Справа № 344/8157/24
Провадження № 22-ц/4808/102/25
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Василишин Л. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої (суддя-доповідач): Василишин Л. В.,

суддів: Бойчука І. В., Томин О. О.,

секретаря: Петріва Д.Б.

представника відповідача адвоката Голуба Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скарг у ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Дутчак Василь Миколайович, на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 жовтня 2024 року, ухвалене в складі судді Пастернак І. А. в місті Івано-Франківську, повний текст якого складено 07 листопада 2024 року, у справіза позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними та встановлення земельного сервітуту,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними та встановлення земельного сервітуту, який в подальшому було уточнено.

Позовні вимоги мотивовані тим, що її мати, ОСОБА_3 , будучи власником земельної ділянки, площею 0,0753 га з кадастровим номером 260192001:25:010:0144, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , 25 червня 2013 року уклала договір про встановлення земельних сервітутів на право проходу, проїзду по земельній ділянці із ОСОБА_4 . Договір було підписано в остаточному варіанті 14 лютого 2020 року та укладено для забезпечення можливості сервітуарія здійснювати прохід та проїзд на земельну ділянку з кадастровим номером :25:010:0288, яка належить власнику. До договору сервітуту було додано план зон обмежень, обтяжень (сервітутів) земельної ділянки, де зазначено частину земельної ділянки площею 0,0101 га, на якій діє право сервітуту. Вказаний план є частиною договору про встановлення земельних сервітутів на право проходу, проїзду по земельній ділянці.

22 лютого 2020 року ОСОБА_3 продала належну їй земельну ділянку ОСОБА_5 . Відповідно до п.1.4 договору купівлі-продажу земельної ділянки: за даними Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виданого 21 лютого 2019 року за № HB-020 відділом Держгеокадастру у м. Івано-Франківську Івано-Франківської області, по земельній ділянці зареєстровано земельний сервітут, а саме: вид сервітуту - право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, площа земельної ділянки (її частина), на яку поширюється дія сервітуту - 0,0101 га, охоронна зона навколо об`єкта енергетичної системи - 0,0347 га, охоронна зона навколо (вздовж) об`єкта транспорту -0,0062 га, підстава встановлення земельного сервітуту - договір про земельний сервітут, строк дії сервітуту - безстроково. Водночас ОСОБА_5 відповідно до договору купівлі-продажу від 3 вересня 2020 року продав земельну ділянку ОСОБА_2 , який всупереч договору купівлі продажу земельної ділянки, яким встановлено земельний сервітут, в місці пішого проходу та проїзду закопав два електричних стовпи, унеможлививши проїзд та прохід по наявному шляху. Крім того, відповідач закриває ворота на свій розсуд, перегороджує проїзд транспортними засобами, що призводить в сукупності до неможливості користування сервітутом.

Враховуючи викладене, позивачка просила суд визнати дії власника щодо перешкоджання користування сервітутом незаконними та зобов`язати відповідача надати новий сервітут для проходу та проїзду транспортом через земельну ділянку з кадастровим номером :25:010:0144, шириною 2,2 метри (для проїзду автомобіля невідкладної медичної допомоги).

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 жовтня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними та встановлення земельного сервітуту відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 15000 грн витрат на правову допомогу.

Рішення суду мотивоване тим, що належних, допустимих та достатніх доказів того, що позивачці відповідачем чиняться перешкоди в проході, проїзді, тощо по фактичних шляхах до належної їй на праві приватної власності земельної ділянки не надано, а тому вимоги позивачки є необґрунтованими, безпідставними, суперечать чинному земельному законодавству. Також суд зазначив, що з позовної заяви та долучених доказів до неї неможливо встановити, яке відношення позивачка має до сервітуарія ОСОБА_4 , її земельної ділянки та до земельної ділянки відповідача.

Вирішуючи вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, врахувавши засади цивільного законодавства такі як: справедливість, добросовісність та розумність, уважав, що понесені ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу є обґрунтованими, а отже, підлягають стягненню на його користь із ОСОБА_1 .

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги

Представник ОСОБА_1 адвокат Дутчак В. М. на рішення суду подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги представник апелянтки зазначив, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на момент підписання договору про встановлення земельних сервітутів на право проходу, проїзду по земельній ділянці, проживали разом однією сім`єю в житловому будинку АДРЕСА_2 , земельна ділянка на той час ще не була розділена. Станом на зараз у зазначеному будинку зареєстровані та проживають як ОСОБА_4 з сім`єю, так і ОСОБА_1 з сім`єю, а саме: мамою ОСОБА_3 та батьком ОСОБА_6 , які є пенсіонерами та мають низку хронічних хворіб, а тому перешкоджання в користуванні сервітутним проходом ускладнює їхнє життя.

Звертає увагу на те, що земельний сервітут укладався не для проходу та проїзду лише ОСОБА_4 , а фактично для проходу і проїзду до будинку АДРЕСА_2 , який в подальшому був поділений на дві квартири: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 . Власники цих квартир повинні рівною мірою користуватися сервітутним проходом. Водночас іншого проходу чи проїзду до будинку не існує і не можна прокласти. А тому, оскільки відповідач придбав земельну ділянку з установленими сервітутними обмеженнями, він зобов`язаний дотримуватися таких.

Також представник апелянтки зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції щодо того, що ними не підтверджено вчинення відповідачем перешкод у проході, проїзді до земельної ділянки. Так, електроопори, які розташовані на земельній ділянці, яка належить відповідачу, самі по собі встановитися не могли. Факт розміщення таких відповідач не заперечує. Незалежно від того, хто встановив ці електроопори, ОСОБА_2 , як власник земельної ділянки, несе повну відповідальність за їх розміщення.

Крім того, представник апелянтки не погоджується із рішенням суду щодо стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у сумі 15000 грн.

Зазначає, що питання про стягнення таких витрат в судовому засіданні на обговорення не ставилося. Крім того, на думку представника апелянтки, розмір таких витрат не є співмірним зі складністю справи, часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та виконаних робіт, ціною позову тощо. Просить врахувати, що ОСОБА_1 не має постійної роботи, а тому витрати в сумі 15000 грн є для неї обтяжливими.

Просить оскаржуване рішення суду скасувати, а справу направити на новий розгляд.

Позиція інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Голуб Г. С. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Зазначає, що особа, яка звертається до суду з позовом про встановлення сервітуту повинна довести своє порушене, заперечене чи невизнане право, підтвердити позовні вимоги належними доказами, однак позивачкою вказаного зроблено не було, обґрунтування базується виключно на припущеннях та не підтверджено жодним належним доказом, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заяви (клопотання) учасників справи

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Голуб Г. С. заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Апелянтка ОСОБА_1 та її представник адвокат Дутчак В. М. у судове засідання не з`явилися.

Судова повістка, надіслана ОСОБА_1 на адресу вказану нею у апеляційній скарзі, повернулася до суду із відміткою «адресата не знайдено». Представник Дутчак В. М. був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, шляхом направлення судової повістки до електронного кабінету. Крім того, знайомився з матеріалами справи, що підтверджується відповідною заявою від 05 березня 2025 року.

За змістом положення частини п`ятої статті 130 ЦПК України повідомлення представника учасника справи вважається повідомленням і самого учасника справи.

З огляду на викладене, оскільки сторона апелянтки належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, колегія суддів уважає за можливе розглянути справу за відсутності апелянтки та її представника.

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи

14 лютого 2020 року ОСОБА_3 (власник) та ОСОБА_4 (сервітуарій) уклали договір про встановлення земельних сервітутів про право проходу, проїзду по земельній ділянці, відповідно до якого власник встановив сервітуарію безстроково право користування частиною земельної ділянки розміром 0,0753 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :25:010:0144 (а.с. 12-16).

22 лютого 2020 року ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Чіпко Н. З., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 301, продала ОСОБА_5 земельну ділянку № НОМЕР_1 , загальною площею 0,0753 га, кадастровий номер 260192001:25:010:0144, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 1.4ю договору, за дними Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виданого 21 лютого 2019 року за № НВ-020 відділом Держгеокадстру у м. Івано-Франківську Івано-Франківській області, по земельній ділянці, яка є предметом договору зареєстровано земельний сервітут, а саме: вид сервітуту право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, площа земельної ділянки (її частина), на яку поширюється дія сервітут 0,0101 га, охоронна зона навколо (вздовж) об`єкта енергетичної системи 0,0347 га, охоронна зона навколо (вздовж) об`єкта транспорту 0,0062 га, підстава встановлення земельного сервітуту договір про земельний сервітут, строк дії сервітут - безстроково (а.с.10-11).

03 вересня 2020 року ОСОБА_5 відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого Чіпко Н. З., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 1049, продав вищевказану земельну ділянку відповідачу ОСОБА_2 . У договірі наявна інформація щодо земельного сервітуту, яка є аналогічною тій, яка викладена у договорі купівлі-продажу земельної ділянки, укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (а.с.8-9).

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Аналогічні положення містяться у статті 321 ЦК України.

Статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

За змістом статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Відповідно до статті 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); в-1) право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування; в-2) право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.

Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно (стаття 100 ЗК України).

Відповідно до статті 101 ЗК України дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи. Земельний сервітут не може бути предметом купівлі-продажу, застави та не може передаватися будь-яким способом особою, в інтересах якої цей сервітут встановлено, іншим фізичним та юридичним особам.

Частина перша статті 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно з частинами першою, третьою статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Статтею 404 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Отже, аналіз наведених норм цивільного і земельного законодавства України дає підстави для висновку, що земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки.

Пленум Верховного Суду України у пункті 22-2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, яка звертається щодо обмеженого користування чужим майном.

Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому необхідно довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом.

Тлумачення цих норм свідчить про те, що умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб. Отже, передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій зацікавленою особою щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди із власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут. Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 08 грудня 2021 року у справі № 686/18456/18 (провадження № 61-18819св20), від 12 квітня 2022 року у справі № 306/612/20 (провадження № 61-14169св21), від 01 лютого 2023 року у справі № 345/4572/20 (провадження № 61-7577св22).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись до суду із позовом про встановлення земельного сервітуту, ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог зазначала, що її мати ОСОБА_3 уклала договір про встановлення земельних сервітутів на право проходу, проїзду по земельній ділянці із ОСОБА_4 . В подальшому, ОСОБА_3 продала належну їй земельну ділянку ОСОБА_5 , а той в свою чергу продав її ОСОБА_2 , який всупереч договору купівлі продажу земельної ділянки, яким встановлено земельний сервітут, в місці пішого проходу та проїзду закопав два електричних стовпи, унеможлививши проїзд та прохід по наявному шляху. Крім того, відповідач закриває ворота на свій розсуд, перегороджує проїзд транспортними засобами, що призводить в сукупності до неможливості користування сервітутом.

Однак ОСОБА_1 , не будучи стороною договору, жодним чином не обґрунтувала порушення її конкретних прав, свобод чи інтересу діями відповідача, які начебто полягають у невиконанні умов договору. Посилання в апеляційній скарзі на те, що вона живе у одному домоволодінні із ОСОБА_4 , яка безпосередньо була стороною договору про встановленння земельних сервітутів, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки такими доводами не було обґрунтовано позовну заяву та на підтвердження вказаних обставин до суду першої інстанції не було надано жодного доказу. При цьому, позивач не обґрунтовує та не представляє доказів щодо суті свого порушеного права за укладеним договором. Також позивач не надає доказів щодо суті перешкод, які чинить відповідач, тоді як відповідач наполягає на дотриманні ним умов договору щодо сервітутних обмежень.

Посилання в апеляційній скарзі на наявність договору про поділ нерухомого майна, самі по собі такими доказами вважатися не можуть. При цьому апелянтка не обґрунтовує, яким чином підлягає до застосування даний договір до вже встановлених обмежень.

Водночас у прохальній частині позовної заяви ОСОБА_1 просила суд зобов`язати відповідача надати саме новий сервітут для проходу та проїзду транспортом через земельну ділянку з кадастровим номером :25:010:0144, шириною 2.2 м (проїзду автомобіля невідкладної медичної допомоги). Однак позивачка не зазначила на яких умовах має бути встановлено сервітут, не виклала його змісту, зокрема, які конкретні права, обов`язки та гарантії набуває як сервітуарій, так і власник (землекористувач), а також яких обмежень має дотримуватися власник (землекористувач), не представила доказів необхідності встановлення такого. Колегія суддів звертає увагу на те, що конкретні умови земельного сервітуту складають зміст позовних вимог, які за принципом диспозитивності визначає позивач та спрямовує їх відповідачу, а тому ці умови не можуть встановлюватись судом за власної ініціативи.

Також апеляційний суд уважає за необхідне зазначити, що позивачкою не надано доказів вчинення нею дій щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди із власником (володільцем) ділянки, щодо якої планується встановити сервітут, зокрема, звернення до відповідача з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту на конкретно визначених умовах. Такі дії є обов`язковою передумовою звернення до суду із відповідним позовом, що узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у наведених апеляційним судом постановах.

Отже, суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надавши їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо неправильного стягнення судом із позивачки на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів уважає їх необґрунтованими.

Згідно з положеннями частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-цта постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, взявши до уваги характер правовідносин у цій справі, відсутність заперечень сторони позивачки щодо заявлених стороною відповідача витрат, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг, виходячи із засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу. Визначений судом першої інстанції розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, а тому відсутні підстави для зменшення розміру таких.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Дутчак Василь Миколайович залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 жовтня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 березня 2025 року.

Суддя-доповідач: Л. В. Василишин

Судді: І. В. Бойчук

О. О. Томин