КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 378/7/23 Головуючий у суді першої інстанції - Марущак Н.М.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4370/2025 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Соколова В.В.,

секретар Цуран С.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ставищенського районного суду Київської області від 06 листопада 2024 року по цивільній справі за позовом Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне сільськогосподарське підприємство «Гейсиське» про скасування державної реєстрації права власності та витребування земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області звернувся до суду із вказаним позовом.

Вимоги позовної заяви обґрунтовував тим, що у 2003 році ОСОБА_2 , як голова СФГ «Фламінго», з метою отримання права подальшого користування земельною ділянкою кадастровий номер :01:009:0003 вирішив її розпаювати, підробив підпис в заяві про вступ в якості члена СФГ «Фламінго» від імені родича ОСОБА_3 для подальшого оформлення на нього земельних ділянок із запасу земель тодішньої Гейсиської сільської ради Ставищенського району Київської області, які він використовував згідно Державного акту про право користування земельною ділянкою загальною площею 32,6 га, виданого йому 29.11.1997.

На підставі вказаної заяви державний реєстратор внесла зміни №1 до статуту СФГ «Фламінго». Окрім цього, ОСОБА_2 , достовірно знаючи, що ОСОБА_3 не писав будь-яких заяв про вступ до членів СФГ «Фламінго», і фактично перебував у його складі незаконно, підробив його підпис у колективній заяві про згоду на виділення йому земельної частки (паю) площею згідно проекту поділу земель СФГ.

Розпорядженням Ставищенської РДА № 522 від 15.11.2005 було затверджено технічну документацію із складання проекту приватизації земельних ділянок в розмірі земельних часток (паїв) з оформленням державних актів на право власності на земельні ділянки членам СФГ «Фламінго» та членам вказаного господарства у приватну власність безоплатно передано земельні ділянки за рахунок земель сільськогосподарського призначення на території Гейсиської сільської ради Ставищенського району Київської області, та ОСОБА_3 безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею - 2,8985 га, кадастровий номер :01:009:0003, про що згідно вказаного розпорядження останньому 15.11.2005 видано державний акт серії ЯГ № 184984 на право власності на землю.

Ухвалою Ставищенського районного суду Київської області від 12.07.2021 у справі № 378/449/21 ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження закрито. Вказане рішення набрало законної сили та не оскаржувалось. Вказаною ухвалою суду встановлено зазначені обставини.

01.02.2016 від імені ОСОБА_3 та СФГ «Фламінго» в особі ОСОБА_6 укладеного договір б/н оренди вищевказаної земельної ділянки строком на 49 років, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

ОСОБА_3 , достовірно знаючи про те, що перебував у складі СФГ «Фламінго» незаконно, колективну заяву про згоду на виділення йому земельної частки (паю) не підписував, державний акт серії ЯГ № 184984 на право власності на земельну ділянку площею 2,8985 га кадастровий номер :01:009:0003, що розташована на території Гейсиської сільської ради Ставищенського району Київської області, не отримував, звернувся до Ставищенської райдержадміністрації із заявою про видачу нового державного акту взамін втраченого, у зв`язку з чим останньому на підставі розпорядження Ставищенської райдержадміністрації № 824 від 28.12.2011 видано 29.12.2012 новий державний акт серії ЯИ № 321007 на право власності на земельну ділянку площею 2,8985 га кадастровий номер :01:009:0003, що розташована на території Гейсиської сільської ради Ставищенського району Київської області, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на землю та на право постійного користування землею під №02382.

Далі, ОСОБА_3 звернувся з позовом до СФГ «Фламінго» про визнання договору оренди землі недійсним та скасування державної реєстрації, зв`язку з чим рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 16.10.2020 у справі 378/1171/19 скасовано державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, яке виникло на підставі договору оренди землі від 01.02.2016, укладеного між ОСОБА_3 та СФГ «Фламінго», предметом якого є оспорювана земельна ділянка.

На виконання вказаного рішення суду державним реєстратором Білоцерківської міської ради Бурімською Н. І. внесено відомості про скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки.

У подальшому, згідно договору купівлі-продажу від 17.06.2021 № 1441, ОСОБА_3 відчужив належну йому земельну ділянку площею 2,8985 га кадастровий номер :01:009:0003 на користь ОСОБА_1 , про що приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун А.А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 58819918 від 17.06.2021.

У свою чергу, між ОСОБА_1 та ПСП «Гейсиське» в особі директора Білецької Л. І. укладеного договір оренди землі № 660 від 11.08.2021, про що державним реєстратором Ставищенської селищної ради' Олефір П.П. внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, договір укладено на сім років з дати державної реєстрації.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд:

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 58819918 від 17.06.2021 стосовно права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:009:0003 площею 2,8985 га,

- витребувати на користь держави в особі Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області земельну ділянку площею 2,8985 га з кадастровим номером :01:009:0003 з незаконного володіння ОСОБА_1 ,

- стягнути з відповідача на користь Київської обласної прокуратури судовий збір.

Рішенням Ставищенського районного суду Київськоїобластівід 06 листопада 2024 рокупозов задоволено частково.

Витребувано на користь держави в особі Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області земельну ділянку площею 2,8985 га з кадастровим номером :01:009:0003 з незаконного володіння ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київської обласної прокуратури судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4962 (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят дві) гривні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подавапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невстановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить рішення Ставищенського районного суду Київської області від 06 листопада 2024 рокускасувати, увалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що спірну ділянку було придбано за відплатним договором у особи, яка за відомостями Державного реєстру речових прав була вказана власником земельної ділянки, тому відповідач є добросовісним набувачем.

Вказує, що прокурор не надав суду належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 не підписував заяву про вступ до членів СФГ «Фламінго» та колективної заяви про згоду на виділення йому земельної ділянки.

Зазначає, що прокурор також не надав доказів протиправності дій Ставищенської РДА щодо безоплатної передачі у приватну власність спірної земельної ділянки.

Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходили.

У судовому засіданні представник Обухівської окружної прокуратури Недвига Н.О. заперечив проти поданої апеляційної скарги та просив її відхилити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час га місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Апелянт ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі просив розгляд справи здійснювати без його участі.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що 17.06.2021 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства площею 2,8985 га з кадастровим номером :01:009:0003, що розташована на території Гейсиської сільської ради Ставищенського району Київської області, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрованого у реєстрі № 1441, виданому 17.06.2021 приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун А. А., яка належала ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ №321007, виданого 29.12.2012 Управлінням Держкомзему у Ставищенському районі Київської області (т. 1 а. с. 33, 41-42, 48-49).

11.08.2021 між ОСОБА_1 та ПСП «Гейсиське», в особі Білецької Л.І., укладено договір оренди № 660 земельної ділянки загальною площею 2,8985 га, кадастровий номер :01:009:0003, строком на 7 років, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 12.08.2021 (т. 1 а. с. 43-45, 46, 48-49).

Ухвалою Ставищенського районного суду Київської області від 12.07.2021 у справі № 378/449/21, яка набрала законної сили 19.07.2021, ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження закрито (т. 1 а. с. 24-25). Вказаною ухвалою Ставищенського районного суду від 12.07.2021 встановлено, що ОСОБА_2 , являючись головою СФГ «Фламінго» 26.02.2003 підробив підпис від імені ОСОБА_3 в заяві про вступ члена СФГ «Фламінго», на підставі якої державний реєстратор Зіненко Т.М. внесла зміни №1 до статуту СФГ «Фламінго», включивши у його склад 16 осіб, у т. ч. ОСОБА_3 . Окрім цього, ОСОБА_2 підробив підпис ОСОБА_3 у колективній заяві про згоду на виділення їй земельної частки (паю) площею згідно проекту поділу земель СФГ. Надалі розпорядженням Ставищенської райдержадміністрації № 522 від 15.11.2005 було затверджено технічну документацію із складання проекту приватизації земельних ділянок в розмірі земельних часток (паїв) з оформленням державних актів на право власності на земельні ділянки членам СФГ «Фламінго» та членам вказаного господарства , в т. ч. ОСОБА_3 у приватну власність безоплатно передано земельну ділянку, та видано ОСОБА_3 державний акт на право власності на землю за рахунок земель сільськогосподарського призначення на території Гейсиської сільської ради Ставищенського району Київської області загальною площею - 2,8985 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:009:0003 (т. 1 а. с. 24-25, 26).

01.02.2016 від імені ОСОБА_3 та СФГ «Фламінго» в особі ОСОБА_6 укладено договір б/н оренди земельної ділянки загальною площею 2,8985 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:009:0003 строком на 49 років, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 03.02.2016 (т. 1 а. с. 29-31, 48-49).

Розпорядженням Ставищенської РДА № 824 від 28 грудня 2011 року (т. 1 а. с. 32) визнано недійсним втрачений державний акт серії ЯГ №184984, зареєстрований та виданий на ім`я ОСОБА_3 06.07.2006 № 21 для ведення фермерського господарства на території Гейсиської сільської ради Ставищенського району Київської області. Надано дозвіл на виготовлення нового державного акту, взамін втраченого на ім`я ОСОБА_3 для ведення фермерського господарства на території Гейсиської сільської ради Ставищенського району Київської області, забезпечити його державну реєстрацію та видати безпосередньо на руки ОСОБА_3 ..

Державний акт серія ЯЙ №321007 на право власності на землю виданий ОСОБА_3 Управлінням Держкомзему у Ставищенському районі 29 грудня 2012 року на підставі розпорядження Ставищенської райдержадміністрації № 824 від 28.12.2011 (т. 1 а. с. 33).

Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 16 жовтня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено частково; скасовано державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, яке виникло на підставі договору оренди землі від 1 лютого 2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та СФГ «Фламінго», предметом якого є земельна ділянка площею 2,8985 га, кадастровий номер :01:009:0003, призначена для ведення фермерського господарства, яка розташована на території Гейсиської сільської ради Ставищенського району Київської області, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про інше речове право 17662976; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (т. 1 а. с. 34-40).

Відповідно до інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 20.12.2022 (т. 1 а. с. 50-51) право власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:009:0003, площею 2,8985 га, розташованої на території Гейсиської сільської ради Ставищенського району Київської області, зареєстровано в державному реєстрі прав 17.06.2021 за ОСОБА_1 , а право оренди на вказану земельну ділянку 11.08.2021 - за ПСП «Гейсиське».

Згідно загальнодоступних відомостей інтернет Порталу відкритих даних - Довідника показників нормативної грошової оцінки сільськогосподарських угідь в України (головної сторінки Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру) станом на 01.01.2022 нормативна грошова оцінка 1 га земель категорії «рілля» по Київській області становить 26 531,00 грн. (т. 1 а. с. 47). Відповідно, вартість вказаної земельної ділянки загальною площею 2,8985 га складає 76900,10 грн.

Згідно ч. 2 ст. 2 ЦК України одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка відповідно до статей 167, 170 ЦК України набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини другої статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Згідно частин 3, 4 статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя згідно п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру", зокрема відповідно до ч. 3 ст. 23 вказаного Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор звертаючись до суду з позовною заявою, послався на статтю 23 Закону України "Про прокуратуру", Рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99. В обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді прокурор зазначив, що станом на час подання прокурором позову, Ставищенською селищною радою самостійно не заявлено такого позову, а отже допущено бездіяльність органом, уповноваженим на виконання функцій у спірних правовідносинах.

Так, листом від 25.11.2022 № 56-9666вих-22 Обухівська окружна прокуратура звернулася до Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області із вимогою про необхідність вжиття заходів щодо усунення виявлених порушень вимог законодавства (т. 1 а. с. 52-55), на що вказана селищна рада листом № 03-06/1723 від 28.11.2022 повідомила, що нею не вживаються заходи цивільно-правового характеру у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для обґрунтування позовної заяви, та просила прокуратуру вжити заході реагування з метою повернення земельної ділянки у власність громади (т. 1 а. с. 56).

Також на виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" Обухівською окружною прокуратурою попередньо повідомлено Ставищенську селищну раду про звернення із позовною заявою до суду в інтересах держави в особі зазначеного органу (т. 1 а. с. 57).

З огляду на зазначене, враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, суд дійшов висновку, що прокурор, звертаючись до суду з даним позовом, дотримався порядку передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» представництва інтересів держави у суді, обґрунтував та довів бездіяльність компетентного органу.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту можуть бути в тому числі визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно із частинами другою, третьою статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Згідно із частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Статтею 122 ЗК України передбачено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

До повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом (стаття 13 ЗК України).

Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до частин першої, третьої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Виходячи з положень зазначених статей, право витребувати майно з чужого незаконного володіння має тільки власник цього майна.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно, зокрема в добросовісного набувача.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-3104цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18).

При цьому право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсними правочинів, за якими майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення статті 216 ЦК України, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і набувача.

Статтею 393 ЦК України визначено, що правовий акт органу державної влади, органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Згідно зі ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» акти місцевих державних адміністрацій, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України та постановам Верховної Ради України, прийнятим відповідно до Конституції та законів України, актам Кабінету Міністрів України або інтересам територіальних громад чи окремих громадян, можуть бути оскаржені до органу виконавчої влади вищого рівня або до суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З урахуванням викладеного та встановлених вищевказаною ухвалою Ставищенського районного суду Київської області від 12 липня 2021 року обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вказана земельна ділянка загальною площею 2,8985 га незаконно передана у власність ОСОБА_3 на підставі розпорядження Ставищенської РДА № 522 від 15.11.2005 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок членам фермерського господарства «Фламінго» на території Гейсиської сільської ради Ставищенського району» (т. 1 а. с. 24-25, 26), у зв`язку з чим вказане розпорядження в цій частині є незаконним.

Оскільки зазначене розпорядження у вказаній частині суперечить вимогам закону, - отримана ОСОБА_3 , а в подальшому відповідачем ОСОБА_1 у приватну власність земельна ділянка підлягає поверненню належному власнику.

Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а згідно вимог ч. 1 ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (ст. 396 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Пунктом 24 Перехідних положень (доповненим згідно із Законом № 1423-IX від 28.04.2021) Земельного кодексу України визначено, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад.

Згідно ч. 1 ст. 122 ЗК України (у чинній редакції) сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Село Гейсиха на даний час входить до складу Ставищенської селищної громади Білоцерківського району, яка утворена на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Київської області» від 12.06.2020 № 715-р.

Як встановлено судом, право власності на спірну земельну ділянку належить державі в особі Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області, а тому вказану земельну ділянку слід витребувати на користь селищної ради з незаконного володіння ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду, прокурор, крім іншого, просив скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 58819918 від 17.06.2021 стосовно права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:009:0003 площею 2,8985 га з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства.

Між тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 викладено наступні висновки: « 11.5. Метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, зокрема землями сільськогосподарського призначення, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна.

Таким чином, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна.

При цьому Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Такий правовий висновок, зокрема, викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19, пункт 33) та від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 49).

Крім того, не є належним способом захисту права або інтересу позивача вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки воно вичерпує свою дію в момент цієї реєстрації. Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18, пункт 5.17), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-386цс18, пункт 74), від 05 жовтня 2022 року у справі № 922/1830/19 (провадження № 12-91гс20, пункт 8.1).».

Також у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.

Посилаючись на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 58819918 від 17.06.2021 стосовно права приватної власності ОСОБА_1 на вищевказану земельну ділянку.

Погоджується апеляційний суд і з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин наслідків спливу строку позовної давності.

Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, провадження № 14-183цс18).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17; провадження № 14-183цс18).

Аналіз положень статей 256, 261, 267 ЦК України та статті 45 ЦПК України вказує на те, що як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Тобто, обчислення позовної давності у випадку звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, з урахуванням того, що строк позовної давності розпочався у спірних правовідносинах з моменту реєстрації спірної земельної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (17.06.2021), станом на день звернення прокурора до суду з даним позовом (02.01.2023) позовна давність у спірних правовідносинах не пропущена.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

АпеляційнускаргуЛіньковаЄвгеніяВалерійовичазалишити без задоволення.

Рішення Ставищенського районного суду Київськоїобластівід 06 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено11 березня 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Т.О. Невідома

В.В. Соколова