ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи:650/3138/24
Номер провадження: 22-ц/819/20/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Приходько Л. А.,

суддів: Базіль Л. В.,

Радченка С. В.,

секретар Андреєва В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Токаленко Валентини Михайлівни поданою від імені ОСОБА_2 , на рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 10 вересня 2024 року у складі головуючого судді Сікори О.О.,

встановив:

В липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Великоолександрівського районного суду Херсонської області з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійснені права власності шляхом виселення із житлового будинку.

В обґрунтування своїх вимог вказувала на те, що їй на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

В квітні 2023 року між нею та ОСОБА_2 була досягнута домовленість щодо умов купівлі-продажу належного їй будинку. На прохання відповідачки вона дозволила проживати їй та її дітям у житловому будинки, поки вона буде збирати документи для укладання договору купівлі-продажу будинку. Відповідачка сплатила їй грошові кошти у розмірі 100 000.00грн в рахунок купівлі будинку.

Пізніше, у зв`язку зі зміною життєвих обставин у її сім`ї, а саме втрата братом ОСОБА_3 єдиного житла внаслідок збройної агресії рф проти України, вона відразу сповістила відповідачку про неможливість продажу житлового будинку та намагалася повернути отриманий аванс. Однак відповідачка категорично відмовилась від повернення їй грошових коштів та звільнення житлового будинку.

Посилаючись на те, що договір купівлі-продажу між сторонами укладено не було, до відповідача право власності на будинок не перейшло просила суд усунути їй перешкоди у користуванні належним майном шляхом виселення ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 10 вересня 2024 року позов задоволено. Усунено перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належним їй майном шляхом виселення ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення мотивовано тим, що через відмову ОСОБА_4 виконувати вимогу власника про виселення з належного їй будинку ОСОБА_1 обмежується в розпорядженні своїм майном, за таких обставин, виходячи з приписів статті 16 ЦК України це право підлягає захисту в судовому порядку.

22 жовтня 2024 року представник ОСОБА_4 - адвокат Токаленко В.М. подала через систему «Електронний суд» апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 10 вересня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

Підставою апеляційного оскарження рішення суду представник відповідача зазначила неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

При цьому зазначає, що в квітні 2023 року ОСОБА_4 домовилась з ОСОБА_1 про придбання спірного будинку за 100 000.00грн, відразу договір укласти не мали змоги через те, що найближчий нотаріус мав можливість прийняти них лише через два місяці. На виконання домовленості нею було передано ОСОБА_1 100 000.00грн в якості повної оплати, а ОСОБА_1 , в свою чергу, віддала їй ключі від будинку та правовстановлюючі документи на будинок (договір дарування). Після чого вона разом з дітьми вселилася в будинок вважаючи себе його власником та за власний рахунок здійснила частковий ремонт, замінила старі дерев`яні вікна на метало-пластикові.

Вказуючи на те, що відповідачка з неповнолітніми дітьми не має іншого житла, вважає їх виселення не співмірним із переслідуваною метою.

Правом на подання відзиву позивачка не скористалася.

ОСОБА_4 , та її представник адвокат Токаленко В.М., приймаючи участь у справі в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу підтримали за обставинами викладеними у скарзі. Просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

ОСОБА_1 , приймаючи участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, проти апеляційної скарги заперечувала, вказавши, що на її думку рішення суду є законним та обґрунтованим.

Відповідно до частини першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у визначених цивільно-процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування житлового будинку від 13 квітня 2008 року, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 війні належить на праві власності ОСОБА_1 .

Відповідно до пояснень ОСОБА_1 , даних під час апеляційного розгляді справи, внаслідок збройної агресії рф проти України вказаний будинок було пошкоджено, у зв`язку із чим позивачем у січні подана заява про компенсацію за пошкоджене майно. Вказані обставини визнані відповідачем у судовому засіданні, а тому, відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України, доказуванню не підлягають.

У квітні 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 досягнута усна домовленість щодо купівлі-продажу вказаного вище будинку, за умовами якої ОСОБА_4 сплачує ОСОБА_1 вартість спірного житлового будинку у сумі 100 000.00грн, а ОСОБА_1 надає дозвіл на вселення в будинок ОСОБА_4 разом з дітьми до оформлення у встановленому законом порядку договору купівлі-продажу, зазначені обставини визнані сторонами у судовому засіданні та, відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України, доказуванню не підлягають.

У встановленому законом порядку договір купівлі-продажу будинку сторонами на час звернення позивача до суду не оформлений. Як вбачається з пояснень сторін, даних під час апеляційного перегляду справи, сторони домовились оформити договір після отримання ОСОБА_1 компенсації за пошкоджене нерухоме майно.

На виконання існуючої домовленості ОСОБА_4 передала ОСОБА_1 100 000.00грн в рахунок оплати за придбаний будинок, а остання дозволила ОСОБА_4 разом з дітьми вселитися у будинок.

Факт отримання грошових коштів у сумі 100000.00грн від ОСОБА_4 в рахунок оплати вартості житлового будинку та факт надання дозволу на вселення ОСОБА_4 разом з малолітніми дітьми до спірного будинку, визнаний ОСОБА_1 , а тому, відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України, доказуванню не підлягає.

Пізніше, посилаючись на істотну зміну життєвих обставин, ОСОБА_1 відмовилась від укладення договору купівлі-продажу та пред`явила вимогу відповідачу про звільнення належного їй будинку, посилаючись на те, що спірний будинок їй потрібен для проживання її брата, житло якого було знищено внаслідок збройної агресії рф проти України.

Вимогу про звільнення будинку ОСОБА_4 не виконала та до теперішнього часу проживає разом з малолітніми дітьми у спірному будинку.

Відповідно до доданих до апеляційної скарги свідоцтв про народження ОСОБА_2 є матір`ю: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які проживають разом з матір`ю у спірному будинку.

Відомості щодо наявності у ОСОБА_4 іншого житла в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, зняття з реєстраційного обліку.

Верховний Суд неодноразово підкреслював, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. зокрема постанову від 18 січня 2023 року у справі N 442/810/22, провадження N 61-8377св22).

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Таким чином, втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену статтею 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві. При цьому, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення, як і визнання такою, що втратила право користування житлом, буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 26 квітня 2022 року в справі №522/23819/15.

Питання про виселення у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до житлових приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права особи, яка на законних підставах час проживає у будинку, на користування будинком. При цьому підлягають врахуванню обставини, визначені статтею 116 ЖК України.

Як встановлено судом ОСОБА_4 разом з неповнолітніми дітьми вселилася в квітні 2023 року у спірний житловий будинок, що належить на праві власності ОСОБА_1 , з дозволу останньої, після передачі нею ОСОБА_1 обумовленої сторонами суми грошових коштів вартості житлового будинку в рахунок укладення в подальшому договору купівлі-продажу цього будинку.

На час звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом договір купівлі-продажу між сторонами укладений не був, у зв`язку із відмовою позивача від домовленості щодо укладення договору купівлі-продажу. Отримані власником в якості оплати вартості будинку грошові кошти відповідачу не повернуті.

Будь-яких відомостей щодо наявності у ОСОБА_4 іншого житла матеріали справи не містять.

Отже, встановлені у цій справі, фактичні обставини підтверджують той факт, що вимоги позивача перешкод у здійснені права власності шляхом виселення із житлового будинку, ґрунтуються на вимогах закону.

Однак, як вбачається зі змісту позовної заяви та пояснень позивачки, даних під час розгляду справи, остання в одноособовому порядку відмовилась від домовленості щодо продажу належного їй будинку посилаючись на зміну життєвих обставин у її сім`ї, а саме на втрату братом ОСОБА_3 єдиного житла внаслідок збройної агресії. Разом з тим на підтвердження таких обставин позивачем жодних доказів суду не надано.

Виселення зі спірного будинку відповідачки, разом з якою у будинку проживають її малолітні діти, поставить під загрозу соціальний статус останніх, які можуть стати безхатченками, втративши право користування спірним житлом.

Крім того, виселення ОСОБА_4 , і як наслідок виселення разом з нею малолітніх дітей, може призвести до виникнення негативних для них наслідків, пов`язаних з відсутністю в особи житла, а з урахуванням доходів відповідача, навіть наймання житла буде надмірним тягарем для її сім`ї.

Також слід зазначити, що підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР. Позивачем таких підстав не зазначено, а відповідачка не є такою, що самоправно вселилася до жилого приміщення, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК УРСР, для її виселення відсутні.

Враховуючи наведене, та оцінивши пропорційність втручання у право на житло, колегія суддів дійшла висновку, що виселення відповідачки зі спірного житла не відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що відповідач окрім спірного житлового будинку іншого житла не має.

Порушень судом норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що рішення суду слід скасувати, з підстав визначених статтею 376 ЦПК України, та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Керуючись статтями 367,374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Токаленко Валентини Михайлівни подану від імені ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 10 вересня 2024 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 18 березня 2025 року.

Головуючий Л. А. Приходько

Судді: Л. В. Базіль

С. В. Радченко