ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 619/4784/23
Номер провадження 22-ц/818/243/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю:

секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 17 червня 2024 року в складі судді Болибока Є.А. у справі № 619/4784/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дергачівської міської ради про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання права власності та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Дергачівська міська рада про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання права власності та стягнення моральної шкоди.

Позов, з урахуванням уточнень, мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати, ОСОБА_3 , яка на час відкриття спадщини проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді двох житлових будинків з надвірними будівлями за вказаною адресою.

Постановою Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області від 21 червня 2023 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з неприйняттям спадщини після смерті матері та неможливістю встановити коло спадкоємців відповідно до реєстрації за однією адресою з померлою.

Вважав, що перепоною видачі свідоцтва про спадщину є невідповідність фактичної реєстрації та даних, зазначених у його паспорті, а також відсутність будинкової книги.

Зазначав, що один з будинків був побудований у 1958 році та набутий ОСОБА_3 за договором дарування, інший був побудований нею у 1980 році.

Разом з матір`ю він проживав у будинку, що був побудований у 1958 році. Відповідно до запису у його паспорті з 27 жовтня 1989 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, домоволодіння, розташоване у АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , це одне й те ж домоволодіння.

Згідно з даними інвентаризаційної справи на житловий будинок АДРЕСА_1 , у 1951 році право на забудову будинку і безстрокового користування земельною ділянкою отримав його дід за материнською лінією, ОСОБА_4 , і адреса домоволодіння тоді зазначалась як АДРЕСА_2 за номером домоволодіння відбулось відповідно до рішення виконавчого комітету Дергачівської селищної ради депутатів трудящих від 16 лютого 1966 року.

У 1989 році, коли йому виповнилось 16 років і ним вперше отримано паспорт, він був зазначений як зареєстрованим за колишньою нумерацією № 2-А, а не тогочасною № НОМЕР_1 .

У 1990 році померла мати ОСОБА_1 , а з 1991 по 1993 роки він проходив строкову військову службу у лавах Збройних сил України.

Після повернення з армії він не знав місцезнаходження правовстановлюючих документів, у зв`язку з чим і не став виправляти ту описку місця свої реєстрації, оскільки не вважав її суттєвою на той час.

Зазначав, що на час смерті матері заява про прийняття спадщини особисто ним не було подана, оскільки він досяг повноліття лише ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто за день до закінчення строку для прийняття спадщини. Причини неподання такої заяви його законним представником батьком ОСОБА_5 , йому не відомі.

Зазначав, що він є єдиним спадкоємцем, що прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_6 , оскільки фактично проживав разом з матір`ю та вступив в управління спадковим майном.

Його рідний брат ОСОБА_2 на час смерті їх матері проживав за адресою: АДРЕСА_3 .

Після продажу вказаного будинку його брат у 2005 році оселився у будинку, який ОСОБА_6 побудувала у 1980 році, за його згодою. На той період часу у сторін були гарні сімейні відносини та відповідач пообіцяв йому, що не буде претендувати на його спадщину, яка перейшла йому після смерті матері та яку він фактично прийняв.

Проте, у січні 2022 року йому стало відомо, що на підставі рішень Дергачівського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2007 року по справі № 2-177/2007 та від 08 липня 2008 року по справі № 2-1541/2008 за ОСОБА_2 визнано право власності на 9/10 частини домоволодіння.

Зазначав, що відповідач не залучив його до участі у вищенаведених справах, з метою неправомірного набуття у власність домоволодіння матері.

Вважав, що оскільки ОСОБА_2 не було проведено державну реєстрацію майнових прав, то у нього і не виникла право власності на спірне майно.

Також, обґрунтовуючи підстави для визнання права власності ОСОБА_2 зазначав, що у 1999 році він побудував самостійно будинок, що не відповідає дійсності, оскільки будинок збудований його матір`ю.

Вказував, що вказаними діями відповідача йому спричинено моральну шкоду, розмір якою оцінює в 150 000 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив встановити факт постійного його проживання разом з ОСОБА_3 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати за ним право власності у порядку спадкування на два житлових будинка з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ;

- стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 150 000,00 грн, а також судові витрати.

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 подав відзив, в якому просив позовну заяву залишити без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що доводи позивача про те, що після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина у вигляді двох житлових будинків з надвірними будівлями є необґрунтованими.

ОСОБА_8 на підставі договору дарування від 08 лютого 1980 року була власником житлового будинок з надвірними будівлями, що знаходиться у АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 1200 м2, загальною житловою площею 20,80 м2 разом із примикаючими надвірними будівлями у вигляді сараю та льоху.

За попередньою усною згодою матері він самовільно без оформлення технічної документації побудував на цій присадибній ділянці другий житловий будинок. Згідно з технічного паспорту від 27 липня 2005 року на садибі по АДРЕСА_1 (садиба № 6) зазначено наявність двох окремих споруд з найменуванням А-1 та Б-1.

Рішенням № 24 ІІ сесії V скликання Дергачівської міської ради від 09 червня 2006 року за ним закріплено земельну ділянку по фактичному користуванню загальною площею 0,1200 ґа, з них 0,40 ґа для обслуговування житлового будинку, господарчих будівель та споруд та 0,02 ґа для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 .

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2007 року по справі № 2-177/2007 за ним визнано право власності на самовільні збудовані будівлі, а саме - на житловий будинок літ. "Б-1 з верандою літ. б, літ. б 2, тамбуром літ. б 1, сараєм літ. Д, літ. Г, зливну яму літ. Ж, огорожу, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Дергачівської міської ради № 151 від 11 грудня 2007 року за його заявою внесено зміни в адресу домоволодіння АДРЕСА_1 та присвоєно вказаному житловому будинку нову адресу: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Рішення № 24 ІІ сесії V скликання Дергачівської міської ради від 09 червня 2006 року КП Інвенрос внесено зміни в планові матеріали технічної документації спірного домоволодіння та зазначено, що житловий будинок літ. Б-1 з надвірними будівлями складає 9/10 частин від усього домоволодіння. Доказів, що вказаний житловий будинок належав спадкодавцеві позивачем не надано.

Також, зазначав, що позивач обґрунтовує наявність підстав для прийняття спадщини взаємовиключними твердженнями, а саме фактом проживання зі спадкодавцем, що свідчить про дотримання строків на прийняття спадщини. Одночасно, ОСОБА_1 зазначає про пропуск строку для прийняття спадщини та обґрунтовує поважність причин несвоєчасного звернення до нотаріуса тим, що він був неповнолітнім та не мав змогу подати відповідну заяву самостійно.

ОСОБА_1 не надано доказів, які підтверджували факт сумісного проживання зі спадкодавцем, а в подальшому й факт вступу в управління або володіння житловим будинком за вказаною адресою, які повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Доводи позивача про те, що місце його реєстрації за адресою АДРЕСА_1 зазначено помилково, хоча на його думку він фактично був зареєстрований за адресою місцезнаходження спадкового майна із зазначенням старої нумерації домоволодіння не є тотожним підтвердженню його фактичного місце проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 17 червня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 пред`явлено вимоги про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не встановлення факту прийняття спадщини, тобто, позивачем обрано неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Інші вимоги позивача є похідними вимогами від вимоги про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, які також не підлягають задоволенню.

22 липня 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 на вказане судове рішення подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про обрання ним неналежного способу захисту є необґрунтованими, оскільки обраний ним спосіб захисту відповідає чинному законодавству України.

У судове засідання апеляційного суду сторони-учасник судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 13 березня 2025 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_1 отримав 28 листопада 2024 року (том 2, а.с.193), крім того про день, час та місце судового засідання ОСОБА_1 повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (том 2, а.с.187);

ОСОБА_2 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою від 24 грудня 2024 року «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (том 2, а.с.198-199), крім того про день, час та місце судового засідання ОСОБА_2 повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (том 2, а.с.188);

представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Строгим В.Ф. отримано 25 грудня 2024 року (а.с.200);

Дергачівська міська рада отримала 22 листопада 2024 року (том 2, а.с.192).

08 листопада 2024 року на адресу суду надійшла заява позивача ОСОБА_1 про розгляд справи без його участі (том 2, а.с.179).

11 березня 2025 року на адресу суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Строгого В.Ф. про розгляд справи без його участі та без участі ОСОБА_2 (том 2, а.с.201).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що на підставі рішення виконкому Дергачівської селищної ради депутатів трудящихся від 10 вересня 1951 року та Договору на право забудови будинку і безстрокового користування земельною ділянкою від 30 жовтня 1951 року ОСОБА_4 розпочато будівництво житлового будинку на земельній ділянці площею 0,12 га за адресою АДРЕСА_1 (том 1, а.с.21,22).

Відповідно до рішення виконкому Дергачівської селищної ради депутатів трудящихся від 16 лютого 1966 року «Про перейменування проїздів та впорядкування нумерації домоволодінь в смт. Дергачі» змінено нумерацію будівель (земельних ділянок) по АДРЕСА_4 (том 1, а.с. 18-19).

Рішенням народного суду Дергачівського району Харківської області від 08 вересня 1971 року у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_4 про визнання права власності на домоволодіння та розірвання договору забудівлі дома за ОСОБА_9 визнано право власності на усі домоволодіння, розташовані у АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 23-25).

На підставі вказаного рішення право власності на вказаний будинок зареєстровано за ОСОБА_9 (том 1, а.с. 27).

На підставі договору дарування від 08 лютого 1980 року ОСОБА_9 відчуджено домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_8 (том 1, а.с. 28-29)

ОСОБА_5 та ОСОБА_10 є батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (том 1, а.с. 71).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а.с. 69).

Постановою завідувача Дергачівської ДНК Харківської області № 879/02-31 від 21 червня 2023 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його матері, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . За даними нотаріальної контори ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3 спадщину не прийняв: заяву про прийняття спадщини після смерті матері не подав та зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не проживав і не був зареєстрований. Згідно з довідкою, виданої Дергачівською міською радою Харківської області від 06 січня 2023 року № 24/03-31, неможливо встановити коло спадкоємців, хто прийняв спадщину згідно з реєстрацією за однією адресою з померлою (том 1, а. с. 10).

Рішенням № 24 ІІ сесії V скликання Дергачівської міської ради від 09 червня 2006 року земельну ділянку по фактичному користуванню загальною площею 0,1200 га, з них. 0,40 га для обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд та 0,02 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 закріплено за ОСОБА_2 (том 1, а.с. 103)

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2007 року (справа № 2-177/2007) визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок літ. «Б-1» з верандою літ. «б» та з верандою літ. «б2», тамбуром літ. «б1», сараї літ. «Д», літ. «Г», зливну яму літ. «Ж», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а.с.105).

Рішенням виконкому Дергачівської міської ради № 151 від 11 грудня 2007 року за заявою ОСОБА_2 було внесено зміни в адресу домоволодіння АДРЕСА_5 та присвоєно нову адресу: АДРЕСА_1 (том 1, а.с.104).

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 08 липня 2008 року (справа № 2-1541/2008) визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок літ. «Б-1» із верандою літ. «б», верандою літ. «б2», тамбуром літ. «б1», сараями літ. «Д», літ. «Г», зливною ямою літ. «Ж», огорожею, що зазначені в рішенні Дергачівського районного суду від 26 жовтня 2007 року (справа № 2-177/2007 р.) як самостійно визнані будівлі, що становлять 9/10 частини садиби, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_2 на праві приватної власності (том 1, а.с. 37).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 16 грудня 2022 року, рішення суду від 08 липня 2008 року у справі № 2-1541/2008 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання долі домоволодіння.

Постановою Харківського апеляційного суду від 21 травня 2024 року вказане рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2007 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 (том 2, а.с.85-90)

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України, частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Частина 1 статті 58 Конституції визначає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Частинами 1, 3 статті 5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше й регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

За змістом частин 4, 5 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України (2004 року), відносини спадкування регулюються нормами ЦК (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року (далі - ЦК УРСР).

Спадкові відносини виникають із моменту відкриття спадщини.

Як частина 2 статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК УРСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Статтею 549 ЦК УРСР, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини.

У постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17 (провадження № 61-11869св19) зазначено, що фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі з обов`язкового страхування; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем».

У постанові Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 559/4056/13-ц (провадження № 61-3745св23), з посиланням на постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2020 року в справі № 348/618/15-ц (провадження № 61-9592св19) зазначено, що: «згідно з частинами 1, 2 статті 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом статті 553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). З урахуванням змісту статті 76 ЦПК України прийняття спадщини шляхом вступу в управління чи володіння спадковим майном може підтверджуватися будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанції про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього».

Аналогічні положення зазначено у п 124 Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, а саме Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

З урахуванням наведеного, прийняття спадщини може бути підтверджено діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать про те, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном або подали державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що він фактично проживав у спірному будинку разом з матір`ю, фактично вступив у володіння спадковим майном, проте у його паспорті помилково міститься відмітка щодо реєстрації за іншою адресою.

Як вбачається з копії паспорту ОСОБА_1 , 27 жовтня 1989 року його місце проживання було зареєстровано за адресою АДРЕСА_6 .

Відповідно до рішення виконкому Дергачівської селищної ради депутатів трудящих від 16 лютого 1966 року «Про перейменування проїздів та впорядкування нумерації домоволодінь в смт. Дергачі» змінено нумерацію будівель (земельних ділянок) по АДРЕСА_7 на «4» .

Доказів, що ОСОБА_1 проживав за іншою адресою або вказані будинки не є тотожними матеріали справи не містять, зазначені доводи відповідачем не спростовано. Інших відомостей щодо реєстрації осіб у спірному володінні на час смерті спадкодавці сторонами не надано.

За таких обставин, судова колегія вважає доведеним факт мешкання та реєстрації ОСОБА_1 разом із ОСОБА_3 за адресою : АДРЕСА_4 .

Отже, зважаючи на те, що позивач на час смерті ОСОБА_3 проживав разом з спадкодавцем та фактично вступив в управління майном, суд апеляційної інстанції вважає, що ОСОБА_1 є таким, що прийняв спадщину після своєї матері.

Між тим, щодо способу захисту порушеного права судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

У постанові від 09 жовтня 2024 року по справі 522/21808/18 Касаційний суд акцентує увагу, що для визнання права власності (чи визнання права на частку в праві спільної часткової власності) за спадкоємцем законодавцем не передбачено обов`язкового пред`явлення окремої позовної вимоги про встановлення факту прийняття спадщини спадкодавцем. Тобто, така обставина (факт прийняття спадщини спадкодавцем), у разі пред`явлення позову про визнання права власності (чи визнання права на частку в праві спільної часткової власності) за спадкоємцем, встановлюється під час розгляду такого позову».

Оскільки ОСОБА_1 пред`явив вимогу про визнання права власності за ним як спадкоємцем після померлої ОСОБА_3 , позовні вимоги про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем, встановлення факту прийняття спадщини не є належними способами захисту його прав, а відповідні обставини встановлюється судом під час розгляду позову про визнання права власності за позивачем.

Також, при вирішенні спору судова колегія враховує, що оскільки наразі рішення судів про визнання права власності на самочинне будівництво, а саме на житловий будинок літ. «Б-1» скасовано, тобто у розумінні цивільного законодавства цей будинок не є самостійним об`єктом цивільних прав, судова колегія вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню лише в частині визнання права власності на житловий будинок літ «А-1» за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд виходить з такого.

Згідно з положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 вказав, що при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, то вимоги розумності й справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа.

У той же час розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Обґрунтовуючи наявність підстав для стягнення моральної шкоди позивач зазначає, що ОСОБА_2 без його відома ініціював судові процеси про визнання права власності на житловий будинок, чим було порушено його спадкові майнові права, за захистом яких він має звертатись до суду та оскаржувати ці судові рішення.

Між тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених вимог, у зв`язку з чим позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При зверненні до суду першої інстанції ОСОБА_1 сплачено 2174 грн (том 1, а.с.1,2), при уточненні позовних вимог 7990 грн (том 1, а.с. 151).

Як вбачається зі звіту про оцінку майна вартість житлового будинку літ «А-1» за адресою: АДРЕСА_1 становить 329 000 грн.

На виконання ухвали Харківського апеляційного суду від 08 серпня 2024 року позивачем було сплачено 3220,80 грн (том 2, а.с.147).

Зважаючи, що позовну заяву та апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, а саме в частині визнання права власності на житловий будинок позивачу має бути компенсовано 3290 грн ( 329000 х 0,01) сплачених ним у суді першої інстанції, а також 1610,40 грн (3220,80 грн/2) судово збору за подання апеляційної скарги, загалом 3290 + 1610,40 = 4900,40 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 17 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дергачівської міської ради про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання права власності та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок «літ А-1» за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) 4900 (чотири тисячі дев`ятсот) грн 40 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 17 березня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова