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 у борг грошові кошти в розмірі 4000,00 доларів США, під зобов`язання повернення вказаних коштів та сплати щомісячних процентів у розмірі 2,75%. На підтвердження отримання коштів 04.07.2020 ОСОБА_1 складено розписку про повернення коштів у розмірі 4000,00 доларів США. На даний час відповідач кошти не повернув та проценти не сплатив, тому позивач просить стягнути борг, а також пеню за несвоєчасне повернення коштів та 3 % річних.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково на суму 1200 доларів США, вказав, що частково віддав борг, але просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 06 серпня 2024 року задоволено позов.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за розпискою від 04.07.2020 у розмірі 4000,00 доларів США (за курсом НБУ станом на 06.08.2024 складає 164520,40 гривень), відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 1320,00 доларів США (за курсом НБУ станом на 06.08.2024 складає 54291,73 гривень), 3% річних у розмірі 204,80 доларів США (за курсом НБУ станом на 06.08.2024 складає 8423,44 гривень), а всього 5524,80 доларів США (за курсом НБУ станом на 06.08.2024 складає 227235,58 гривень) (двісті двадцять сім тисяч двісті тридцять п`ять) гривень 58 (п`ятдесят вісім) копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 2020 (дві тисячі двадцять) гривень 35 (тридцять п`ять) копійок.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким направити справу на новий розгляд.

Вказав, що суд помилково погодився із нарахуванням 2,75% річних за весь період на всю суму боргу не врахувавши, що позивач повернув суму боргу. Оскільки судом позов задоволено повністю, то 3% річних мали б бути пропорційно зменшені або взагалі скасовані судом, виходячи не із загальної суми позовних вимог, а з вимог законодавства, оскільки не зрозуміло з рішення суду за який період зроблено розрахунок.

Зазначив, що судом не враховано, що ані позивачем, ані його представником не надано до суду оригінал розписки.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Федосєєва А.О. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення залишити без змін.

Просила поновити строк на подання відзиву на апеляційну скаргу, який був пропущений з поважних причин, оскільки сторона позивача не отримували ухвали про відкриття провадження у справі.

Зазначила, що між позивачем та відповідачем, 04.07.2020 було укладено договір позики у встановленій законом письмовій формі у вигляді письмової розписки, які містить усі істотні умови такого договору, що узгоджується з правовою позицією, яка була висловлена у постанові ВС від 14.04.2021 у справі №201/5310/19.

Вважає, що суд дійшов обґрунтованих висновків, які відповідач не спростував.

Вказала, що доводи відповідача про повернення боргу є безпідставними та такими, що не підтверджується жодними письмовими доказами та спростовуються матеріалами справи.

Також апелянт не заперечував факт укладання договору позики та отримання грошових коштів у розмірі 4000 доларів США та написання ним за цим фактом розписки, зміст якої не оспорювався.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявність боргового документа у кредитора свідчить про невиконання боржником своїх зобов`язань за розпискою.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України, передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до п. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 629 ЦК України, визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 04 липня 2020 року ОСОБА_2 надав у борг ОСОБА_1 4 000 доларів США, із зобов`язанням повернути кошти до 08.07.2021, під 2,75% щомісячних виплат за курсом НБУ, про що останній склав розписку (а.с.6).

Згідно вказаної розписки відповідач зобов`язався повернути борг до 08 липня 2021 року, однак у зазначений строк позику позивачу не повернув.

Аналізуючи укладений між сторонами договір позики, який оформлено у вигляді розписки, обсяг та зміст прав і обов`язків сторін, які передбачені зазначеним договором позики, суд правильно встановив, що при оформлені розписки відповідач погодився з його умовами, факт передачі грошових коштів здійснено під час оформлення відповідної розписки, що підтверджується її змістом.

Доказів на спростування вказаних обставин відповідачем не надано.

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції враховуючи таке.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, оскільки договір позики це односторонній договір, то у відповідача виник обов`язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі відповідно до статті 1049 ЦК України, якою передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22 серпня 2019 року по справі № 369/3340/16-ц за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

У постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №143/280/17 додатково звернуто увагу судів на те, що наявність у позивача боргового документа розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18).

Із наданої позивачем до позовної заяви копії розписки вбачається, що відповідач отримав від нього 4 000 доларів США із зобов`язанням їх повернення 08 липня 2021 року. Ця розписка підтверджує укладення договору позики між сторонами і отримання останнім коштів у визначеній сумі.

Колегія суддів не може погодитись із доводами апеляційної скарги в тому, що до суду не надано оригіналу розписки та із розписки не вбачається укладення між сторонами саме договору позики;суд помилково затвердив нарахування 2,75% річних за весь період на всю суму боргу не врахувавши, що позивач повернув суму боргу, оскільки судом позов задоволено повністю, то 3% річних мали б бути пропорційно зменшені або взагалі скасовані судом, виходячи не із загальної суми позовних вимог, а з вимог законодавства, оскільки не зрозуміло з рішення суду за який період зроблено розрахунок.

Як вбачається із дослідженої судом розписки, в ній зазначені дата написання розписки, прізвище ім`я та по батькові фізичної особи позичальника ОСОБА_1 і прізвище та ініціали фізичної особи позикодавця ОСОБА_2 , а також зазначені такі істотні умови договору як сума та строк позики. Відповідач зміст розписки в суді не оспорював.

Слід відмітити, що письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що із наданої позивачем розписки вбачаються сторони договору позики, суть договору, оскільки ОСОБА_1 зазначив, що взяв кошти і зобов`язується їх повернути, що свідчить про те, що кошти були взяті у борг тимчасово, строк повернення коштів був визначений сторонами. Також суд вірно визначив валюту зобов`язання, оскільки позначка «$» є загальновідомим позначенням іноземної валюти - американського долару.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами статей 530, 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У справі, яка переглядається, встановивши, що відповідач взяті на себе договірні зобов`язання не виконав, суд першої інстанції за вимогою позивача дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на його користь суму неповернутих грошових коштів, переданих за договором позики, тобто 4 000 доларів США, що відповідає вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача відсотків за користування грошовими коштами за період з 05.08.2020 року по 0507.2021 у розмірі 1320 доларів США та 3 % річних від простроченої суми за розпискою у розмірі 204,8 доларів США.

Суд першої інстанції також правильно погодився з розрахунком відсотків за користування грошовими коштами, наведеним у позовній заяві, та прийшов до вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 1320,00 доларів США.

Статтею 545 ЦК України визначено, що, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Зміст розписки про одержання виконання у статті 545 ЦК України не встановлений, але, для забезпечення визначеності у відносинах суб`єктів логічним видається вказувати в ній, зокрема: підставу виникнення зобов`язання (наприклад, номер та дату укладення договору); ім`я (найменування) кредитора та боржника; суб`єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або уповноважена ним особа); зміст зобов`язання (наприклад, сплата грошових коштів); дату або момент виконання зобов`язання; місце виконання зобов`язання; обсяг виконання (повний або частковий); місце знаходження (проживання) кредитора та боржника. дату і місце складення розписки.

У статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у цій статті. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку.

Відповідне тлумачення надано у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17, провадження № 61-21724св18.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Зазначене також відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від); Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 26 вересня 2018 року, справа № 483/1953/16-ц (провадження № 61-33891св18); Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27 червня 2018 року, справа №712/14562/17-ц (провадження № 61-26174ск18).

Доводи скарги про те, що відповідачем було повернуто частину суми позики, колегія суддів відхиляє, оскільки належних та допустимих доказів виконання договору та повернення позики відповідач не надав.

Факт виконання зобов`язання за договором позики не може доводитися поясненнями сторони та показаннями свідків.

Такий висновок викладено у постановах у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18 (провадження № 61-11630св19), від 12 січня 2022 року у справі № 206/6401/18 (провадження № 61-9197св21), від 20 грудня2023 року у справі № 187/1017/19 (провадження № 61-4155 св 23), від 26 грудня 2023 року у справі № 127/35718/21 (провадження № 61-8335св23).

Належним чином дослідивши надані сторонами докази, з`ясувавши фактичні обставини справи суд першої інстанції установив справжню правову природу правовідносин сторін, факт передання ОСОБА_1 у позику коштів, невиконання ним зобов`язання з повернення коштів, що підтверджується перебуванням оригіналу розписки у позивача, розрахував розмір заборгованості відповідно до вимог закону та законно й обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_2 .

Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

З наведених підстав судова колегія вважає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, тому підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без руху з причини несплати судового збору у розмірі 3030 грн 52 коп.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 136 ЦПК України, ч.1 ст. 8 ЗУ «Про судовий збір» суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Отже, з ОСОБА_1 підлягає стягнення на рахунок Харківського апеляційного суду судовий збір у розмірі 3030 грн 52 коп, який йому був відстрочений ухвалою суду від 24 жовтня 2024 року.

Реквізити рахунку для сплати судового збору: розрахунковий рахунок: UA0020661; отримувач коштів: ГУК Харків обл/мХар Основ"ян/22030101; код отримувача: 37874947; банк отримувача: Казначейство України (ел. адм. подат.); код банку отримувача: 899998;код бюджетної класифікації: 22030101, призначення платежу: *; 101;__________(код клієнта за ЄДРПОУ для юридичних осіб (доповнюється зліва нулями до восьми цифр, якщо значущих цифр менше 8), реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи (завжди має 10 цифр) або серія та номер паспорта громадянина України, в разі якщо платник через свої релігійні переконання відмовився від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і має відповідну відмітку у паспорті);Судовий збір, за позовом ___________ (ПІБ чи назва установи, організації позивача), на рішення від ______ (Дата оскаржуваного рішення) по справі _________ (Номер справи), Харківський апеляційний суд (назва суду, де розглядається справа).

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 06 серпня 2024 року-залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на рахунок Харківського апеляційного суду судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3030 грн 52 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 17 березня 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії Ю.М. Мальований.

О.В. Маміна.