ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/443/25 Справа № 233/6360/23 Суддя у 1-й інстанції - Каліуш О. В. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

за участю секретаря Черняєвої С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг цивільну справу №233/6360/23 за позовом Костянтинівської окружної прокуратури, в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, до ОСОБА_1 про конфіскацію земельної ділянки,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 травня 2024 року,

встановив:

У жовтні 2023 року Костянтинівська окружна прокуратура, в інтересах держави в особі: Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про конфіскацію земельної ділянки.

Позов мотивований тим, що згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за громадянином російської федерації - ОСОБА_1 приватним нотаріусом Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Ізмайловою В.Б. 27 грудня 2013 року за № 4111904 зареєстровано право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :00:003:0335 площею 0,0152 га, з цільовим призначенням: для індивідуального садівництва, розташовану на території АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 26).

Вказана державна реєстрація здійснена на підставі документу для державної реєстрації, а саме: договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер 3628, виданого 27 грудня 2013 року приватним нотаріусом Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Ізмайловою В. Б.

Власником зазначеної земельної ділянки є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є громадянином російської федерації згідно з паспортом серія та номер НОМЕР_1 , виданим 22 червня 2001 року Коломенським УВС Московської області, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Як убачається з загальних відомостей про земельну ділянку згідно з Державним земельним кадастром, земельна ділянка сформована, віднесена до земель сільськогосподарського призначення, цільове призначення 01.05 Для індивідуального садівництва.

Таким чином, 27 грудня 2013 року громадянин російської федерації ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, розташовану на території АДРЕСА_1 , та протягом року не виконав покладений на нього обов`язок передбачений національним законодавством України тобто, не відчужив вказану земельну ділянку та на теперішній час залишається її власником. Зазначений факт підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У зв`язку з цим, вищенаведена земельна ділянка сільськогосподарського призначення підлягає конфіскації у громадянина російської федерації ОСОБА_1 на користь держави України.

На підставі наведеного вище, позивач просив суд конфіскувати на користь держави земельну ділянку сільськогосподарського призначення громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з кадастровим номером :00:003:0335 площею 0,0152 га, із цільовим призначенням: для індивідуального садівництва, розташовану на території Костянтинівської територіальної громади Краматорського району Донецької області, у АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 26), шляхом припинення права власності ОСОБА_1 , відомості про яке зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 27 грудня 2013 року № 4111904, та визнати право власності за державною в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 травня 2024 року позов задоволено, конфісковано у власність держави земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :00:003:0335 площею 0,0152 га, з цільовим призначенням: для індивідуального садівництва, розташовану на території Костянтинівської територіальної громади Краматорського району Донецької області, у АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 26), відомості про яке зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 27 грудня 2013 року № 4111904, що на праві власності належить громадянину російської федерації ОСОБА_1 , шляхом припинення права власності ОСОБА_1 на цю земельну ділянку, та визнання права власності на неї за державою, в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області.

Сплачений Донецькою обласною прокуратурою судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 684 грн, а також судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 1 342 грн компенсовано Донецькій обласній прокуратурі за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зазначено, що вжиті судом заходи забезпечення позову, відповідно до ухвали Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30 жовтня 2023 року, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що він на законних підстав набув право власності на земельну ділянку у спосіб визначений законодавством. Договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, станом на сьогодення, ніким не оспорювався та не визнаний недійсним.

Зазначає, що висновок в позові в.о. керівника Костянтинівської окружної прокуратури не має логічної думки вважати, що право власності набуто незаконно з огляду на посилання на ч.2 ст. 81 ЗК України. Так дослівний зміст виглядає ось так: ч.2 Іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Припис не містить у складі будь-якої заборони іноземцю купити землю сільськогосподарського призначення в межах населеного пункту. Текст позову також не має посилань на існування заборони на купівлі-продаж земельних ділянок у власність громадян інших держав.

У відзиві на апеляційну скаргу Костянтинівська окружна прокуратура заперечує проти її задоволення та вважає за необхідне рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 грудня 2013 року, зареєстрованого в реєстрі за №3628, посвідченого 27 грудня 2013 року приватним нотаріусом Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Ізмайловою В. Б., ОСОБА_1 , який є громадянином російської федерації, придбав у ОСОБА_2 , громадянки України, земельну ділянку розміром 0,0152 га з цільовим призначенням: для ведення індивідуального садівництва з кадастровим номером :00:003:0335, розташовану на території Костянтинівської територіальної громади Краматорського району Донецької області, у АДРЕСА_1 (а.с.43-44).

Право приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер :00:003:0335, площею 0,0152 га з цільовим призначенням для індивідуального садівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 27 грудня 2013 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 26, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 335369829 від 12 червня 2023 року (а.с.59-60).

Відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів №548 від 23 липня 2010 року (що діяла на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки 27 грудня 2013 року) землі для ведення індивідуального садівництва (індекс 01.05), станом на 27 грудня 2013 року, належали до земель сільськогосподарського призначення.

Відповідач ОСОБА_1 , як на час набуття за договором купівлі-продажу права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення (цільове призначення для індивідуального садівництва), так і на теперішній час, був та є громадянином російської федерації, що не оспорюється сторонами у цій справі та підтверджується інформацією Головного управління Державної міграційної служби України від 09 жовтня 2023 року № 1401.3.1.1.-5140/14.3-23, згідно із якою, відповідно до бази даних Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами (ЄІАС УМП) ДМС України, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 17 березня 2014 року, орган видачі 1401 (ГУДСМ у Донецькій області). З питань оформлення паспорта громадянина України, паспорта громадянина України для виїзду за кордон, набуття громадянства України, ОСОБА_1 не звертався (а.с.46).

Відповідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 12 червня 2023 року ОСОБА_1 є власником спірної земельної ділянки (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 26) (а.с.56-60).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що ОСОБА_1 , будучи іноземним громадянином, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення не відчужив її, тому наявні підстави для конфіскації спірної земельної ділянки у власність держави.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Згідно ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України).

Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом (ст.41 Конституції України).

Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено Земельним кодексом України (далі - ЗК України).

Відповідно ч. 1-3 ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно положень ч.1 ст.2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Суб`єктами права приватної власності на землю, згідно зі ст. 80 ЗК України визначено, зокрема, громадян та юридичні особи. Проте, з урахуванням змісту частини другої статті 81 ЗК України (в редакцій чинній як на час укладення договору купівлі продажу земельної ділянки 27 грудня 2013 року, так і на теперішній час) суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства.

Зокрема, іноземні громадяни та особи без громадянства, відповідно до частини другої статті 81 ЗК України, можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності.

Одночасно, відповідно частини 5 статті 22 ЗК України (в редакцій чинній як на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки 27 грудня 2013 року, так і на теперішній час) землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам.

Відповідно ст. 35 ЗК України (в редакцій чинній як на час укладення договору купівлі продажу земельної ділянки 27 грудня 2013 року, так і на теперішній час) іноземці та особи без громадянства, а також юридичні особи, можуть мати земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва на умовах оренди.

Виходячи з положень ч.4 ст.81 ЗК України (в редакцій чинній як на час укладення договору купівлі продажу земельної ділянки 27 грудня 2013 року, так і на теперішній час) іноземці, особи без громадянства, можуть отримувати землі сільськогосподарського призначення лише в спадок, при цьому, такі землі протягом року підлягають відчуженню.

З огляду на вказане, законодавцем у Земельному Кодексі України закріплено заборону на набуття іноземними громадянами у власність земель сільськогосподарського призначення, окрім випадків спадкування з подальшим обов`язковим відчуженням.

Виходячи з контексту вищенаведених норм права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач ОСОБА_1 , як громадянин іноземної держави, не може мати у власності землю сільськогосподарського призначення.

Частиною 1 статті 145 ЗК України (в редакції, чинній на момент набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку) було передбачено, що якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права

Отже, незалежно від підстав набуття особою права власності на земельну ділянку, яка за ЗК України не може перебувати у власності такої особи, у відповідності до ч.1 ст. 145 ЗК України така земельна ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.

Тож, відповідач ОСОБА_1 , як нерезидент України, протягом з року з моменту набуття права власності на спірну земельну ділянку, тобто до 27 грудня 2014 року повинен був виконати вимоги законодавства щодо відчуження спірного об`єкта нерухомості.

Однак, в строк до 27 грудня 2014 року ОСОБА_1 в добровільному порядку відчуження земельної ділянки сільськогосподарського призначення не провів, що не є спірним у цій справі.

Статтею 145 ЗК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи) встановлені підстави припинення права власності на земельну ділянку особи, якщо земельна ділянка не може належати їй на праві власності та/або у зв`язку з порушенням обов`язку щодо її відчуження протягом установленого законом строку, та передбачено що, у разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду (ч.2). Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику (ч.4).

На підставі наведеного вище суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 , будучи іноземним громадянином, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення не відчужив її, тому наявні підстави для конфіскації спірної земельної ділянки у власність держави.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що землі сільськогосподарського призначення, набуті за договорами купівлі-продажу, можуть перебувати у власності іноземних громадян, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки законодавцем у Земельному Кодексі України закріплено заборону на набуття іноземними громадянами у власність земель сільськогосподарського призначення, окрім випадків спадкування з подальшим обов`язковим відчуженням.

Колегія суддів виходить з того, що, згідно ч 1, 2 ст. 145 ЗК України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі, якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 12 березня 2025 року.

Головуючий О.І. Корчиста