Справа № 372/3355/24
Провадження 4-с-8/25
ухвала

Іменем України

18 березня 2025 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Кравченко М.В.

при секретарі Яворській М.М.,

за участю представника боржника Давиденко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця,

В С Т А Н О В И В:

Скаржник звернувся до суду з скаргою на дії та рішення державного виконавця Обухівського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області, в якій просить визнати дії державного виконавця Обухівського відділу державної

виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального

міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 23.01.2025 року

звернення стягнення на заробітну плату, пенсію та інші доходи боржника

неправомірними. Постанову державного виконавця Обухівського відділу державної

виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального

міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 29.01.2025 року у ВП

№76936232 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію та інші доходи

боржника скасувати, в частині накладення арешту на грошові кошти, що надходять

від Управління соціального захисту населення Обухівської райдержадміністрації як

пенсійні виплати ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на рахунок

№ НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , відкритий у АТ КБ ПРИВАТБАНК

На обґрунтування вказаної скарги представниця скаржника зазначила, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - Заявник) є боржником на підставі виконавчого листа №372/3355/24 від 18.09.2024 року Обухівського районного суду Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок. Обухівського відділу державної виконавчої служби (виконавче провадження № 76936232). Стягнення боргу проводиться Обухівським відділом ДВС в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). 23.01.2025 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. До 29.01.2025 року боржнику не було відомо про відкриття виконавчого провадження № 7693632. Лише, коли боржник не зміг в черговий раз отримати свої кошти нараховані на банківську карту куди зараховується заробітна плата а також із пенсійної картки також не зміг отримати кошти відповідно звернувшись з даним питанням до банківської установи, боржник дізнався про відкриття вищевказаного виконавчого провадження та стягнення з нього коштів. Як з`ясувалось, на карткові рахунки був накладений арешт на підставі постанови державного виконавця про арешт коштів боржника від 29.01.2025 р. Жодних постанов про відкриття та про накладення арешту на майно боржника не надходило до даного часу. У зв`язку з цим, боржник не може отримати ні заробітну плату, ні пенсійні кошти нараховані на спеціальний рахунок, як особі із II групою інвалідності для придбання ліків, позбавлений будь-якого джерела існування, крім того немає можливості оплачувати комунальні платежі та взагалі існувати. Особливо гостро постала ця проблема в умовах війни та існування у боржника невиліковної хвороби яка потребує медичної підтримки ліками. Боржник не заперечує проти стягнення боргу, але накладення арешту на спеціальні банківські рахунки вважає незаконними та перевищенням повноважень державного виконавця, у зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду з даною скаргою.

В судовому засіданні представниця скаржника ОСОБА_3 вимоги скарги підтримала в повному обсязі, та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в скарзі. Пояснила, що внаслідок неправомірних дій державного виконавця боржник позбавлений будь-якого джерела існування, крім того немає можливості оплачувати комунальні платежі та взагалі існувати. Особливо гостро постала ця проблема в умовах війни та існування у боржника невиліковної хвороби яка потребує медичної підтримки ліками. Боржник не заперечує проти стягнення боргу, але накладення арешту на спеціальні банківські рахунки вважає незаконними та перевищенням повноважень державного виконавця.

Стягувачка ОСОБА_2 в судовому засіданні проти вимог скарги не заперечила.

Представник відділу Державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, хоч про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Заяв, клопотань чи заперечень суду не подав.

Суд, вислухавши представниця скаржника, стягувачу, дослідивши матеріали справи, вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього кодексу, порушено її права чи свободи.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В судовому засіданні встановлено, що в провадженні Обухівського районного суду Київської області перебувала цивільна справа № 372/3355/24 (провадження № 2-1642/24) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за борговою розпискою.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 24.07.2024 року позовні вимоги було задоволено.Уухвалено Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за борговою розпискою від 20 березня 2019 року у розмірі 1 306 000 (один мільйон триста шість тисяч) грн. 00 коп. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу (правову) допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

Зазначене рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили 24.08.2025 року.

На виконання рішення Обухівського районного суду Київської області 18.09.2024 року було видано виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за борговою розпискою та витрат на правничу (правову) допомогу.

23.01.2025 року державним виконавцем Обухівського відділу ДВС в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 7693632.

Так, на примусовому виконанні у державного виконавця Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавчий лист № 372/3355/24 виданий Обухівським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 10 000 грн. 00 коп.

На ім`я боржника ОСОБА_1 в АТ «КБ «Приватбанк» відкрито банківський рахунок, на який отримує пенсійні виплати, однак, на вказаний рахунок (картку) може бути зарахована будь-яка виплата (переказ), що підтверджується довідкою банку.

Суд вважає, що доводи скарги про те, що державний виконавець неправомірно наклав арешт на кошти, які надходять на поточний (картковий) рахунок в якості державної соціальної допомоги не знайшли об`єктивного підтвердження під час судового розгляду.

Так, звернення стягнення на заробітну плату боржника та інші доходи, у тому числі, допомогу по безробіттю, здійснюється шляхом винесення постанови державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, однак наявність такої постанови судом не встановлена, а відповідних обставин у скарзі не зазначено.

Постанова державного виконавця свідчить про накладання арешту на кошти боржника, відкриті на різних рахунках у різних установах банку без визначення цільового призначення коштів, які надходять на відповідні рахунки.

Додані скаржником письмові докази вказують на те, що відкритий на його ім`я банківський рахунок може використовуватись не лише для отримання пенсійних виплат, умови відкриття цього рахунку передбачають можливість зарахування будь-яких виплат чи переказів без обмеження виду їх цільового призначення, що не підтверджує доводи скарги.

Суд не вбачає порушень чинного законодавства у діях державного виконавця при вирішенні питання про арешт коштів боржника, оскільки державним виконавцем не було звернуто стягнення саме на державну соціальну допомогу боржника.

Для об`єктивного вирішення даного спору необхідно з`ясувати правову природу арешту коштів. Враховуючи фактичні обставини справи суд вважає не доведеними порушення вимог чинного законодавства саме державним виконавцем, оскільки :

1) винесення державним виконавцем постанови про арешт коштів боржника не призводить до автоматичного безумовного арешту коштів, які обліковуються (містяться) на відповідному рахунку боржника.

2) державний виконавець, як посадова особа Відділу ДВС, не наділений повноваженнями щодо виконання постанови про арешт коштів боржника, а направляє таку постанову для виконання до відповідної банківської (фінансової) установи, де відкрито рахунок та здійснюється обслуговування такого рахунку.

3) рішення про арешт (блокування, обмеження користування) коштами приймає банківська (фінансова) установа, яка здійснює обслуговування такого рахунку на підставі постанови державного виконавця. Виключно до повноважень посадових осіб банківської установи належить вирішення питання про виконання чи відмови у виконанні постанови державного виконавця.

Ч. 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» передбачений чіткий та зрозумілий алгоритм дій для співробітників банку при отриманні та обробці постанови про арешт коштів: «Не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.»

З наведених норм права вбачається, що виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом.

При цьому, саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до ч. 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі знаходження коштів на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду, переглядаючи рішення судів попередніх інстанцій по справі 756/1927/15-ц, провадження №61-14725ск20, дійшов висновку, що на банк покладено обов`язок щодо визначення статусу на якому обліковуються (розміщуються) відповідні кошти. У випадку, якщо рахунок має спеціальний чи обмеженим режимом використання, то постанова виконавця з відповідним обґрунтуванням повертається без виконання.

Аналогічні висновки викладені у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду по справі №756/1927/16-ц, провадження №61-10611св20.

Правова позиція скарги суперечить висновкам Верховного суду.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Виконання рішень, як передбачає ст. 2 згаданого Закону, покладено на державну виконавчу службу.

Відповідно до ч. 1 ст.431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу, як суд першої інстанції.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п.1 ч.1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Судом встановлено, що дії державного виконавця відповідали Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За змістом ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що дії державного виконавця відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та спрямовані на виконання рішення суду, а тому скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 447 - 452 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця відмовити повністю.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня проголошення ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 261 ЦПК України.

Суддя М.В.Кравченко