КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/4255/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «І АМ ГРУП», поданою представником Сорокою Михайлом Миколайовичем, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 вересня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «І АМ ГРУП» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої ДТП, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ТОВ «І АМ ГРУП»звернулось до суду з даним позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої ДТП, відповідно до якого просило стягнути з відповідача на свою користь суму завданої матеріальної шкоди у розмірі 32 940,13 грн; судовий збір 2 684 грн; витрати на професійну правничу допомогу - 14 000 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 20 грудня 2022 року на пр. Перемоги, 3 в м. Києві сталась ДТП за участю автомобілів: «Renault» д.н. НОМЕР_1 , власником якого є позивач та «Volkswagen» д.н. НОМЕР_2 , під керуванням відповідача.

Вказана ДТП сталася з вини відповідача, що встановлено постановою Шевченківського районного суду м. Києва по справі № 761/1424/22 від 03 лютого 2023 року. Цивільно-правова відповідальність відповідача перед третіми особами була застрахована в ПрАТ «Європейський страховий альянс», згідно з Полісом обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АР/6178161.

21 грудня 2022 року позивачем було повідомлено ПрАТ «Європейський страховий альянс» про ДТП, надано документи (повідомлення про ДТП, копія свідоцтва про реєстрацію ТЗ, копія паспорту власника ТЗ, копія довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру власника ТЗ) та надано для огляду автомобіль.

Відповідно до листа ПрАТ «Європейський страховий альянс» від 17 лютого 2023 року сума матеріального збитку (сума страхового відшкодування) склала 58 112,53 грн, яка була сплачена стороні позивача.

Разом з тим, позивач зазначає, що вартість відновлювального ремонту автомобіля «Renault» д.н. НОМЕР_1 , після його пошкодженого в ДТП відповідно до Звіту № 27_23_ESA від 23 січня 2023 року, становить 91 052,66 грн.

Посилаючись на те, що позивач має право на повне відшкодування понесених ним збитків - витрат на ремонт автомобіля, який зазнав пошкоджень унаслідок ДТП, сторона позивача просила суд стягнути з відповідача, як заподіювача шкоди, різницю між розміром виплаченого страховою компанією страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту належного автомобіля «Renault» д.н. НОМЕР_1 , в розмірі 32 940,13 грн.

Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не вдалося, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом та просив його задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києвавід 17 вересня 2024 року позовні вимоги ТОВ «І АМ ГРУП»залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ТОВ «І АМ ГРУП» - Сорока М.М. подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що чинне законодавство, а також судова практика не передбачають надання суду доказів проведення відновлювального ремонту автомобіля за власний рахунок для того, щоб потім в судовому порядку отримати компенсацію від особи, що завдала шкоди.

Посилання суду на відсутність доказів проведення ремонту пошкоджень, як на підставу для відмови у задоволенні позову є помилковим, оскільки зазначене посилання суперечать положенням ст. 22 ЦК України відповідно до якої, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, представник ТОВ «І АМ ГРУП» - Сорока М.М. просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 вересня 2024 рокута ухвалити по справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково стягнути з відповідача на користь позивача суму в розмірі 21 317,62 грн в рахунок відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП.

21 січня 2025 рокупредставник ОСОБА_1 - адвокат Сиротюк Р.В. засобами поштового зв`язку подав відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого зазначив, що апелянт надає до суду договір оренди транспортного засобу, що нібито між ФОП ОСОБА_2 існувала домовленість про ремонт транспортного засобу в рахунок майбутніх платежів за оренду авто. Разом з тим, зазначене посилання та договір вони дізнались лише під час апеляційного перегляду, оскільки позивач змінює власну позицію щодо відновлення транспортного засобу, оскільки в суді першої інстанції позивач стверджував, що саме позивач відновлював транспортний засіб, однак доказів надати не зміг та повідомив суду, що підтверджуючі документи не зберіглись. Крім того, під час розгляду справи за ст. 124 КУпАП відносно ОСОБА_1 в протоколі про адміністративне правопорушення був зазначений інший водій, а не той, який орендував транспортний засіб.

Вважає, що вказана процесуальна поведінка позивача суперечить принципу добросовісності.

Крім того, відповідач категорично не погоджується із розрахунками, які гуртуються на звіті про оцінку вартості відшкодування ремонту колісного транспортного засобу на який посилається апелянт.

Наголошує, що оцінювачем не зазначено про те, що він керується наказом №2060/5/496 від 24 травня 2022 року Міністерства юстиції України Фонду Державного майна України про затвердження змін до методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, а тому вважає, що оцінщик при здійсненні оцінки пошкоджень КТЗ керувався застарілою нормативно - правовою базою.

Вказував також, що оцінювач не був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і що така оцінка підготовлена для подання до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 20 грудня 2022 року сталась ДТП за участю автомобілів: «Renault» д.н. НОМЕР_1 , власником якого є позивач, під керуванням водія ОСОБА_3 , та «Volkswagen» д.н. НОМЕР_2 під керуванням відповідача- ОСОБА_1 ..Вказана ДТП сталася з вини відповідача, що встановлено постановою Шевченківського районного суду м. Києва по справі № 761/1424/22 від 03 лютого 2023 року (а.с. 20).

Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АР/6178161, цивільно-правова відповідальність відповідача перед третіми особами була застрахована в ПрАТ «Європейський страховий альянс» (а.с. 12).

21 грудня 2022 року позивачем було повідомлено ПрАТ «Європейський страховий альянс» про ДТП, надано документи (повідомлення про ДТП, копія свідоцтва про реєстрацію ТЗ, копія паспорту власника ТЗ, копія довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру власника ТЗ) та надано для огляду автомобіль (а.с.13).

Відповідно до Звіту № 27_23_ESA від 23 січня 2023 року проведеного ТОВ «Агенція «Експертиза та оцінка» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №350/2022 від 12 липня 2022 року, який дійсний до 12 липня 2025 року), проведеного на замовлення ПрАТ «Європейський страховий альянс» вартість відновлювального ремонту автомобіля «Renault» д.н. НОМЕР_1 становить 91 052,66 грн, при цьому вартість відновлювального ремонту цього автомобіля, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складає 69 735,04 грн (а.с. 26 -58).

Як встановлено судом першої інстанції, ПрАТ «Європейський страховий альянс» було сплачено стороні позивача суму страхового відшкодування, в розмірі 58112,53 грн. ( 91052,66 грн (вартість відновлювального ремонту) - 11622,51 грн (Податок на додану вартість ) - 21317,62 грн (коефіцієнт фізичного зносу) - ) (а.с. 24,25).

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ТОВ «І АМ ГРУП», суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належні і допустимі докази, на підтвердження розміру фактичних витрат, які понесла сторона на відновлення автомобіля, при цьому представник позивача в судовому засіданні визнав, що автомобіль «Renault» д.н. НОМЕР_1 вже відновлений.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що сума збитків, яка заявлена стороною позивача, вважається недоведеною та безпідставною, враховуючи те, що сторона не надала до суду докази відшкодування страховою компанією позивачу суми ПДВ, в силу положень ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд не може повною мірою погодитись із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України визначено, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

За змістом положень статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та шкоди, завданої внаслідок взаємодії цих джерел, визначені нормами статей 1187, 1188 ЦК України.

Відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо заподіювач - особа, яка завдала шкоди.

Така особа, відповідно до статті 1192 ЦК України, має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування (правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 28 вересня 2022 року в справі № 727/182/21, провадження № 61-11749св21, від 17 серпня 2022 року в справі № 761/15232/18 провадження № 61-19661св20 та інших).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18).

Згідно зі статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Наведене дає підстави для висновку, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (частина друга статті 1192 ЦК України), тоді як розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню зі страховика, відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - виходячи з витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу.

Зазначене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 02 вересня 2019 року у справі № 545/425/17, від 11 березня 2020 року у справі № 754/5129/15-ц та від 19 липня 2021 року у справі № 206/3219/15-ц (провадження № 61-19062св20).

Подібні за змістом висновки, зокрема щодо застосування положень частини другої статті 1192 ЦК України, викладено у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 265/5388/20 (провадження № 61-14462св21), від 18 травня 2022 року у справі № 761/11792/16-ц (провадження № 61-42292св18), від 20 червня 2022 року у справі № 156/1162/20 (провадження № 61-19св22).

За змістом статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) від 04 липня 2018 року дійшла висновку, що уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. У разі недостатності страхової виплати, різниця сплачується потерпілому винною особою.

Суд першої інстанції, вирішуючи вказаний у справі спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ТОВ « І АМ ГРУП» посилався на те, що дійсно розмір шкоди, завданої позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини ОСОБА_1 , перевищує виплаченою страховою компанією за правилами статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір страхового відшкодування, разом із тим суд вважав, що позивачем не доведений розмір фактично понесених витрат на ремонт автомобіля та з цих підстав відмовив у задоволенні позовних вимог.

Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що відповідно до положень п.36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Системний аналіз вказаних норм законодавства дає підстави для висновку, що страховик, який здійснює виплату страхового відшкодування безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), зменшує розмір відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу на суму ПДВ й в подальшому може відшкодувати особі вказаний розмір ПДВ за умови документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Із вказаного слідує, що розмір ПДВ відшкодовується страховиком за умови документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту транспортного засобу й вказана сума входить до суми страхового відшкодування.

Як вбачається зі Звіту № 27_23_ESA від 23 січня 2023 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Renault» д.н. НОМЕР_1 становить 91 052,66 грн, при цьому вартість відновлювального ремонту цього автомобіля, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складає 69 735,04 грн.

Разом з тим, відповідно до розрахунку суми страхового відшкодування страхового акту № 15/15/22/50/ЦВ04/01/2 за вирахуванням коефіцієнту фізичного зносу та франшизи страховиком виплачено 58 112,53 грн.

Таким чином, розмір ПДВ становить 11 622,51 грн (69 735,04 - 58 112,53).

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що позивач в апеляційній скарзі не заперечував, щодо зменшення розміру відшкодування на розмір ПДВ.

Враховуючи викладене, до стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «І АМ ГРУП»підлягає різниця між вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу та отриманим страховим відшкодуванням (без врахування ПДВ) у розмірі 21 317,62 грн (91 052,66 - 58 112,53- 11 622,51).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині помилковості висновку суду першої інстанції щодо не доведення позивачем розміру завданої шкоди позивачу діями відповідача колегія суддів враховує наступне.

Згідно до ст. 12 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог не відповідає вище вказаним нормам процесуального законодавства.

Так позивач у справі ТОВ «І АМ ГРУП», звертаючись до суду із вказаним позовом відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України на підтвердження заявлених вимог подав суду докази:

- Копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 28 листопада 2017 року згідно до якого ТОВ «І АМ ГРУП» є власником автомобіля «Renault Logan» д.н. НОМЕР_1 (а.с. 10,11 т.1)).

- Копію постанови Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2023 року у справі №761/1424/23 в якій встановлено вину відповідача ОСОБА_1 у заподіянні шкоди транспортному засобу позивача (а.с. 20 т.1).

- Копію Звіту № 27_23_ESA від 23 січня 2023 року проведеного ТОВ «Агенція «Експертиза та оцінка» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №350/2022 від 12 липня 2022 року, який дійсний до 12 липня 2025 року), проведеного на замовлення ПрАТ «Європейський страховий альянс» вартість відновлювального ремонту автомобіля «Renault» д.н. НОМЕР_1 становить 91 052,66 грн, при цьому вартість відновлювального ремонту цього автомобіля, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складає 69 735,04 грн (а.с. 26 -58 т.1).

Крім того, позивач звертаючись до суду із вказаним позовом визнав факт сплати ПрАТ «Європейський страховий альянс» у розмірі 58112,53 грн страхового відшкодування.

Таким чином позивач у справі, звертаючись до суду із вказаним позовом надав суду належні та допустимі докази щодо завдання йому матеріальної шкоди у розмірі 91 052,66 грн, діями саме відповідача ОСОБА_1 .

Відповідач у справі ОСОБА_1 , заперечуючи щодо розміру завданої його діями матеріальної шкоди у супереч вимогам ст. 12, 81 ЦПК України доказів не подав.

Так, позивач у справі на підтвердження визнання вартості заподіяної матеріальної шкоди надав суду Звіт № 27_23_ESA від 23 січня 2023 року, який проведений ТОВ «Агенція «Експертиза та оцінка» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №350/2022 від 12 липня 2022 року, який дійсний до 12 липня 2025 року).

Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені Законом України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

Відповідно до частини шостої статті 9 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.

Статтею 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" передбачено, що звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання відповідно до договору. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна.

Положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.

Національний стандарт № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440, є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна. Поняття, що вживаються у цьому Стандарті, використовуються в інших національних стандартах.

У пунктах 15, 16 Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав" передбачено, що методи проведення оцінки, що застосовуються під час визначення ринкової вартості об`єкта оцінки у разі використання порівняльного підходу, повинні ґрунтуватися на результатах аналізу цін продажу (пропонування) на подібне майно.

Визначення ринкової вартості об`єкта оцінки за допомогою порівняльного підходу ґрунтується на інформації про ціни продажу (пропонування) подібного майна, достовірність якої не викликає сумнівів у оцінювача. У разі відсутності або недостатності зазначеної інформації у звіті про оцінку майна зазначається, якою мірою це вплинуло на достовірність висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки.

Відповідно до пункту 52 Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав" оцінювач самостійно здійснює пошук інформаційних джерел (за винятком документів, надання яких повинен забезпечити замовник оцінки згідно з договором), їх аналіз та виклад обґрунтованих висновків. При цьому оцінювач повинен проаналізувати всі інформаційні джерела, пов`язані з об`єктом оцінки, тенденції на ринку подібного майна, інформацію про угоди щодо подібного майна, які використовуються у разі застосування порівняльного підходу, та іншу істотну інформацію. У разі неповноти зазначеної інформації або відсутності її взагалі у звіті про оцінку майна зазначається негативний вплив цього факту на результати оцінки.

Пунктами 50-55 Національного стандарту № 1 визначені загальні вимоги до проведення незалежної оцінки майна.

Згідно з пунктом 50 Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав" проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється ознайомлення з об`єктом оцінки.

Пунктом 51 Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав" передбачено, що незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки, ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).

Разом з цим, відповідно до пункту 56 Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав" звіт про оцінку майна, у тому числі, має містити письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість.

Згідно із частиною четвертою статті 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна.

У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону.

Статтею 32 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" передбачено відповідальність оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, а згідно з частиною 2 цієї статті оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності - суб`єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема, за недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону.

Ураховуючи викладене, чинним законодавством України передбачено підстави відповідальності суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання в разі неналежного виконання (зокрема недостовірності чи необ`єктивності оцінки майна) ним своїх обов`язків.

Водночас звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності-суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (частина перша статті 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні").

Системний аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що звіт про оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності-суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором.

Згідно до ст. 13 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб`єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна).

Крім того відповідно до ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи.

Як вбачається із матеріалів справи відповідач у справі заперечуючи проти заявленого позивачем позову в частині визначення розміру заподіяної шкоди належним доказів в порядку ст. 13 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", чи ст. 102 ЦПК України на спростування поданого позивачем Звіту № 27_23_ESA від 23 січня 2023 року, проведеного ТОВ «Агенція «Експертиза та оцінка» не подав від заявленого клопотання про проведення у справі автотоварознавчої експертизи від 13 листопада 2023 року відмовився у судовому засіданні, що вбачається із протоколу судового засідання від 28 травня 2024 року (а.с. 147 т.1), чим фактично ухилився від спростування доказів поданих позивачем у справі.

Суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволення позову обґрунтував свій висновок лише тим, що позивач не надав доказів на під твердження вартості відновлювального ремонту, не зазначивши яким чином це спростовує докази подані позивачем на підтвердження заявленого позивачем розміру завданою матеріальної шкоди визначеної у Звіті № 27_23_ESA від 23 січня 2023 року, який проведений ТОВ «Агенція «Експертиза та оцінка», тому колегія суддів доходить висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення у справі нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «І АМ Груп».

Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача різницю між вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу та отриманим страховим відшкодуванням (без врахування ПДВ), яка підлягає до стягнення у розмірі 21 317,62 грн.

Вирішуючи питання щодо розподілу між сторонами судових витрат колегія суддів враховує наступні норми матеріального права, процесуального законодавства та обставини вказаної справи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У частинах першій-третій статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою щодо суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За правилами частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 Верховний Суд зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

У постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 734/2313/17 (провадження № 61-7550св19) Верховний Суд наголосив, що "гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи".

Підсумовуючи, для відшкодування понесених судових витрат учасник справи повинен подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс чи яких очікує зазнати у зв`язку з розглядом справи, до суду тієї інстанції, в якій такі витрати були чи будуть понесені, а також заявити клопотання про компенсацію судових витрат до закінчення судових дебатів та надати докази щодо розміру понесених витрат у цій справі у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем до позовної заяви було подано: Договір про надання правничої допомоги № 01Б-1/103 від 13 квітня 2020 року укладений між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Лідії Поліщук» ( а.с. 63-65); додаткову угоду №7 до вказаного вище договору від 22 грудня 2022 року (а.с. 66 т.1); розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу від 09 червня 2023 року згідно до якого сторонами погоджено вартість послуг адвоката на суму 14000 грн (а.с. 67 т.1): платіжні інструкції №255 від 21 червня 2023 року на суму 8000 грн, та №258 від 21 червня 2023 року на суму 6000 грн (а.с. 69,70т.1) та акт виконаних робіт №34.06 від 21 червня 2023 року та ордер на представлення інтересів позивача у суді саме адвокатом АО «Лідії Поліщук» , Сорокою М.М. (а.с. 73 т.1).

Водночас у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 534/14/20 (провадження № 61-6638св22) Верховний Суд зробив висновки про те, що ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Верховний Суд, аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану стороні під час розгляду справи у суді першої інстанції, врахував, що адвокат є кваліфікованим юристом з повною вищою юридичною освітою, який має стаж роботи в галузі права не менше двох років, тому надані адвокатом своїй клієнтці такі послуги, як: опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення відповідної судової практики, визначення правової позиції у справі; складання клопотань про долучення до матеріалів справи письмових доказів; складання вступного слова не є тими послугами, які є необхідними, а тому такі послуги не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною.

Визначаючи сукупний розмір сплачених відповідачем витрат на правничу допомогу, який підлягає їй відшкодуванню позивачем, колегія суддів, застосовуючи наведений правовий висновок у справі № 534/14/20 (провадження № 61-6638св22) щодо реальності (дійсності та необхідності) витрат на правничу допомогу, дійшов висновку, що компенсації підлягають 14 000 грн за підготовку матеріалів позову ТОВ «І АМ Груп» для подачі до суду, а також за представлення інтересів позивача у суді першої інстанції у судових засіданнях, які відбулися 16 листопада 2023 року (а.с. 118 т.1), 13 лютого 2024 року (а.с. 121 т.1), 28 травня 2024 року (а.с.147 т.1), та 17 вересня 2024 року (а.с. 155 т.1).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Оскільки апеляційний суд змінює суму до стягнення, то й розмір судового збору, який підлягає до стягнення підлягає перерозподілу.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції встановив правомірність позовних вимог у загальному розмірі 21 317,62 грн, то розмір судового збору, який би підлягав стягненню з відповідача на користь позивача в суді першої інстанції становить 1 736,81 грн (64,71% ціни позову), таким чином за розгляд судом справи в суді апеляційної інстанції судовий збір підлягає стягненню у розмірі 2 605,22 (1 736,81* 150%) отже враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 4 342,03 грн (2 605,22 +1 736,81).

Відповідно до положень частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «І АМ ГРУП», подану представником Сорокою Михайлом Миколайовичем, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 вересня 2024 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «І АМ ГРУП» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої ДТП- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «І АМ ГРУП» (Код , місцезнаходження: 02160, м. Київ, вул. Каунанська, 13, оф. 8) в рахунок відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП суму в розмірі 21 317,62 грн (двадцять одна тисяча триста сімнадцять гривень шістдесят дві копійки).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «І АМ ГРУП» (Код , місцезнаходження: 02160, м. Київ, вул. Каунанська, 13, оф. 8), понесені витрати по оплату послуг адвоката в розмірі 14 000 грн (чотирнадцять тисяч гривень) та витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 342,03 грн (чотири тисячі триста сорок дві гривні три копійки).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Текст постанови складено 12 березня 2025 року.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв