Справа № 509/4953/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року сел.Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Панасенка Є.М.,

за участю секретаря судового засідання: Степанової Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу № 509/4953/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 в якому з урахуванням відмови від частини позовних вимог, а саме стосовно транспортного засобу, просила суд розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 09 квітня 2011 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №250. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишити прізвище ОСОБА_3 . В порядку поділу спільного сумісного майна між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право особистої приватної власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:001:0338, загальною площею: 0,0689 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 квітня 2011 року ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_2 , який зареєстрований 09 квітня 2011 року Київським віддіом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №250, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 09.04.2011.

Від даного шлюбу подружжя має спільну дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З початку шлюбних відносин ставилися з повагою один до одного. В останній час спільного проживання погляди позивача та відповідача на життя стали взаємопротилежними та продовжувати стосунки вже було неможливо. Подружнє життя у позивача з відповідачем не склалося, оскільки у них різні погляди на життя, плани на майбутнє та відсутні спільні інтереси, між позивачем та відповідачем втрачено почуття любові, взаєморозуміння та поваги один до одного.

З початком повномасштабного вторгнення РФ на територію України, позивач разом з донькою виїхала до Канади.

Позивач та відповідач спільно не проживають останні два роки. Шлюбні стосунки фактично припинені з серпня 2023 року.

Спору щодо визначення місця проживання дитини між сторонами не має, дитина проживає з матір`ю, в зв`язку з чим позивач просить розірвати шлюб.

Крім того позивач просить суд земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:001:0338, загальною площею: 0,0689 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237, яка 20.05.2021 зареєстрована за ОСОБА_1 , визнати її особистою приватною власністю.

27.08.2024 року ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче засідання.

Підготовче провадження по справі закрито ухвалою суду від 28.01.2025 року, справу призначено до розгляду.

В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, до суду представником було надіслано заяву в якій просять проводити розгляд справи за відсутності позивача та її представника.

Відповідач та його представник в судове засідання також не з`явилися, наслали на адресу суду заяву про визнання позовних вимог стосовно розірвання шлюбу та визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:001:0338, загальною площею: 0,0689 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237. Також представник відповідача надсилала заяву про розгляд справи за відсутності відповідача ОСОБА_2 та його представника.

Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши подані заяви сторін, письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні 09 квітня 2011 року ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_2 , який зареєстрований 09 квітня 2011 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №250, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 09.04.2011 року.

Від даного шлюбу подружжя має спільну дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 10.08.2013 року.

Сторони спільне господарство не ведуть, шлюбні відносини не підтримують, не бажають відновлювати подружні відносини.

Відповідно до ст.112 СК України, рішення суду про розірвання шлюбу може бути постановлено, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного із них, інтересам дітей, що мають істотне значення.

Згідно ч.2 ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

За змістом ч.3 ст.115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Судом встановлено, що шлюб між сторонами розпався, тому подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам обох сторін, у зв`язку з чим суд вважає, що шлюб має бути розірваний.

Що стосується позовної вимоги відносно визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на земельну ділянку, суд зазначає наступне.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Правовідносини щодо розподілу спільного майна подружжя врегульовано Сімейним кодексом України (далі СК).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 66 СК України визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини першої статті 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Це право залишається і після розірвання шлюбу (стаття 68 СК України).

При цьому у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11 вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові №6-801цс16 від 07.09.2016 року ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Нормами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, дослідження та оцінки всіх доказів, а також зазначення норм матеріального права, якими суд керувався при вирішенні позову.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу ( ч.1 ст. 69 СК).

Статтею 71 СК визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України, при поділі майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом.

Визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому є всі підстави для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 60, 61, 69, 70, 71, 163, 368, 372 СК України, ст.ст. 12, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву задовольнити повністю.

Розірвати шлюб, укладений між громадянином України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та громадянкою України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований 09 квітня 2011 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 250.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , право особистої приватної власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:001:0338, загальною площею: 0,0689 га.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду безпосередньо або через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: Є. М. Панасенко