Ухвала

13 березня 2025 року

м. Київ

справа № 759/15935/24

провадження № 61-3152ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕДИТПРОМІНВЕСТ» на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕДИТПРОМІНВЕСТ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «КРЕДИТПРОМІНВЕСТ» звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 16 квітня 2024 року № -3421768 у розмірі 106 780,95 грн.

Святошинський районний суд м. Києва заочним рішенням від 13 листопада 2024 року в задоволенні позову відмовив.

Київський апеляційний суд постановою від 18 лютого 2025 року апеляційну Товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕДИТПРОМІНВЕСТ» задовольнив частково. Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 листопада 2024 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту та судових витрат скасував та в цій частині ухвалив нове рішення, яким стягнув з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕДИТПРОМІНВЕСТ» заборгованість за договором позики від 16 квітня 2024 року № -3421768 у розмірі 26 325,00 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту. В іншій частині рішення суду залишив без змін. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

12 березня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «КРЕДИТПРОМІНВЕСТ» через підсистему «Електронний суд» надіслало до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості за процентами та пенею та в цій частині ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року у справі № 3-88/2021(209/21, 47/22, 77/23, 188/23), зокрема визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» встановлено, що з 01 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3 028,00 грн.

Ціна позову у цій справі становить 106 780,95 грн, що станом на 01 січня 2025 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн х 250 = 757 000,00 грн).

Верховним Судом взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Заявник у касаційній скарзі посилається на підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Вказує, що виникла потреба для формування єдиної правозастосовчої практики з приводу вирішення питання стягнення заборгованості у відносинах між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування задля уникнення розбіжностей під час вирішення цих справ судами першої та апеляційної інстанцій.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що наведені заявником обставини, передбачені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Так, заявником не наведено переконливих доводів стосовно того, в чому полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовано не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Наявність інших спорів не свідчить про фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики.

Інших підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких суд міг би визнати оскаржувані судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню, у касаційній скарзі не зазначено.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і вони не підлягають касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕДИТПРОМІНВЕСТ» на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕДИТПРОМІНВЕСТ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов