Справа № 496/3659/24
Провадження № 2/496/941/25
07 березня 2025 року м. Біляївка
Біляївський районний суд Одеської області у складі:
головуючої судді Шаньшиної М.В.,
секретаря судового засідання Ткаченко В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Імуно-Фарм» про припинення трудових відносин,
до державного бюджету України роботодавцем як податковим агентом також не оплачуються. Враховуючи вищевикладене, позивач не може реалізувати своє право на звільнення з ТОВ «ІМУНО-ФАРМ» в інший спосіб, ніж в судовому порядку. Трудова книжка позивача також залишається у відповідача.
Ухвалою судді від 30.05.2024 року позовна заява прийнята до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання (а.с.41-42).
07.03.2025 року позивач подала клопотання про розгляд справи без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягала (а.с. 63).
Судова повістка з додатками, надіслана відповідачу за місцем його реєстрації, повернулася в суд з відміткою уповноваженої особи «Укрпошти»: «Повертається. За закінченням терміну зберігання» (а.с. 45, 51). Крім того, відповідач був повідомлений про дату і час судового засідання шляхом направлення судової повістки на адресу електронної пошти (а.с.62).
Оскільки відповідач був повідомлений належним чином повідомлений про дату і час судового засідання, до судового засідання не з`явився, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
У відповідності до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позовної заяви, дослідивши і об`єктивно оцінивши наявні у справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд встановив таке.
Відповідно до відомостей про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Пенсійного фонду України ОСОБА_1 уклала трудові відносини з ТОВ «Імуно-фарм» (а.с.23-24).
Згідно довідки Пенсійного фонду України сформованої засобами автоматичних систем 07.02.2024 року за звітний 2016,2017,2018 роки за кодом Страхувальника 39005713, що відповідає коду ЄДРПОУ ТОВ «ІМУНО-ФАРМ», з жовтня 2016 року по січень 2018 року були сплачені страхові внески щодо ОСОБА_1 (а.с.27-31).
У зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку позивачці надавались відповідні відпустки, що підтверджується наказами відповідача (копії наказів від 20.11.2020 № 40в, від 19.11.2021 № 22в; копії довідок про потребу дитини (дитини-інваліда) у домашньому догляді від 16.11.2020 №723, від 15.11.2021 № 697, від 09.11.2022 № 579 (а.с.32-37).
Починаючи з грудня 2022 року по серпень 2023 року, Відповідач припинив страхові внески, що підтверджується довідкою сформованою засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України 16.04.2024 з відображенням даних про трудовий та страховий стаж (а.с.25-16).
08.02.2024 року порзивачкою було направлено заяву про звільнення на підставі ст.4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» протягом 14 робочих днів з дня отримання даної заяви (а.с.9-10).
16.03.2024 року заява надійшла поштовим зв`язком на нову адресу відповідача згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, але поштове відправлення було повернуте з відміткою працівника Відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 11-15).
За таких обставин, звернення позивача до відповідача щодо звільнення та питання про припинення трудових відносин не вирішено.
Надаючи правову оцінку встановленим у судовому засіданні фактичним обставинам справи, суд керується такими нормами права.
Відповідно до ст. 46 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Аналогічні положення містяться в Європейській соціальній хартії (переглянута) від 03.05.1996 (ратифікована Україною 14.09.2006 року) (далі Хартія).
Так, ст. 1 Хартії визначає що з метою забезпечення ефективного здійснення права на працю сторони зобов`язуються: визнати однією зі своїх найголовніших цілей і одним зі своїх найголовніших обов`язків досягнення та, підтримання якомога високого і стабільного рівня зайнятості, маючи на меті досягнення повної зайнятості; ефективно захищати право працівника заробляти собі на життя професією, яку він вільно обирає; створювати безкоштовні служби працевлаштування для всіх працівників або забезпечувати їхнє функціонування; забезпечувати належну професійну орієнтацію, підготовку та перекваліфікацію або сприяти їм.
Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір це угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
Отже, трудовий договір - це юридично оформлені відносини між працівником і роботодавцем. Змістом трудових відносин є взаємні права та обов`язки сторін, а предметом таких відносин є робота, яку працівник зобов`язується виконувати за плату. При цьому, невиконання протягом тривалого часу працівником з тих або інших причин своїх трудових обов`язків свідчить про відсутність реальних трудових відносин між роботодавцем та працівником. Належні трудові відносини існують одразу у двох площинах - фактичній та юридичній. Відсутність роботи, яка фактично виконується працівником на умовах, передбачених трудовим договором, при юридично оформлених трудових відносинах, не відповідає нормам чинного законодавства та є підставою для розірвання трудового договору на вимогу працівника.
У законодавстві про працю встановлено вичерпний перелік підстав розірвання трудового договору з метою охорони трудових прав громадян. Так, підстави припинення трудового договору окреслені у ст. 36 та інших статтях КЗпП України й залежно від того, хто є ініціатором припинення трудового договору, підстави поділяються на такі групи:
-припинення трудового договору за спільною (взаємною) ініціативою сторін трудового договору (наприклад, угода сторін, закінчення строку);
-розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України);
-розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця (статті 40, 41 КЗпП України);
-розірвання трудового договору з ініціативи осіб, які не є його стороною (третіх осіб) (пункти 3, 7 ст. 36, ст. 45 КЗпП України та ін.).
Таким чином, розірвання трудового договору стосується лише випадків, коли трудовий договір припиняється з ініціативи будь-якої з його сторін.
Припинення трудового договору є правомірним за одночасної наявності таких умов: 1) передбаченої законодавством підстави припинення трудового договору: 2) дотримання порядку звільнення; 3) юридичного факту припинення трудового договору (наказу чи розпорядження роботодавця, заяви працівника, відповідного документа особи, уповноваженої вимагати розірвання договору).
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника.
Згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Відповідно до п.п. 2.2, 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників до трудової книжки вносяться відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Отже, чинне трудове законодавство передбачає можливість звільнення працівника за його ініціативою. При цьому, роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник та внести відповідні записи до трудової книжки працівника.
Позивач, яка бажає звільнитися з ТОВ «Імуно-Фарм», не може цього зробити через нове місцезнаходження юридичної особи, а саме: Харківська область, місто Харків, проспект Науки, будинок 40, а також через те, що є підстави вважати, що ТОВ «Імуно-Фарм» фактично припинило свою діяльність, а також відсутність будь-яких засобів зв`язку з його керівництвом, а тому позивач позбавлена можливості розірвати трудові відносини з відповідачем у спосіб, передбачений КЗпП України
Враховуючи вищенаведене, права позивача підлягають захисту шляхом визнання трудових відносин з відповідачем припиненими за рішенням суду.
У відповідності до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права особи, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України), як зазначено в постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 377/169/20.
У постанові від 19 вересня 2019 року у справі № 233/2529/18 Верховний Суд, встановивши, що відповідач ні після отримання заяви позивача про розірвання трудового договору, ні після відкриття провадження у справі, не вчинив жодних дій, спрямованих на розірвання трудового договору, дійшов висновку, що відповідно до вимог частини другої статті 5 ЦПК України та виходячи з того, що пред`явлення позову по суті спрямоване на припинення трудових правовідносин між позивачем і відповідачем, ефективним і таким, що не суперечить закону буде такий спосіб захисту як припинення трудових відносин на підставі частини першої статті 38 КЗпП України.
Викладене свідчить, що за обставин, коли працівник позбавлений можливості розірвати трудовий договір з роботодавцем у порядку, передбаченому КЗпП України, то ефективним способом захисту порушеного права працівника буде ухвалення судом рішення про визнання трудових відносин між сторонами припиненими.
Враховуючи вищенаведене у сукупності, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги про припинення трудових відносин між сторонами на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України є підставними та обґрунтованими, а тому підлягають до задоволенню.
Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, то з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1 211, 20 гривень.
Керуючись ст.ст.4,7,8,10,11,12,13,19, 77-81,83,141,258,259,263,264,265,268, 274-279 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Імуно-фарм» про припинення трудових відносин - задовольнити.
Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ІМУНО-ФАРМ» (ЄДОПОУ: 39005713) провести повний розрахунок та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) всі суми, належні до виплати, а також сплатити всі необхідні податки та збори до Державного бюджету України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем у загальному порядку.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили якщо протягом вказаного строку не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя М.В. Шаньшина