КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/4803/15 Головуючий у 1 інстанції: Хоменко О.Л.
Провадження №22-ц/824/2510/2025 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Євграфової Є.П., Писаної Т.О.,

при секретарі Ганжалі С.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2015 року в справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Головне управління юстиції у м.Києві, Відділ реєстрації смерті у м. Києві про оголошення фізичної особи померлою,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про оголошення фізичної особи померлою.

Просила оголосити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померлим.

В обґрунтування заяви позову зазначила, що вона є донькою ОСОБА_4 , який є сином ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 , 1910 року народження був призваний на фронт за місцем його постійного проживання ( АДРЕСА_1 ) 22.06.1941 року Кагановицьким РВК м. Києва, так як розпочалась Велика Вітчизняна війна.

З вересня 1941 року зв`язок з ним було втрачено.

В подальшому він був зарахований зниклим безвісти у січні 1944 року.

З 1944 року по цей час ОСОБА_3 так і не з`явився, отже є підстави вважати, що його смерть, вірогідно, настала в січні місяці 1944 року в зв`язку з воєнними діями.

Так як її батько ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер, вона є єдиною родичкою безвісно відсутнього ОСОБА_3 .

Зазначила, що її батько за життя не отримав будь-якого документа про підтвердження смерті дідуся, вважає, що має право на звернення до суду із заявою про оголошення дідуся померлим.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2015 року заяву задоволено.

Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померлим.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що так як ОСОБА_3 в червні 1941 року був призваний на фронт і значиться зниклим безвісти з січня 1944 року у зв`язку з воєнними діями, то наявні підстави вважати його загиблим під час Великої Вітчизняної війни. А тому суд першої інстанції вважав, шо наявні обставини для визнання ОСОБА_3 померлим.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 04 вересня 2024 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про залишення заяви без задоволення.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначила, що вона є спадкоємицею після смерті ОСОБА_5 , яка перебувала в шлюбі з ОСОБА_3 . За час шлюбу подружжя побудували приватний житловий будинок, який в подальшому став предметом спору між апелянтом та ОСОБА_2 .

Окремо повідомила, що ОСОБА_2 в 2012 році зверталась до суду з ідентичною заявою в якій їй було відмовлено. (справа 2601/17129/12).

Під час звернення з заявою про оголошення фізичної особи померлою, заявником не було зазначено мету такого звернення.

Вважає, що суд першої інстанції мав врахувати наявність спору між сторонами.

Судом першої інстанції не враховано наявність у ОСОБА_3 дружини, після смерті якої, ОСОБА_1 є спадкоємцем її частки, яка належала його матері в спільному сумісному майні.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та представник апелянта ОСОБА_6 , підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав, просили її задовольнити. Рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заяви про встановлення факту смерті з визначеною дато смерті.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позиція суду апеляційної інстанції

Вислухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу які з`явились у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та наявні у справі докази колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що заявник є донькою ОСОБА_4 , 1937 року народження, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою Київською державною нотаріальною конторою 22.07.2010.

З копії посвідки про народження ОСОБА_4 № НОМЕР_1 , вбачається, що його батьком є ОСОБА_3 .

З архівної довідки Державного архіву Житомирської області №К/1961 від 08.09.2010, виданій заявнику, вбачається, що в метричній книзі реєстрації народжень по Троїцькій церкві с. Чоповичі Радомишльського повіту Київської губернії (нині Малинського району Житомирської області) за 1910 рік зазначено, що ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Як видно з відповіді Меморіального комплексу «Національний музей історії Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років» №1299 від 31.10.2012 на запит заявника, червоноармієць ОСОБА_3 -1910 р.н. був призваний на фронт 22.06.1941 ІНФОРМАЦІЯ_4 . З вересня 1941 року зв`язку з родиною не мав. У 1946 році Управлінням з обліку втрат рядового та сержантського складу Червоної армії (м. Москва) зарахований зниклим безвісти у січні 1944 року. Сповіщення з таким формулюванням видано працівниками військкомату дружині полеглого - ОСОБА_8 , АДРЕСА_2 .

Згідно відповіді Відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Головного управління юстиції у м.Києві №193/05-06-01-58б від 16.04.2014 на запит заявника щодо перевірки наявності актового запису про смерть ОСОБА_3 в період з 1959 року по 1964 рік за наявним довідково-пошуковим матеріалом актового запису про смерть ОСОБА_3 по м. Києву не виявлено.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 - батько заявника.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції підлягає зміні враховуючи наступне.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами першою, другою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Верховний Суд зауважує, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Для спадкування за законом мають існувати чітко визначені юридичні факти, що підтверджують наявність: родинних відносин (певний ступінь споріднення зі спадкодавцем); сімейних відносин; відносин із утримання (перебування на утриманні спадкодавця спадкоємцем не менш як 5 років до часу відкриття спадщини).

З`ясування судом фактичних обставин справи здійснюється із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 89 ЦПК України, щодо відсутності заздалегідь встановленої сили доказів та оцінки кожного доказу окремо та в їх сукупності та взаємозв`язку в цілому.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частинами першою-другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Верховний Суд у постановах від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 07 липня 2021 року у справі № 420/370/19, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17 неодноразово наголошував на необхідності застосування категорія стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника вимога цього заявника заслуговує довіри».

Достовірність як змістова характеристика доказу свідчить про можливість на підставі такого доказу встановити дійсні обставини справи.

Допустимість доказів характеризується як дотриманням порядку збирання, подання та дослідження таких доказів, так і обов`язковістю підтвердження певних обставин справи визначеними законом засобами доказування.

Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною, сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу.

Цивільне законодавство не передбачає обов`язкового переліку доказів, якими особа може підтвердити факт родинних відносин з іншою особою, оскільки, реалізуючи свої процесуальні права з урахуванням принципу диспозитивності, сторона подає ті докази, які, на її думку, підтверджують обставини, які входять до предмета доказування.

Доказами, що підтверджують факт родинних відносин, можуть бути документи, які підтверджують наявність цього юридичного факту (акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб); довідки органів реєстрації актів цивільного стану про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану; пояснення свідків, яким достовірно відомо про взаємовідносини померлого із заявником.

Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 11 лютого 2022 року у справі № 947/22756/19.

Відповідно до ст. 46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців.

Фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті.

Судом першої інстанції встановлено, що з вересня 1941 року зв`язок з ОСОБА_9 було втрачено. В подальшому він був зарахований зниклим безвісти у січні 1944 року.

З 1944 року ОСОБА_3 так і не з`явився, а тому суд першої інстанції вірно вважав, що наявні підстави вважати, що його смерть, настала в січні місяці 1944 року у зв`язку з воєнними діями, проте судом не було встановлено дату, з якої ОСОБА_3 вважається померлим.

Згідно зі ст. 21 ЦК (ЦК УРСР 1963 року) днем смерті громадянина, оголошеного померлим, вважається день набрання законної сили рішенням суду про оголошення його померлим. У разі оголошення померлим громадянина, який пропав безвісти за обставин, що загрожували смертю або дають підстави припускати його загибель від певного нещасного випадку, суд може визнати днем смерті цього громадянина день його гаданої загибелі. Оскільки оголошення громадянина померлим породжує ті ж правові наслідки, що й фізична смерть, зазначена норма закону встановлює правило, згідно з яким визначається день смерті особи, оголошеної померлою, а відповідно й час відкриття спадщини.

Оскільки днем смерті особи визнається день набрання законної сили рішенням суду, цей же день вважається часом відкриття спадщини. Однак суд відповідно до ч. 3 ст. 46 ЦК може визначити в рішенні іншу дату вірогідної смерті особи.

Рішення суду про оголошення особи померлою є підставою для державної реєстрації смерті, з видачею відповідного свідоцтва. Державна реєстрація смерті особи, оголошеної судом померлою, проводиться за рішенням суду, надісланим судом відділу державної реєстрації актів цивільного стану, після набрання ним законної сили або за заявою осіб, що були заявниками при розгляді судом справи, чи спадкоємців померлого (п. п. «г» п. 1, абз. 1 п. 9 глави 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 24.12.2010 № 3307/5).

Усуваючи зазначений недолік першої інстанції колегія суддів вважає за необхідне внести зміни в резолютивну частину рішення та встановити ймовірну дату смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженця с. Чоповичі, Радомишльського повіту Київської області (нині Малинського району Житомирської області) - ІНФОРМАЦІЯ_5.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 376, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2015 року змінити виклавши резолютивну частину в наступній редакції.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженця с. Чоповичі, Радомишльського повіту Київської області (нині Малинського району Житомирської області), померлим ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 12 березня 2025 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Є.П. Євграфова

Т.О. Писана