Справа № 186/294/25
Провадження 2/185/3681/25
У Х В А Л А

12 березня 2025 року м. Павлоград

Суддя Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області Бабій С.О., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа військова частина № НОМЕР_1 Національної Гвардії України, про визнання особистого розпорядження на випадок загибелі (смерті) про виплату одноразової грошової допомоги недійсним внаслідок нікчемності та зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині,

В С Т А Н О В И В:

До Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа військова частина № НОМЕР_1 Національної Гвардії України, про визнання особистого розпорядження на випадок загибелі (смерті) про виплату одноразової грошової допомоги, складеного ОСОБА_4 від 26 червня 2024 року, недійсним внаслідок його нікчемності та зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині ОСОБА_3 щодо цієї допомоги.

Дослідивши позовну заяву з додатками, суддя дійшов таких висновків.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивачем заявлено дві самостійні вимоги:

- про визнання особистого розпорядження на випадок загибелі (смерті) про виплату одноразової грошової допомоги від 26.06.2024 року, складене ОСОБА_4 , недійсним внаслідок його нікчемності;

- про зменшення розміру обов`язкової частки спадкоємця ОСОБА_3 у спадщині спадкодавця ОСОБА_4 щодо одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця ОСОБА_4 з 1/2 до 1/100 частини.

Кожна з цих вимог пов`язані із відмінними правовідносинами, тобто стосуються різних відповідачів, мають самостійні та відмінні між собою підстави виникнення та потребує різних доказів та засобів доказквання. При цьому, дійсно, факт загибелі ОСОБА_4 має значення у процесі доказування щодо кожної із вимог, та одночасно, як вбачається із змісту позову, дана обставина не є оспорюваною.

Перша вимога ґрунтується на стверджуваній нікчемності особистого розпорядження, складеного ОСОБА_4 , через порушення процедури його складення та посвідчення (ст. 1247, 1255 ЦК України, п. 3, 8 Порядку, затвердженого Постановою КМУ №550 від 14.05.2024), а також через розголошення його змісту до офіційного встановлення факту загибелі. Для її розгляду мають досліджуватися докази, що стосуються обставин складення документа, його посвідчення командиром військової частини, наявності візи та штампу, а також факту передачі фотокопії ОСОБА_2 позивачу 30 жовтня 2024 року.

Друга вимога стосується спадкових правовідносин і базується на нормах ст. 1241 ЦК України, яка передбачає можливість зменшення обов`язкової частки у спадщині з урахуванням відносин між спадкоємцями та спадкодавцем. Для її обґрунтування позивач наводить факти про ухилення ОСОБА_3 від виконання батьківських обов`язків, відсутність його участі у вихованні та матеріальній підтримці сина, а також поведінку після загибелі ОСОБА_5 . Ця вимога потребує дослідження доказів сімейних відносин, фактів розірвання шлюбу, ухилення від аліментів та інших обставин, що стосуються моральних і матеріальних зв`язків між сторонами та ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 1 ст. 188 ЦПК України, в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, якщо вони пов`язані між собою підставою виникнення або поданими доказами, або якщо одна вимога є похідною від іншої. У даному випадку:

Перша вимога стосується правового статусу особистого розпорядження, яке регулюється спеціальним законодавством (ч. 4 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»), і не відноситься до спадкової маси.

Друга вимога має спадковий характер і стосується розподілу прав на одноразову грошову допомогу як частини спадщини за законом, що регулюється нормами Книги шостої ЦК України.

Таким чином, ці вимоги не пов`язані між собою ні підставою виникнення (оскільки перша стосується нікчемності правочину, а друга спадкових прав), ні поданими доказами. Крім того, друга вимога не є похідною від першої, оскільки зменшення частки ОСОБА_3 можливе незалежно від визнання розпорядження недійсним, адже він, за твердженням позивача, має право на обов`язкову частку за законом як непрацездатний батько (ч. 1 ст. 1241 ЦК України).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 25.07.2019 у справі № 916/2733/18 та від 04.03.2021 у справі № 903/515/20, кожне правовідношення, що виникає з окремих юридичних фактів, є самостійним і потребує окремих доказів. Об`єднання таких вимог в одній заяві ускладнює їх розгляд і може призвести до затягування судового процесу.

Згідно з п. 2 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, позовна заява повертається у випадку порушення правил об`єднання позовних вимог. У даній справі сумісний розгляд двох вимог суперечить приписам ст. 188 ЦПК України, оскільки ускладнює з`ясування обставин по кожній із них і не сприяє ефективному судовому захисту.

На даній стадії судового провадження суд не вбачає підстав для застосування ч.6 ст. 188 ЦПК щодо роз`єднання позовних вимог, із виділенням їх в самостійні провадження та вирішенням, відповідно, питання територіальної підсудності справ, при тому що право вибору між кількома судами, яким підсудна справа, належить позивачу.

Позивач не позбавлений права звернутися до суду з окремими позовами за кожною вимогою окремо, що дозволить належним чином дослідити відповідні обставини та докази.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить до висновку, що позовна заява підлягає поверненню позивачу на підставі п. 2 ч. 4 ст. 185 ЦПК України через порушення правил об`єднання позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 175, 177, 185, 188, 260, 353 ЦПК України, суддя

П О С Т А Н О В И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа військова частина № НОМЕР_1 Національної Гвардії України, про визнання особистого розпорядження на випадок загибелі (смерті) про виплату одноразової грошової допомоги недійсним внаслідок нікчемності та зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині повернути позивачу разом із усіма додатками.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню до суду з позовною заявою, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення, зокрема шляхом подання окремих позовів за кожною вимогою.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її постановлення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя С.О. Бабій