ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дій щодо переміщення та утримання дитини незаконними (суддя першої інстанції Журавель Т.С.),

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання дій щодо переміщення та утримання дитини незаконними, в якому просив визнати незаконним переміщення та утримання ОСОБА_2 малолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов?язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 до статус-кво місця постійного проживання - Україна, м. Київ, або кордон України як безпечну зону.

У разі невиконання рішення суду в добровільному порядку, зобов?язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 батькові ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_1 для забезпечення повернення малолітньої дитини до статус-кво місця проживання - Україна, м. Київ, або кордон України як безпечну зону.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дій щодо переміщення та утримання дитини незаконними відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився позивач, та подав апеляційну каргу, в якій зазначив, що воно було ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного дослідження доказів та обставин справи.

Скаргу мотивує тим, що батько не знав про вивезення дитини за кордон. Він повсюди її розшукував, що підтверджується оголошенням дитини в розшук, заявами в правоохоронні та соціальні органи, відповідями, що дитина перебуває на Західній Україні і мати не збирається покидати межі України, відповіддю директора школи, що дитина перебуває в м. Сміла Черкаської області, СМС повідомленнями, зверненнями Міністерства юстиції України до Інтерполу для встановлення місцезнаходження дитини, та багатьма іншими доказами.

Судом не враховано, що під час судового засідання 18.10.2024, Відповідачка сама заявила, що втекла до Росії, а звідки до Естонії. А дитина перетнула кордон України з Польщею. Тобто географічно одночасне виконання цих подій є неможливим. Крім того, Відповідачці було заборонено покидати територію України у зв`язку з її правопорушеннями.

Відповідачкою жодним чином не доведено, що батько давав будь-який дозвіл або взагалі знав, де знаходиться дитина. Навпаки, всі надані документи доводять протилежне, так само як і повідомлення SMS та відео з проханням сказати, де дитина. Це було проігноровано судом і жодним чином не згадано у судовому рішенні, хоча підтверджується наданими доказами.

Наголошує на тому, що нерозгляд термінової заяви про захист свідків призвів до незворотних наслідків, а саме зникнення у невідомому напрямку двох дітей, які безпосередньо контактували з викраденою дитиною, зникнення матері одного з цих дітей, доньки свідка. Лише 22.10.2024 року, після засідання по суті і погроз з боку Відповідачки під час відеоконференції, завдяки спільним зусиллям поліції України та Німеччини жінку було знайдено у Норвегії в жахливому стані. На момент подання апеляційної скарги, вона досі не здатна пояснити, як там опинилася

Також вказує на те. що суд невірно витлумачив і умисно проігнорував обставини справи по суті, неправильно застосував норми матеріального права та розглядав справу не безсторонньо, а виключно з позиції невозврату дитини батькові, незалежно від того, що відбувається з дитиною, і виключно на користь матері

ОСОБА_1 просив рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не находив.

У судовому засіданні в режимі відеоконференції ОСОБА_1 доводи своєї апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.04.2013 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 , громадянином Держави Ізраїль, та ОСОБА_4 , громадянкою України, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві зроблено актовий запис №441. Прізвище чоловіка та дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народився син - ОСОБА_3 , про що 26.10.2013 року зроблено актовий запис №2050, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , повторно виданого Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Згідно довідки про отримання допомоги №1019 від 02.09.2014 року, ОСОБА_2 перебувала на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації та їй було призначено допомогу при народженні дитини.

ОСОБА_3 постійно проживав разом з батьками за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно характеристики голови правління житлово-будівельного кооперативу «Гігієніст» від 01.07.2020 року, ОСОБА_6 спільно з сім`єю дружиною ОСОБА_2 та їх спільним сином ОСОБА_7 спільно та постійно проживає в будинку з 2012 року. За період проживання скарг від сусідів не надходило. За свідченнями сусідів ОСОБА_6 характеризується як спокійний, чуйний і ввічливий сусід, який приділяє весь вільний від роботи час родині та синові. Сім`я характеризується як спокійна, любляча, ввічлива, що приділяє багато часу вихованню і розвитку дитини.

ОСОБА_3 також знаходився під наглядом лікаря та відвідував дитячий садок № 152 у м. Київ.

Відповідно до довідки, виданої віце-президентом ФККУ, ОСОБА_8 тренувався в секції кіокушин карате спортивної школи Національної федерації кіокушин карате України з 01.09.2019 року.

Згідно талону-повідомлення Єдиного обліку №477 про прийняття та реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення, 31.12.2020 року надійшла заява ОСОБА_1 про те, що внаслідок злому замків у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , за попередньою змовою група осіб спільно з ОСОБА_2 незаконно викрала малолітню дитину - ОСОБА_3 , що супроводжувалося заподіянням психологічних та фізичних страждань.

Виконкомом Краматорської міської ради здійснювались виходи до заявленого місця проживання ОСОБА_2 , але доступу до житла не було (Лист від 30.08.2022 року)

ОСОБА_1 неодноразово звертався до правоохоронних органів, що підтверджується відповідними заявами до поліції, відносно факту зникнення ОСОБА_2 та сина ОСОБА_3 , недбалої поведінки ОСОБА_2 по відношенню до сина, застосування фізичного, психологічного та економічного насильства над дитиною.

Відносно ОСОБА_2 відкрито наступні кримінальні провадження: 31.12.2020 року Печерським управлінням поліції Головного управління національної поліції у м. Києві відкрито кримінальне провадження № 0001398 за ч. 1 ст. 185 КК України, 26.01.2021 року Краматорським відділом поліції Головного управління національної поліції в Донецькій області відкрито кримінальне провадження №0000010 за ч. 1 ст. 355 КК України, 27.01.2021 року Краматорським відділом поліції Головного управління національної поліції в Донецькій області відкрито кримінальне провадження №0000031 за ч. 1 ст. 126-1 КК України, 12.02.2021 року Печерським управлінням поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві відкрито кримінальне провадження №0000214 за ч. 1 ст. 162 КК України, 19.02.2021 року Краматорським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області відкрито кримінальне провадження № 0000182 за ч. 1 ст. 356 КК України, 19.02.2021 року Краматорським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області відкрито кримінальне провадження № 0000202 за ч. 1 ст. 126-1 КК України, 24.03.2021 року Краматорським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області відкрито кримінальне провадження № 0000403 за ч. 1 ст. 384 КК України, 14.05.2021 року Краматорським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області відкрито кримінальне провадження № 0000031 за ч. 1 ст. 126-1 КК України, 27.05.2021 року Краматорським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області відкрито кримінальне провадження № 0000031 за ч. 1 ст. 382 КК України, 09.06.2021 року Краматорським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області відкрито кримінальне провадження № 0001027 за ч. 1 ст. 126-1 КК України, 08.07.2021 року Краматорським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області відкрито кримінальне провадження № 0001247 за ч. 1 ст. 126-1 КК України, 17.09.2021 року Краматорським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області відкрито кримінальне провадження №0001403 за ч. 4 ст. 358 КК України, 05.11.2021 року Краматорським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області відкрито кримінальне провадження №0001636 за ч. 1 ст. 356 КК України, 30.12.2021 року Краматорським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області відкрито кримінальне провадження №0002402 за ч. 1 ст. 126-1 КК України, 19.02.2022 року Краматорським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області відкрито кримінальне провадження № 0000201 за ч. 4 ст. 358 КК України, 16.07.2022 року Яворівським відділом поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області відкрито кримінальне провадження №0000482 за п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України.

Згідно листа Державної прикордонної служби України від 15.01.2024 року, у Базі даних інформації про перетинання державного кордону України, наявна інформація щодо перетину Фельдманом Тімуром кордону України у пункті пропуску Рава-Руська 06.04.2022 року.

ОСОБА_1 звернувся через Міністерства юстиції Естонської Республіки з заявою про негайне повернення дитини - ОСОБА_3 в Україну.

29.08.2022 року Міністерство юстиції Естонської Республіки направило клопотання ОСОБА_1 до Пярнуського повітового суду, для розгляду клопотання по суті.

15.12.2022 року рішенням Пярнуського повітового суду Естонської Республіки, яке набрало законної сили, по результатам розгляду цивільної справи № 2-22-12716, щодо прохання громадянина держави ОСОБА_9 повернути дитину в Україну, було відмовлено у задоволені. Ухвалюючи рішення, суд виходив з найкраших інтересів дитини.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.11.2023 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 06.03.2024 року та постановою Верховного Суду від 05.06.2024 року (справа № 202/3044/23) відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

28.11.2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_8 отримали тимчасові посвідки на проживання у Республіці Естонія, які дійсні до 03.03.2025 року.

Постановою Дніпровського апеляційного суду по справі 175/3823/23 від 28.11.2023 року зобов`язано ОСОБА_2 забезпечити технічну можливість для спілкування ОСОБА_1 з сином - ОСОБА_3 , а також не чинити перешкод у їхньому спілкуванні та зустрічам.

05.02.2024 року Краматорським ВДВС у Краматорському районі Донецької області відкрито виконавче провадження № 73957732 з примусового виконання судового рішення.

Згідно письмових пояснень ОСОБА_10 , Тімур до школи майже не ходив і не розмовляв. На думку останньої, він пережив якусь травму і боїться матері. Кілька разів до них приходила працівниця соціальної служби, приносила якісь таблетки, після чого Тімур плакав. Коли ОСОБА_7 зник, мати продовжувала жити своїм життям. Усі в цьому гуртожитку жили дуже відокремлено, а у цієї матері був свій власний круг спілкування, окремий від інших українців. Про те, що у хлопчика є батько, який його шукає, ніхто не знав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що переміщення дитини за межі території України відповідало нормам чинного законодавства та інтересам дитини.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно з частинами першою, другою статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно із статтею 15 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

За частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Загальні принципи щодо зв`язку між Конвенцією про права дитини та Гаазькою конвенцією, обсягу розгляду Судом міжнародних заяв про викрадення дітей, найкращих інтересів дитини та процесуальних зобов`язань держав наведені в рішенні ЄСПЛ у справі «X. проти Латвії» (X v. Latvia), заява № 7853/09, пункти 93-108 від 26 листопада 2013 року), а також у низці інших рішень щодо проваджень у справах про повернення дітей відповідно до Гаазької конвенції(див. рішення у справах «Момуссо та Вашингтон проти Франції» (Maumousseau and Washington v. France), заява № 39388/05, пункт 68, від 06 грудня 2007 року, «Ігнакколо-Зеніде проти Румунії» (Ignaccolo-Zenide v. Romania), заява № 31679/96, пункт 102, ЄСПЛ 2000-I, «Йосуб Карас проти Румунії» (Iosub Caras v. Romania), заява № 7198/04, пункт 38, від 27 липня 2006 року, «Шоу проти Угорщини» (Shaw v. Hungary), заява № 6457/09, пункт 70, від 26 липня 2011 року, та «Аджіч проти Хорватії», заява № 22643/14, пункти 93-95, від 12 березня 2015 року, «Сатановська та Роджерс проти України» (заява № 12354/19) від 28 січня 2021 року, пункт 30)).

Стаття 8 Конвенції передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані Гаазькою конвенцією, яка набрала чинності для України 01 вересня 2006 року.

Згідно із статтею 1 Гаазької конвенції цілями цієї Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.

Відповідно до частини першої статті 3 Гаазької конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За частиною другою статті 3 Гаазької конвенції права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування нею, без згоди якого (ї) відбулась зміна місця проживання дитини.

Відмова враховувати заперечення проти повернення підпадає під сферу дії статей 12, 13 і 20 Гаазької конвенції.

Відповідно до частини першої статті 12 Гаазької конвенції якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де перебуває дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Згідно із частиною другою статті 12 Гаазької конвенції судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

За статтею 13 Гаазької конвенції, незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:

a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або

b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку.

Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини.

За статтею 20 Гаазької конвенції у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод.

Частиною другою статті 12, частинами першою, другою статті 13 та статтею 20 Гаазької конвенції визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання.

Суд бере до уваги, що у рішенні «X. проти Латвії» (X v. Latvia від 26 листопада 2013 року, заява № 7853/09, пункт 98) ЄСПЛ зазначив, що не лише зі статті 8 Конвенції, але й із самої Гаазької конвенції, враховуючи прямо закріплені в ній винятки до принципу своєчасного повернення дитини до її країни постійного проживання, безпосередньо випливає те, що таке повернення не може бути призначене автоматично або механічно.

Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини зазначена Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини).

Колегія суддів апеляційного суду виходить з того, що підстави для відмови у поверненні дитини, тобто факти, підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на сьогодні, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо (постанова Верховного Суду від 06 листопада 2022 року у справі № 953/6251/21, провадження № 61-1984св22).

За висновками, викладеними ЄСПЛ у справі «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії», рішення від 12 липня 2011 року (заява № 14737/09), рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Гаазької конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Гаазькою конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення.

ЄСПЛ у справі «Х проти Латвії» (X v. Latvia від 26 листопада 2013 року, заява № 7853/09, пункти 101, 107) зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької конвенції запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою конвенцією, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування цієї Конвенції (стаття 13 (а) та існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть у першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. При виконанні свого завдання відповідно до статті 8 Конвенції національні суди користуються свободою розсуду, яка при цьому залишається предметом європейського контролю, в рамках якого суд розглядає відповідно до вказаної Конвенції рішення, які ці органи ухвалили, користуючись цією свободою. Стаття 8 Конвенції покладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення з наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова у прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Гаазької конвенції, так і недостатнє наведення підстав у рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Гаазької конвенції. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі винятків, викладених у Гаазькій конвенції, яка повинна тлумачитися вузько.

У пункті 31 рішенні ЄСПЛ від 28 січня 2021 року у справі «Сатановська та Роджерс проти України» (заява № 12354/19) суд звернув увагу, що стаття 8 Конвенції покладає на національні органи влади конкретний процесуальний обов`язок у контексті провадження за Гаазькою конвенцією: під час розгляду заяви про повернення дитини суди повинні не тільки розглянути небезпідставні твердження про існування «серйозного ризику» для дитини у випадку повернення, а й ухвалити рішення, в якому будуть наведені конкретні причини з огляду на обставини справи. Як відмова враховувати заперечення проти повернення, які можуть підпадати під сферу дії статей 12, 13 і 20 Гаазькій конвенції, так і недостатня аргументація у рішенні про відхилення таких заперечень, суперечили б вимогам статті 8 Конвенції, а також меті та завданню Гаазькій конвенції. Необхідним є належний розгляд таких тверджень, продемонстрований національними судами в його аргументації, яка не є шаблонною та стандартною, а достатньо детальною з огляду на винятки, передбачені Гаазькою конвенцією, які мають вузько тлумачитися. Це також дозволить суду, завдання якого полягає не у підміні собою національних судів, здійснювати доручений йому європейський нагляд (§ 31).

Поняття «місце постійного проживання» не визначене Гаазькою конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин.

Отже, звертаючись до суду з позовом про повернення дитини у порядку Гаазької конвенції, позивач має довести звичайне місце проживання дитини в іншій державі, до якої він просить повернути дитину, а також, що він здійснював опіку, піклування про дитину до її незаконного переміщення із звичайного місця її проживання (постанова Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 712/9027/21, провадження№ 61-12883св22).

Звичайне місце проживання підтверджується таким: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо. Тобто звичайне місце проживання дитини варто розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення. З цією метою потрібно враховувати, зокрема, тривалість, регулярність, умови і причини перебування дитини і сім`ї в тій чи іншій державі, місце та умови відвідування освітніх закладів, знання мови, соціальні та сімейні відносини дитини у такій державі (постанова Верховного Суду від 01 листопада 2022 року у справі № 201/1577/21, провадження № 61-4217св22).

В той же час, як свідчить практика іноземних судів щодо застосування Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року, при визначенні звичайного місця проживання мають також враховуватися наступні обставини. По-перше, якщо існує очевидне свідчення намірів розпочати нове життя в іншій країні, тоді попереднє місце звичайного проживання, як правило, втрачається та з`являється нове. По-друге, якщо переїзд відбувається на необмежений час або потенційно може не обмежуватися в часі, попереднє місце звичайного проживання після переїзду може також бути втрачено, а нове - знайдено достатньо швидко. Однак, якщо час переїзду обмежений, навіть якщо він триває достатньо великий проміжок часу, в ряді юрисдикцій ухвалювалося рішення про збереження місця звичайного проживання протягом цього часу. Це може бути застосовано в тих випадках, коли батьки уклали угоду про тимчасове перебування дитини в іншій державі. Оцінка інших ситуацій має тенденцію слідувати одному із зазначених підходів: «намірів батьків», заснованому на спільному намірі батьків відносно характеру переїзду; «інтересів дитини», де підкреслюється фактична реальність життя дитини (освіта, соціальна взаємодія, сімейні відносини тощо), змішаному. При визначенні того, який підхід має застосовуватися, береться до уваги вік дитини (пункт 13.85 PracticalHandbook onthe Operationof the1996 Hague ChildProtection Convention).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, виходячи зі змісту Гаазької конвенції, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити:

по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Гаазької конвенції);

по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Гаазької конвенції);

по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Гаазької конвенції).

Згідно листа Державної прикордонної служби України від 15.01.2024 року, у Базі даних інформації про перетинання державного кордону України, наявна інформація щодо перетину Фельдманом Тімуром кордону України у пункті пропуску Рава-Руська 06.04.2022 року.

ОСОБА_1 звернувся через Міністерства юстиції Естонської Республіки з заявою про негайне повернення дитини - ОСОБА_3 в Україну.

29.08.2022 року Міністерство юстиції Естонської Республіки направило клопотання ОСОБА_1 до Пярнуського повітового суду, для розгляду клопотання по суті.

15.12.2022 року рішенням Пярнуського повітового суду Естонської Республіки, яке набрало законної сили, по результатам розгляду цивільної справи № 2-22-12716, щодо прохання громадянина держави ОСОБА_9 ОСОБА_5 повернути дитину в Україну, було відмовлено у задоволені. Ухвалюючи рішення, суд виходив з найкраших інтересів дитини.

28.11.2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_8 отримали тимчасові посвідки на проживання у Республіці Естонія, які дійсні до 03.03.2025 року.

Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року на території України введено воєнний стан, строк дії якого продовжено і дотепер.

ОСОБА_3 здійснив перетин кордону України у пункті пропуску Рава-Руська 06.04.2022 року, тобто після введення воєнного стану.

Встановивши ті обставини,що відповідачка перетинула кордон разом з дитиною в рамках чинного законодавство, якє діє на час військового стану, заради збереження свого життя та життя дитини, що на думку апеляційного суду узгоджується з інтересами дитини, апеляційний суд дійшов висновку щодо відмовиу у задоволенн апеляційної скарги, оскільки матеріалами справи не встановлено тих обставин, що відповідачка здійснює психологічний чи фізичний вплив на дитину та насильно її утримує.

Крім того, аргументи скарги позивача спростовуються постановою Пярнуського повітового суду (Республіка Естонія) від 15.12.2022 року, в якій вказано, «Він не хоче повертатися в Україну. Він хоче жити з мамою. За словами дитини, тато весь час бреше і з ним важко спілкуватися. В Україні дитина спілкувалася з батьком раз на тиждень по телефону чи комп?ютеру. На даний момент дитина взагалі не хоче спілкуватися з батьком, ні по телефону, ні зустрічатися, тому що боїться батька («Я боюся, що він мене забере, особливо після того, що він зробив з нас. Батько не дозволяв нам нічого робити в Києві». Дитині подобалося і ходити в школу, і проводити час з друзями в Раплі»

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позвних вимог ОСОБА_1 , оскільки, з данвого позову та наявних в матеріалалї справи доказів, вбачається, що між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , наявний спір щодо спілкування, виховання та проживання дитини, який протягом тривалого часу розглядається судами.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 12 березня 2025 року.

Головуючи суддя О.В. Халаджи