Ухвала

Іменем України

07 березня 2025 року

м. Київ

справа № 686/33919/23

провадження № 61-2178ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2024 року у складі судді: Козак О. В., та постанову Хмельницького апеляційного суду від 15 січня 2025 року у складі колегії суддів: П`єнти І. В., Корніюк А. П., Талалай О. І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Позов мотивований тим, що 20 березня 2013 року органом досудового розслідування відділом з розслідування злочинів щодо корупційних діянь Генеральної прокуратури України внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження за № 0000120. У даному кримінальному провадженні визначено старшим групи слідчих старшого слідчого в особливо важливих справах вказаного відділу Хоменко В. М., а старшим групи прокурорів був прокурор відділу процесуального керівництва та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях про корупційні злочини Генеральної прокуратури України Лавренюк М. І.

17 квітня 2013 року слідчим Хоменко В. М. до ЄРДР внесені відомості про вчинення позивачем ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 190 КК України за № 0000165, за частиною першою статті 364 КК України за № 0000166 та за частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 15, частиною четвертою статті 364 КК України за № 0000167, які постановами прокурора Лавренюка М. І. від 22 квітня 2013 року та 29 квітня 2013 року об`єднані в одне кримінальне провадження за № 0000120.

Постановою заступника Генерального прокурора України від 28 травня 2013 року строк досудового розслідування у кримінальному провадженні продовжено до 4-х місяців.

31 березня 2013 року на підставі ухвал слідчого судді Печерського районного суду м. Києва проведено особистий обшук судді Деражнянського районного суду ОСОБА_1 , обшук його житла та обшук його службового кабінету.

10 квітня 2013 року заступником Генерального прокурора України судді Деражнянського районного суду ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 190, частиною першою статті 364, частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 15, частиною четвертою статті 369 КК України.

29 квітня 2013 року заступником Генерального прокурора України судді Деражнянського районного суду ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 190, частиною першою статті 364, частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 15, частиною четвертою статті 369 КК України.

29 квітня 2013 року заступником Генерального прокурора України судді Деражнянського районного суду ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою, другою статті 190, частиною першою статті 364 та частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 15, частиною четвертою статті 369 КК України.

21 травня 2013 року заступником Генерального прокурора України судді Деражнянського районного суду ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою, другою статті 190, частиною першою статті 364 та частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 15, частиною четвертою статті 369 КК України.

18 квітня 2013 року слідчим суддею Печерського районного суду ОСОБА_1 обрано запобіжний захід - особисте зобов`язання.

29 травня 2013 року рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів на підставі клопотання органу досудового розслідування ОСОБА_1 відсторонено від посади судді Деражнянського районного суду Хмельницької області.

Ухвалами слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 04 червня 2013 року та 03 липня 2013 року накладено арешт на майно ОСОБА_1 .

Ухвалами слідчого судді Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2013 року надано дозвіл на проведення негласних слідчих (розшукових) дій щодо ОСОБА_1 , а саме: аудіо- відеоконтролю, візуального спостереження, зняття інформації із транспортних телекомунікаційних мереж.

17 липня 2013 року слідчим Хоменко В. М. складено обвинувальний акт за підозрою ОСОБА_1 у вчинені злочинів, передбачених частиною першою, другою статті 190, частиною першою статті 364 та частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 15, частиною четвертою статті 369 КК України, який цього ж дня затверджений прокурором Лавренюком М. І. та скерований до суду першої інстанції для розгляду.

17 березня 2015 року відповідно до ухвали Барського районного суду Вінницької області кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 364 КК України закрите, у зв`язку із набранням чинності Закону, яким скасована кримінальна відповідальність за вчинення вказаних діянь.

Вироком Барського районного суду Вінницької області від 11 лютого 2016 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою, другою статті 190, частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 15, частиною четвертою статті 369 КК України та призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна та позбавлено 4 кваліфікаційного класу судді.

09 березня 2017 року ухвалою апеляційного суду Вінницької області вирок Барського районного суду від 11 лютого 2016 року відносно ОСОБА_1 скасовано, а кримінальне провадження по його обвинуваченню повернуто до Барського районного суду та призначено новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

22 листопада 2018 року обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 процесуальним прокурором змінено та викладено в новій редакції.

02 грудня 2019 року вироком Шаргородського районного суду Вінницької області ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано за недоведеністю, що в його діях є склад кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою, другою статті 190, частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 15, частиною четвертою статті 369 КК України.

20 липня 2021 року ухвалою Вінницького апеляційного суду вирок Шаргородського районного суду Вінницької області відносно ОСОБА_1 за частиною першою, другою статті 190, частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 15, частиною четвертою статті 369 КК України - залишено без змін, а апеляційна скарга прокурора - без задоволення. В касаційному порядку судове рішення апеляційної інстанції процесуальним прокурором не оскаржувалось.

Позивач вказував, що незаконно перебував під слідством та судом в період з 10 квітня 2013 року (дата повідомлення про підозру) по 20 липня 2021 року (дати постановлення ухвали Вінницького апеляційного суду), а саме 8 років 3 місяці і 10 днів, або 99 місяців та 10 днів.

З огляду на викладене вище, в позивача виникло право звернення до суду із позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди з підстав, передбачених Цивільним кодексом України та Законом України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з 01 січня 2023 року установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 6 700,00 грн. Таким чином, станом на час звернення до суду з урахуванням мінімальної заробітної плати - 6 700,00 грн та періоду часу перебування позивача під слідством та судом - 99 місяців 10 днів мінімально гарантований розмір моральної шкоди, який розраховується відповідно до статті 13 Закону, становить 663 300,00 грн.

Позивач зазначав про спричинення йому значної моральної шкоди.

Так, після початку проведення відносно нього слідчих та процесуальних дій, зокрема особистого обшуку, обшуків місця проживання та службового кабінету, повідомлень про підозру, неодноразових допитів, неодноразових відсторонень від займаної посади судді, а також подальшого розгляду справи в судах різних інстанцій протягом тривалого часу і т.д. значно погіршився стан його здоров`я. Стресові ситуації, в яких він перебував протягом тривалого часу, призвели до загострення його хвороб, які виникли раніше, а також спричинили нові.

До подій, які мали місце 31 березня 2013 року позивач проходив профілактичне лікування наявної у нього хвороби не частіше одного разу на рік. При цьому, щоразу лікарем йому було рекомендовано уникати нервових стресів, оскільки вказане могло значно вплинути на перебіг наявної у нього хвороби.

Після подій, які розпочалися 31 березня 2013 року до теперішнього часу його звернення в заклади охорони здоров`я стали частішими, розширився і перелік хвороб позивача, він неодноразово проходив лікування, що підтверджується, на його думку, відповідними епікризами, актами дослідження здоров`я та виписками з медичної карти.

Підтвердженням погіршення стану здоров`я у вказаний час також є той факт, що 19 червня 2017 року ОСОБА_1 отримав 2 групу інвалідності.

Крім того, внаслідок незаконних дій працівників правоохоронних органів, позивач, як громадянин так і як суддя Деражнянського районного суду, зазнав значних репутаційних втрат. Вказане знайшло своє відображення у відстороненні його від займаної посади судді протягом тривалого часу, позбавлення можливості кар`єрного зросту, прояв зневаги зі сторони колег, друзів, родичів, працівників правоохоронних органів, органів влади, громадян населеного пункту, де він здійснював правосуддя і здійснює наразі.

Також, неодноразове негативне висвітлення вказаних подій та поширення неправдивої інформації у засобах масової інформації, як зі сторони правоохоронних органів, так і окремих журналістів на основі інформації, отриманої від правоохоронних органів, мало значний негативний вплив на його ділову репутацію, принижували його честь та гідність, а також впливало на стан його здоров`я.

Навіть на теперішній час, після повного виправдання у вказаних вище обвинуваченнях, він відчуває наслідки цих подій, постійно чує осуд, що проявляється в розмовах, чутках і т.д., йому необхідно значно частіше проходити профілактичне лікування хвороб, що загострилися під час подій, які мали місце з 2013 по 2021 рік.

За час досудового розслідування та судового розгляду ОСОБА_1 зазнав душевних страждань. Йому довелось відчувати приниження, розпач, безвихідь, відчай, безпорадність, розчарування та зневіру.

Зокрема це стосується і його реагування на неодноразові звернення так званих «небайдужих громадян» в правоохоронні органи, до судів різних інстанцій, в засоби масової інформації щодо ОСОБА_1 , його рідних, з вимогою відсторонення від займаної посади судді, притягнення його до кримінальної відповідальності та вчинення інших заходів впливу.

З урахуванням викладеного, він вважає, що достатнім розміром для відшкодування йому моральної шкоди, за наведених вище обставин, може бути сума в 2 000 000,00 грн. Саме така сума є справедливою та співмірною із заподіяною йому шкодою, достатньою для задоволення розумних потреб потерпілої особи та не призведе до його безпідставного збагачення.

Також, під час досудового розслідування та судового розгляду справи ним були понесені витрати із отриманням юридичної допомоги. А саме, ним був укладений договір про надання правової допомоги із адвокатом Дем`яновою О. В. від 07 червня 2013 року. Загальна вартість послуг за вказаним договором становить 347 000,00 грн.

ОСОБА_1 просив:

стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь 2 000 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди шляхом списання Державною казначейською службою України у безспірному порядку з відповідного казначейського рахунку Державного бюджету України;

стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь 347 000,00 грн в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди (витрати на юридичну допомогу) шляхом списання Державною казначейською службою України у безспірному порядку з відповідного казначейського рахунку Державного бюджету України;

стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь 10 000,00 грн в рахунок відшкодування судових витрат (витрати на правничу допомогу) шляхом списання Державною казначейською службою України у безспірному порядку з відповідного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2024 року:

позов ОСОБА_1 задоволено частково;

стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду, 900 000,00 грн, 347 000,00 грн витрат за надання юридичної допомоги в кримінальній справі, 5 313,00 грн витрат на правничу допомогу у цій справі, а всього 1 252 313,00 грн;

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

ОСОБА_1 , відносно якого постановлено виправдувальний вирок, має право на відшкодування шкоди відповідно до приписів Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також положень статей 23, 1167, 1176 ЦК України;

визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції, урахувавши тривалість перебування позивача під слідством та судом в період з 10 квітня 2013 року (дата повідомлення про підозру) по 20 липня 2021 року (дата постановлення ухвали Вінницького апеляційного суду), характер і обсяг страждань, яких позивач зазнав внаслідок тривалого незаконного перебування під слідством та судом; тяжкість вимушених змін у його життєвих відносинах; ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану; взявши до уваги, що під час досудового розслідування до позивача були застосовані запобіжні заходи, арешт майна, ряд інших слідчих дій, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визнав необхідною і достатньою суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 900 000,00 грн;

окрім того, суд першої інстанції виходив з того, що на користь позивача відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню сума у розмірі 347 000,00 грн, сплачена позивачем у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у кримінальному провадженні адвокатом Дем`яновою О. В. На підтвердження указаних позовних вимог позивачем надано договір про надання правничої допомоги від 07 червня 2013 року, додаток №1 до договору, акт виконаних робіт від 21 липня 2021 року, згідно з яким адвокатом Дем`яновою О. В. надано позивачу правову допомогу в повному обсязі на загальну суму 347 000,00 грн, які останнім сплачено, що також підтверджується відповідними квитанціями. Суд зазначив, що участь адвоката Дем`янової О. В. як захисника ОСОБА_1 у кримінальному провадженні на стадії досудового розслідування та судового розгляду у першій, апеляційній інстанціях підтверджується також дослідженими судом матеріалами кримінальної справи № 125/2690/13 відносно ОСОБА_1 ;

вирішуючи питання про розподіл судових витрат (витрат на правничу допомогу позивача в цивільній справі) у розмірі 10 000,00 гривень, суд врахував, що відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивач надав договір про надання правової допомоги, акт виконаних робіт та квитанцію про оплату. Враховуючи, що судом позовні вимоги позивача задоволено частково, у розмірі 1 247 000,00 грн, суд вважав, що слід стягнути з Державного бюджету України на користь позивача 5 313,00 грн (2 347 000/100 = 23 470; 1 247 000/23 470 = 53,13; 10 000/100 х 53,13) витрат на правничу допомогу у даній справі, що є пропорційним розміром задоволених позовних вимог.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 15 січня 2025 року

апеляційні скарги ОСОБА_1 , яка подана його представником Дем`яновим С. М., Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України залишено без задоволення;

рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2024 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права;

позивач ОСОБА_1 , відносно якого постановлено виправдувальний вирок, має право на відшкодування шкоди відповідно до приписів Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також положень статей 23, 1167, 1176 ЦК України;

ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом в період з 10 квітня 2013 року (дата повідомлення про підозру) по 20 липня 2021 року (дата постановлення ухвали Вінницького апеляційного суду), а саме 8 років 3 місяці і 10 днів, або 99 місяців та 10 днів;

апеляційний суд вказав, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62);

отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування;

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) дійшла висновку про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто, цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Подібний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20);

при залишенні без змін рішення суду першої інстанції апеляційний суд вказав, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, оскільки обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Таким чином, суд першої інстанції, установивши, що позивач незаконно перебував під слідством і судом, унаслідок чого йому було завдано моральної шкоди безпідставним обвинуваченням у вчиненні злочинів, врахувавши доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідивши надані ним докази, керуючись принципами розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 900 000,00 грн;

при цьому, апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає принципам розумності та справедливості. З огляду на те, що визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі чи в збільшеному є правом суду, а не обов`язком. Колегія суддів зауважує, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її надмірного збагачення за рахунок держави. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 757/24363/20 (провадження № 61-20822св21). Окрім цього, судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги надані позивачем епікризи, акти дослідження здоров`я, виписки з медичної картки, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів того, що зазначені у цих документах захворювання позивача мають причинно-наслідковий зв`язок з діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду, що проводились в рамках кримінального провадження № 0000120, з урахуванням того, що позивач хворіє давно;

окрім цього, апеляційний суд відхилив посилання в апеляційній скарзі Офісу Генерального прокурора на визначення розміру відшкодування моральної шкоди на підставі мінімальної заробітної плати, яка застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, що становить 1600 грн, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», замість мінімальної заробітної плати в розмірі 6 700 грн, оскільки у спірних правовідносинах визначення розміру відшкодування моральної шкоди визначено безпосередньо Законом України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Зміни до статті 13 вказаного Закону законодавцем не вносилися і його норми не передбачають визначення розміру відшкодування із розрахункової величини, визначеної будь-яким іншим законом, зокрема, Законом України «Про Державний бюджет України». До того ж, Верховний Суд неодноразово у своїх постановах надавав тлумачення статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та висловлював правові позиції щодо порядку визначення розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Так, згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-2203цс15, від якого Верховний Суд не відступав та підтримує у своїх постановах, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №705/4489/20 Верховний Суд щодо застосування статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначив, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 9 липня 2007 року №6-рп/2007, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року №3-р/2020, від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 неодноразово наголосив на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України. Отже, ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600,00 грн, не підлягає застосуванню при вирішенні спору у цій справі;

окрім цього, апеляційним судом відхилено також посилання в апеляційній Офісу Генерального прокурора щодо відсутності доказів обсягу наданих адвокатом в кримінальному провадженні послуг. З огляду на те, що надані позивачем докази є належними та допустимими та доводять суми понесених ним витрат на професійну правничу допомогу. Оплативши надані за договором послуги в розмірі 347 000,00 грн, позивач фактично погодився, що ці послуги надані і виконані адвокатом в повному обсязі, такі витрати повністю узгоджуються з умовами укладеного між ним та адвокатом договору та обсягом наданих послуг. Отже, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув на користь позивача матеріальну шкоду, яка полягає у понесені ним витрат у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги у кримінальному провадженні в розмірі 347 000,00 грн;

також суд апеляційної інстанції вказав, що безпідставними є також доводи Державної казначейської служби України щодо неправомірного стягнення на користь позивача витрат на професійну справничу допомогу у цивільній справі з Державного бюджету України, оскільки відповідачем у справі є Держава Україна, яка бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. Органи державної влади є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами. А тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що стягнення витрат на правничу має здійснюватись за рахунок Держави Україна - з Державного бюджету України.

21 лютого 2025 року Офіс Генерального прокурора через підсистему Електронний суд подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 15 січня 2025 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовити.

Підставою касаційного оскарження судових рішень Офіс Генерального прокурора зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 26 квітня 2023 року у справі № 522/11266/17; від 03 травня 2023 року у справі № 686/14821/21; від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17; від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17; від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15; від 03 жовтня 2018 року в справі № 463/1380/15-ц; від 06 березня 2019 року у справі № 161/10842/15-ц; від 09 жовтня 2019 року у справі № 646/1591/18 (провадження № 61-10065ск19); від 18 листопада 2020 року у справі № 199/7894/19; від 14 липня 2021 року у справі № 766/8892/17; від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц; від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17; від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17; від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19; від 09 червня 2022 року у справі № 759/2952/20; від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18; від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; від 08 квітня 2020 року у справі № 306/1198/17; від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18; від 13 березня 2024 року у справі № 709/377/21; від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, які заявлені на підставі спеціального закону - Закону № 266/94, судами не враховано, що такі вимоги з визначених позивачем підстав задоволенню не підлягають, оскільки не відбулось його повної реабілітації. Так як відповідно до ухвали Барського районного суду Вінницької області від 17 березня 2015 року кримінальне провадження № 0000120 від 20 березня 2013 року в частинні обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 364 КК України, було закрито у зв`язку із набранням чинності законом, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння вчинене особою згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у сфері державної антикорупційної політики у зв`язку з виконанням Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України» від 13 травня 2014 року № 1261-VII. Верховний Суд виснував, що звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, внаслідок застосування закону про амністію, декриміналізацією, відмовою потерпілого від обвинувачення не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1176 ЦК України та Закону (постанови Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 463/1380/15-ц; від 06 березня 2019 року у справі № 161/10842/15-ц; від 23 жовтня 2019 року у справі № 646/1591/18; від 20 листопада 2019 року у справі № 369/1591/18; від 18 листопада 2020 року у справі № 199/7894/19; від 14 липня 2021 року у справі № 766/8892/17);

правильним застосуванням частини першої, другої статті 1176 ЦК України та статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», п. 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» є таке їх тлумачення, відповідно до якого за наявності факту закриття кримінального провадження в частині обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 364 КК України у зв`язку із набранням чинності законом, яким скасована кримінальна відповідальність, у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди слід відмовити;

щодо відшкодування моральної шкоди Офіс Генерального прокурора вказує, що позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. У касаційній скарзі вказується, що слідчі та процесуальні дії у кримінальному провадженні № 0000120 відносно ОСОБА_1 проводилися відповідно до вимог КПК України. Фактів незаконного затримання, тримання під вартою, проведення відповідних слідчих дій без дозволу слідчих суддів не встановлено. Доказів проведення слідчих дій поза рамками дозволеної процедури або приниження гідності позивача під час проведення таких дій, позивачем не надано і судами в цій справі не встановлено. Обґрунтовуючи заподіяну йому моральну шкоду, позивач в позовній заяві зазначав, що притягнення його до кримінальної відповідальності спричинило порушення його нормальних життєвих зв`язків, необхідність вживати додаткових зусиль для організації життя. Проте жодних фактів чи обставин на підтвердження вказаного не навів. Суди таких фактів чи обставин не встановили. Також не наведено фактів значних репутаційних втрат, проявів зневаги зі сторони колег, друзів, родичів і відповідно доказів зв`язку вказаних обставин із незаконними діями працівників правоохоронних органів. Не встановлено вказаних обставин і судами. Висновки судів про те, що за час перебування ОСОБА_1 під слідством йому завдано моральних страждань, які полягають у вимушених змінах у життєвих стосунках, репутаційних втратах, проявах зневаги зі сторони колег, друзів, родичів, не підтверджено належними доказами;

щодо висновку судів про необхідність стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду у розмірі 900 000,00 грн, то у касаційній скарзі вказується, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення (постанови Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц; від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17);

судом апеляційної інстанції при обрахунку розміру моральної шкоди неправильно застосовано норми матеріального права, а саме: не надано правильного тлумачення частині третій статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», де вказано, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, в комплексі з частиною другою статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», якою передбачено, що розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, становить 1 600,00 грн;

судами помилково стягнуто з держави на користь позивача з Державного бюджету витрати на юридичну (правничу) допомогу розмірі 347 000,00 грн на підставі статті 3 Закону № 266/94. Оскільки позивачем детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом не наведено, будь-яких документів, які б підтверджували опис і вартість робіт (юридичних послуг та консультацій), розрахунок погодинної вартості правової допомоги (відповідні розрахунки, рахунки (інвойси), звіти та ін.), фактичне їх виконання до суду позивачем не подано. Суд першої інстанції, задовольняючи цю вимогу, дійшов висновку про те, що виконання адвокатських послуг підтверджується долученими квитанціями. Водночас вказані документи не містять повної інформації про порядок обчислення гонорару, витрачений адвокатом час та обсяг роботи, яку було виконано адвокатом. Судами не досліджена складність справи, не досліджено і не враховано кваліфікацію, досвід, завантаженість адвоката у взаємозв`язку з складністю справи, а також чи заявлені витрати є співмірними, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат;

окрім цього, задоволена судом вимога про відшкодування суми витрат на правову допомогу у розмірі 5 313,00 грн є неспівмірною зі складністю справи. Гонорар адвоката за захист ОСОБА_1 у суді не відповідає вимогам співмірності, а тому не підлягає відшкодуванню у повному розмірі. Викладене узгоджується і з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17, де зазначено, що витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що 17 липня 2013 року старшим слідчим в особливо важливих справах відділу з розслідування злочинів щодо корупційних діянь Генеральної прокуратури України Хоменко В. М. складено обвинувальний акт в кримінальному провадженні № 0000120 внесеному 20 березня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за підозрою ОСОБА_2 у вчинені злочинів, передбачених частинами першою, другою статті 190, частиною першою статті 364, частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 15, частиною четвертою статті 369 КК України, який цього ж дня був затверджений прокурором відділу процесуального керівництва та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях про корупційні злочини Генеральної прокуратури України Лавренюком М. І.

Вироком Барського районного суду Вінницької області від 11 лютого 2016 року у справі № 125/2690/13 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч частинами першою, другою статті 190, частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 15, частиною четвертою статті 369 КК України КК України та призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі із конфіскацією всього належного на праві приватної власності майна та позбавлено 4 кваліфікаційного класу судді.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 09 березня 2017 року вирок Барського районного суду Вінницької області від 11 лютого 2016 року відносно ОСОБА_1 скасовано через істотне порушення вимог кримінально процесуального закону. Кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000120 від 20 березня 2013 року по обвинуваченню ОСОБА_1 за частиною першою, другою статті 190, частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 15, частиною четвертою статті 369 КК України, повернуто до Барського районного суду Вінницької області. Призначено новий судовий розгляд у суді першої інстанції кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000120 від 20 березня 2013 року по обвинуваченню ОСОБА_1 за частиною першою, другою статті 190, частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 15, частиною четвертою статті 369 КК України.

Вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 02 грудня 2019 року у справі № 125/2690/13 за результатами розгляду кримінального провадження № 0000120 ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною першою, другою статті 190, частиною другою статті 15, частиною четвертою статті 27, частиною четвертою статті 369 КК України та виправдано за недоведеністю, що в його діяннях є склад кримінальних правопорушень. Запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, застосований до ОСОБА_1 ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 18 квітня 2013 року - скасовано. Арешт накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 04 червня 2013 року на 1/3 (одну третю) долі квартири, що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом заборони її відчуження - знято. Арешт накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 03 липня 2013 року на земельну ділянку, площею 0,12 га, для ведення садівництва на території Ружичанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області (акт серії ЯК № 273941 від 12 грудня 2011 року), яка належить на праві власності ОСОБА_1 , знято.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 липня 2021 року вирок Шаргородського районного суду Вінницької області від 02 грудня 2019 року відносно ОСОБА_1 за частиною першою, другою статті 190, частиною другою статті 190, частиною другою статті 15, частиною четвертою статті 27, частиною четвертою статті 369 КК України залишено без змін.

Суди встановили, що 07 червня 2013 року між адвокатом Дем`яновою О. В. і позивачем укладено Договір про надання правничої допомоги у кримінальному провадженні № 0000120 про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою, другою статті 190, частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 15, частиною четвертою статті 369, частиною першою статті 364 КК України.

07 червня 2013 року між адвокатом Дем`яновою О. В. і позивачем було укладено Додаток №1 до Договору про надання правової допомоги, яким сторони передбачили, що дія укладеного сторонами договору після закінчення стадії досудового розслідування автоматично продовжується на наступні стадії розгляду кримінального провадження до моменту припинення відносин між сторонами. Гонорар адвоката за надання правових послуг та захист у кримінальному провадженні складається із сум гонорару за кожну окрему стадію провадження та визначається даним договором.

Відповідно до Акту виконаних робіт від 21 липня 2021 року адвокатом Дем`яновою О. В. надано ОСОБА_1 правову допомогу в повному обсязі на загальну суму 347 000,00 грн, які останнім сплачено, що також підтверджується квитанціями від 07 червня 2013 року на суму 25 000,00 грн, від 10 лютого 2016 року на суму 126 000,00 грн, від 09 березня 2017 року на суму 60 000,00 грн, від 03 грудня 2019 року на суму 96 000,00 грн, від 19 лютого 2020 року на суму 40 000,00 грн.

Суди встановили, що участь адвоката Дем`янової О. В. як захисника ОСОБА_1 у кримінальному провадженні на стадії досудового розслідування та судового розгляду у першій, апеляційній інстанціях підтверджується також дослідженими судом матеріалами кримінальної справи № 125/2690/13 відносно ОСОБА_1 .

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституція України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (частини перша статті 1176 ЦК України).

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода (пункти 4, 5 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) вказано, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 зазначено, що:

«у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Судами встановлено, що позивач перебував під слідством з 27 червня 2013 року і до 30 грудня 2016 року, тобто - 42 місяці та 3 дні.

Враховуючи те, що кожне з кримінальних проваджень відносно позивача закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, ОСОБА_1 має право на відшкодування шкоди в силу положень пункту 2 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Справа розглянута судом першої інстанції у 2020 році. Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» з 01 січня 2020 року визначено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 4 723,00 грн. У справі, яка переглядається, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення моральної шкоди у розмірі, мінімально визначеному статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та підставно визначив його у розмірі 198 366,00 грн із розрахунку одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством (4 723,00 грн х 42 місяці).

Суд дійшов таких висновків з урахуванням обсягу заподіяної позивачу шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, пов`язаних із перебуванням позивача під слідством, що призвело до порушення нормальних життєвих зав`язків, погіршення стану здоров`я, інших негативних наслідків морального характеру, конкретних обставин цієї справи, з огляду на засади розумності та справедливості.

Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року в справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21) вказано, що:

«положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

При визначенні розміру відшкодування необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи судом першої інстанції, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, виходять із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року в справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21) зазначено, що:

«відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).

У зв`язку з наведеним аналізом норм матеріального права, а також враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), Верховний Суд вказує на те, що стягнення коштів проводиться не з Державного бюджету України, а з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2024 року в справі № 761/22531/23 (провадження № 61-7724св24) вказано, що:

«при визначені розміру морального відшкодування суд апеляційної інстанції врахував обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством (18 місяців), застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, який обмежував його свободу пересування та обрання місця перебування.

Зазначене призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, а тому з урахуванням засад розумності та справедливості, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 127 800 грн, яка визначена з урахуванням всіх обставин справи, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік» на момент відшкодування (7 100 грн).

Колегія суддів Верховного Суду відхиляє аргументи касаційної скарги про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із норм статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600,00 грн, оскільки межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Така практика Верховного Суду є сталою та узгоджується із нормами статті 13 Закону».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2024 рокув справі № 556/1626/23 (провадження № 61-6821св24) вказано, що:

«згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Верховний Суд зауважує, що, встановивши факт понесення витрат у зв`язку з наданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом.

Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідні правові висновки викладені у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17 (провадження № 61-12505св19), від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19 (провадження № 61-5223св21), від 09 червня 2022 року у справі № 759/2952/20 (провадження № 61-16694св21).»

«…вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

У справі, що переглядається в касаційному порядку, ОСОБА_1 на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду кримінального провадження надав суду відповідні документи, зокрема, додатковий договір від 21 вересня 2020 року до договору про надання правничої допомоги від 07 вересня 2020 року; акт виконаних робіт від 08 грудня 2022 року; ордер серії ВК № 1048571 від 01 травня 2023 року; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 31 березня 1995 року № 178.

Відповідно до підпунктів 1.1, 1.2 пункту 1 додаткового договору від 21 вересня 2020 року сторони договору дійшли згоди, що за представництво інтересів у суді апеляційної інстанції встановлено гонорар адвоката в розмірі 50 000,00 грн, а в суді касаційної інстанції - 25 000,00 грн.

Згідно з пунктом 2 додаткового договору від 21 вересня 2020 року розрахунки клієнта з виконавцем мають бути проведені по факту виконаних робіт на підставі складеного акта прийому-передачі наданих послуг і не пізніше закінчення 2025 року.

Таким чином, ОСОБА_1 надав належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження понесення ним витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду кримінальної справи у розмірі 75 000,00 грн.

Отже, Верховний Суд вважає за необхідне в цій частині ухвалити нове судове рішення про задоволення цієї позовної вимоги.»

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Як свідчить тлумачення статей 23, 1176 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суди встановили, що: ОСОБА_1 вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 02 грудня 2019 року у справі № 125/2690/13 за результатами розгляду кримінального провадження № 0000120 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною першою, другою статті 190, частиною другою статті 15, частиною четвертою статті 27, частиною четвертою статті 369 КК України та виправдано за недоведеністю, що в його діяннях є склад кримінальних правопорушень; ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом в період з 10 квітня 2013 року (дата повідомлення про підозру) по 20 липня 2021 року (дата постановлення ухвали Вінницького апеляційного суду), а саме 8 років 3 місяці і 10 днів, або 99 місяців та 10 днів; позивач ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством і судом, унаслідок чого йому було завдано моральної шкоди безпідставним обвинуваченням у вчиненні злочинів; моральна шкода, завдана позивачу незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду в розмірі 900 000 грн відповідає характеру та обсягу моральних страждань ОСОБА_1 ; у зв`язку з поданням позивачу ОСОБА_1 юридичної допомоги адвокатом Дем`яновою О. В. у кримінальному провадженні № 0000120 позивачем на користь адвоката сплачено суму у загальному розмірі 347 000,00 грн, що підтверджена належними та допустимими доказами.

За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення позову.

Аргумент касаційної скарги про те, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, судами не враховано, що такі вимоги з визначених позивачем підстав задоволенню не підлягають, оскільки не відбулось його повної реабілітації, так як кримінальне провадження в частинні обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 364 КК України, було закрито з нереабілітуючих підстав є безпідставним. Оскільки право позивача на відшкодування такої шкоди виникло на підставі пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» внаслідок постановлення виправдувального вироку суду. У зв`язку з цим, є необґрунтованими посилання у касаційній скарзі на висновок, викладений у постановах Верховного Суду: від 26 квітня 2023 року у справі № 522/11266/17; від 03 травня 2023 року у справі № 686/14821/21; від 03 жовтня 2018 року в справі № 463/1380/15-ц; від 06 березня 2019 року у справі № 161/10842/15-ц; від 09 жовтня 2019 року у справі № 646/1591/18; від 18 листопада 2020 року у справі № 199/7894/19; від 14 липня 2021 року у справі № 766/8892/17, оскільки в указаних справах судами не встановлено ухвалення виправдувального вироку.

Аргумент касаційної скарги про те, що задоволена судом вимога про відшкодування суми витрат на правову допомогу у розмірі 5 313,00 грн є неспівмірною зі складністю справи є необгрунтований з наступних підстав.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша - друга статті 141 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 вересня 2020 року у справі № 904/3583/19 вказано, що:

«у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Судами також не враховано, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України (на підставі якої прийнято рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу) суд може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, але виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі обґрунтування нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України). Суд враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

При цьому, судами не враховано, що для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат».

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Суди встановили, що: 30 листопада 2023 року між адвокатом Дем`яновим С. М. та позивачем укладено Договір про надання правової допомоги та представництво інтересів, предметом якого є відносини сторін з приводу надання правової допомоги та виконання при необхідності представницьких функцій в державних, громадських та інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування чи форми власності, правоохоронних органах та в суді, що пов`язані із відшкодуванням шкоди, завданої Клієнту незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду у кримінальному проваженні відносно останнього, внесеного до ЄРДР за № 0000120 від 20 березня 2013 року; додатковою угодою №1 від 16 липня 2024 року до Договору про надання правової допомоги та представництво інтересів від 30 листопада 2023 року сторони передбачили, що відповідно до п.5.1 договору про надання правової допомоги від 30 листопада 2023 року розмір гонорару адвоката за надання правової допомоги та послуг по здійсненню представництва інтересів ОСОБА_1 у справі за позовом про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, станом на 17 липня 2024 року становить 10 000,00 грн, які підлягають сплаті Клієнтом на користь Адвоката в момент підписання даної додаткової угоди; згідно з актом виконаних робіт від 16 липня 2024 року виконавець в період з 30 листопада 2023 року по 17 липня 2024 року надав замовнику юридичні послуги відповідно до Договору про надання правової допомоги та представництво інтересів від 30 листопада 2023 року, згідно переліку послуг, зазначених нижче, а Замовник прийняв надані послуги. Всього вартість послуг становить 10 000,00 грн; ОСОБА_1 на виконання умов вказаного договору сплатив адвокату Дем`янову С. М. 10 000,00 грн 16 липня 2024 року, що підтверджується відповідною квитанцією № 1.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Посилання у касаційній скарзі Офісу Генерального прокурора на висновок, викладений у постановах Верховного Суду:; від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17; від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17; від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15; від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц; від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17; від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17; від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19; від 09 червня 2022 року у справі № 759/2952/20; від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18; від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; від 08 квітня 2020 року у справі № 306/1198/17; від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18; від 13 березня 2024 року у справі № 709/377/21; від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 необґрунтовані, оскільки ці висновки зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 15 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков