Номер провадження: 22-ц/813/940/25
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників справи апеляційні скарги Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» та приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В`ячеслава Вікторовича на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 21 грудня 2023 року у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В`ячеслава Вікторовича, боржник: ОСОБА_1 , стягувач: Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України», про отримання дозволу на примусову реалізацію арештованого майна боржника у рамках виконавчого провадження в якому зареєстровані діти,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст подання.

15 вересня 2023 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Качурка В`ячеслав Вікторович звернувся до Київського районного суду м. Одеси з поданням в якому просить надати дозвіл на примусову реалізацію арештованого майна боржника у рамках виконавчого провадження №66566791 в якому зареєстровані діти.

Подання мотивовано тим, що у нього на виконанні перебуває виконавче провадження №66566791 з примусового виконання виконавчого напису №160 від 25.03.2021 року виданого Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Скопелідіс Т.Г. про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 .

Разом з тим в ході проведення виконавчих дій встановлено, що у вказаній вище квартирі, окрім гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована неповнолітня дитина, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як стверджує приватний виконавець, на виконання вимог пп. 3 п. 3 розд. II Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Мін`юсту від 29.06.2016 №2831/5, зареєстрованого в Мін`юсті 30.09.2016 за №1301/29431, ним 08.08.2023 року було скеровано подання про отримання дозволу від органу опіки та піклування на примусову реалізацію арештованого майна боржника у рамках виконавчого провадження за Вих. № 40773. Однак 08 вересня 2023 року до офісу приватного виконавця надійшла відповідь на вищезазначене подання від Служби у справах дітей Одеської міської ради за Вих. № 09/8834 зі змісту якої вбачається, що вимоги приватного виконавця не підлягають задоволенню у зв`язку із тим, що чинним законодавством України не визначено порядку надання органом опіки та піклування згоди на примусову реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти.

Також державний виконавець зазначає, що неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 був зареєстрований у спірному нерухомому майні боржника після укладання іпотечного договору від 25.12.2014 року, на підставі якого було видано виконавчий напис № 160 від 25.03.2021 року про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_2 , що в свою чергу суперечить умовам даного договору.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2023 року у задоволенні подання Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В.В., боржник: ОСОБА_1 , стягувач: АТ «ДЕРЖАВНИЙ ЕКСПОРТНО-ІМПОРТНИЙ БАНК УКРАЇНИ» про отримання дозволу на примусову реалізацію арештованого майна боржника у рамках виконавчого провадження в якому зареєстровані діти, відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги АТ «Державний експортно-імпортний банк України».

В апеляційній скарзі АТ «Державний експортно-імпортний банк України» просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити подання, посилаючись на порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, надаючи відповідь за вихідним номером №09/8834 від 06.09.2023 на подання приватного виконавця, Служба у справах дітей Одеської міської ради по суті відмовила приватному виконавцю у наданні дозволу на реалізацію квартири АДРЕСА_2 .

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В`ячеслава Вікторовича.

В апеляційній скарзі приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Качурки В.В. просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити подання, посилаючись на порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції помилково зазначено, що приватний виконавець всупереч положенням Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішень, Порядку реалізації арештованого майна не звернувся до органу опіки та піклування з відповідном поданням. Проте станом на момент складання апеляційної скарги ані Законом України «Про виконавче провадження», ані Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, ані жодним іншим нормативно-правовим актом не встановлена обов`язкова черговість звернення виконавця з поданням про отримання дозволу органу опіки та піклування та/або відповідного рішення суду.

Сповіщення сторін та заяви у справі.

Про судове засідання, призначене на 19 лютого 2025 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

19 лютого 2025 року від приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В.В. надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із його участю в цей же час в виконавчих діях по іншому виконавчому провадженні.

Розглянувши вказану заяву про відкладення розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у її задоволенні з огляду на таке.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Колегія суддів звертає увагу, що у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, тому підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.

Крім того апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що стороною заявника не надано жодних належних і допустимих доказів того, що приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Качурка В.В. бере участь у виконавчих діях в іншому виконавчому провадженні.

Таким чином, поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявники реалізували своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторони у справі.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Суддя-учасник колегії Дришлюк А.І. з 03 березня по 07 березня 2025 року перебував на лікарняному, а з 10 березня по 13 березня 2025 року у відпустці, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.

Повний текст судового рішення складено 14 березня 2025 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частини шостої статті 431 ЦПК України суд наділений правом вживати заходи, спрямовані на забезпечення виконання рішення суду, передбачені статтею 150 ЦПК України (іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України).

Відповідно до частин першої - третьої статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

При цьому виконавець у межах наданих йому Законом України «Про виконавче провадження» та статтею 435 ЦПК України повноважень, у разі неможливості виконання судового рішення, не позбавлений права звертатися до суду із заявою (поданням) про зміну способу та порядку його виконання.

Суд наголошує на тому, що обов`язок ініціювання будь-якого наступного судового процесу з метою виконання попереднього судового рішення Законом України «Про виконавче провадження» покладено на компетентні органи, уповноважені державою на забезпечення виконання судових рішень, а не стягувача, який правомірно очікує від держави належного виконання остаточного судового рішення про стягнення боргу; повноваження виконавця на звернення до суду є повноваженням звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 4, частина четверта статті 42 ЦПК України). Крім того, приватно-правовий інструментарій (зокрема, реєстрація місця проживання дитини) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про його стягнення.

Оскільки суд наділений правом вживати заходів забезпечення виконання рішення, встановлювати порядок і спосіб його виконання, отже і вирішити питання про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровано місце проживання дітей.

Аналогічні за змістом висновки містяться у Постанові Верховного суду по справі №509/84/14-ц, провадження № 61-10946св22 від 10.05.2023.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурка В`ячеслав Вікторович перебуває виконавче провадження № 66566791 з примусового виконання виконавчого напису № 160 виданого 25.03.2021 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Скопелідіс Т.Г. про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 .

18 серпня 2021 року приватним виконавцем Качуркой В.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

11 лютого 2022 року приватним виконавцем винесена постанова про опис та арешт майна (коштів), відповідно до якої приватним виконавцем описано та накладено арешт на АДРЕСА_2 , що належить боржнику ОСОБА_1 . Відповідальним зберігачем призначено ОСОБА_4 .

На запит приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурка В.В., Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради 01 серпня 2023 року було сформовано довідку про зареєстрованих у житловому приміщенні / будинку осіб № П1-149552-ю/л, відповідно до якої вбачається, що в квартирі АДРЕСА_2 з 15.01.2020 року зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено: виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до вимог ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або інші законні представники не мають права без дозволу органу опіки та піклування, наданого відповідно до закону, вчиняти від імені малолітньої дитини правочини, визначені частиною другою статті 177 Сімейного кодексу України. Інші права дитини на майно та порядок їх захисту встановлюються законами України.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем (ч. 2 ст. 18Закону України «Про охорону дитинства»).

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» визначено: держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо житлових приміщень не допускається. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав, інших прав на нерухоме майно, об`єкт не завершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке належить дитині, а у випадках, визначених законом, - також щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Порядок провадження органами опіки та піклування визначеної законом діяльності, пов`язаної із захистом майнових прав дитини, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч. 10 ст. 177 Сімейного кодексу України).

Реалізація майна здійснюється після визначення його вартості (оцінки) відповідно до статті 57 Закону України «Про виконавче провадження». Заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із такими документами, зокрема, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, копія дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду (п.3 розд. ІІ Порядку реалізації арештованого майна).

Крім того, пунктом 30 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.10.2021 року № 755/12052/19 дійшла висновку, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення в конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання державним виконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту застосування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу державному виконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дії державного виконавця та/або органу опіки та піклування. Зазначене стосується також і дій приватних виконавців. Отже, на думку Великої Палати Верховного Суду, державний чи приватний виконавець повинен звернутися за дозволом органу опіки та піклування для реалізації житлової нерухомості, право користування яким мають діти.

Тобто, на думку Великої Палати Верховного Суду державний чи приватний виконавець повинен звернутися до органу опіки та піклування з метою отримання дозволу на реалізацію житлової нерухомості, право на користування яким мають діти.

У випадку відмови органу опіки та піклування виконавець, з метою виконання судового рішення та забезпечення дотриманням прав дітей, повинен звернутися до суду.

З наведеного вбачається, що з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду із заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти.

Однак всупереч Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішень, Порядку реалізації арештованого майна приватний виконавець Качурка В.В. при вчиненні виконавчих дій щодо майна боржника ОСОБА_1 не звернувся до органу опіки та піклування, в даному випадку, Київської районної адміністрації Одеської міської ради, за відповідним дозволом на реалізацію нерухомого майна боржника, в якому проживає та зареєстрований неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а помилково звернувся до Служби у справах дітей Одеської міської ради, яка в силу своїх повноважень не наділена правом на складання відповідного дозволу, про що фактично було повідомлено виконавця листом від 06.09.2023 року за № 09/8834.

У зв`язку з викладеним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що приватний виконавець Качурка В.В. передчасно звернувся до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, оскільки передумовою звернення до суду з даним поданням є відмова органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, яку він не отримав через помилкове звернення до Служби у справах дітей Одеської міської ради, а не до органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради.

Зважаючи на відсутність відмови органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, суд першої інстанції вмотивовано вважав за недоцільним надавати оцінку добросовісністю дій боржника ОСОБА_1 , з приводу наступних питань: з якого часу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрований в спірному приміщенні; чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок його реєстрації та вселення у спірне приміщення; чи є спірне приміщення єдиним місцем його постійного проживання; чи наявне інше приміщення, як в дитини та і його батьків; який ступінь споріднення між дітьми та боржником та інші обставини.

З огляду на викладене, враховуючи, що приватним виконавцем не надано відмови органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти та матеріали подання не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він звертався з цього приводу саме до органу опіки та піклування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення подання Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В`ячеслава Вікторовича про отримання дозволу на примусову реалізацію арештованого майна боржника у рамках виконавчого провадження в якому зареєстровані діти, заінтересовані особи: боржник: ОСОБА_1 , стягувач: Акціонерне товариство «ДЕРЖАВНИЙ ЕКСПОРТНО-ІМПОРТНИЙ БАНК УКРАЇНИ».

Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржники не довели обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надали.

Щодо доводів апеляційної скарги АТ «Державний експортно-імпортний банк України», то колегія суддів зазначає таке.

З матеріалів справи вбачається, що приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Качурка В.В. звернувся до Служби у справах дітей з поданням щодо надання дозволу на примусову реалізацію, в рамках виконавчого провадження трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 , в якій право користування має малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з відповіді Служби у справах дітей Одеської міської ради (№09/8834 від 06.09.2023) вбачається, що: «відповідно до п. 67 «Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини», затвердженого постановою КМУ від 24.09.2008 (далі - Порядок) дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитини надається районною, районною у м.м. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради обєднаної територіальної громади за поданням Служби у справах дітей після проведення зазначеною Службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам Службою у справах дітей.

Відповідно до частин 2, 4 статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустиме зменшення або обмеження прави та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень, для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке належить дитині, а у випадках, визначених законом, - також щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Звертаємо Вашу увагу, що іншого порядку співпраці між Службою у справах дітей Одеської міської ради та органами опіки і піклування у вирішенні питання стосовно надання дозволу органу опіки та піклування на відчуження майна, право користування яким або право власності на яке має дитина, не має».

Згідно з п. 3 Порядку (у редакції, яка діяла на момент розгляду подання приватного виконавця) органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад (далі - органи опіки та піклування), які провадять діяльність із соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі забезпечення їх права на виховання у сім`ї, надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій і збройних конфліктів, влаштування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових і житлових прав дітей, запобігання та протидії домашньому насильству стосовно дітей та за участю дітей.

Таким чином, паралельно існують як органи опіки та піклування при районних державних адміністраціях, так і служба у справах дітей як виконавчий орган міської ради.

Пункт 67 Порядку (у редакції, яка діяла на момент розгляду подання приватного виконавця) встановлено, що дозвіл на правочини щодо майна, право власності або право користування має дитина, надається районною держадміністрацією як органом опіки та піклування за поданням Службови у справах дітей.

Таким чином, звернення приватного виконавця із поданням про надання дозволу спочатку має бути спрямоване до органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, а не до Служби у справах дітей Одеської міської ради.

Колегія суддів також зазначає, що є помилковими висновки АТ «Державний експортно-імпортний банк України» про те, що Служба у справах дітей Одеської міської ради «по суті відмовила приватному виконавцю у наданні дозволу», так як остання вказала виключно на порушення процедури і необхідності її дотримання.

Щодо доводів апеляційної скарги приватного виконавця Качурки В.В. про те, що «станом на момент складання апеляційної скарги ані Законом України «Про виконавче провадження», ані Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, ані жодним іншим нормативно-правовим актом не встановлена обов`язкова черговість звернення виконавця з поданням про отримання дозволу органу опіки та піклування та/або відповідного рішення суду», то апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до абз. 10 пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2831/5, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із такими документами у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, копія дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду.

Таким чином, законодавством встановлено, що для вирішення питання про реалізацію майна, право власності або право користування на яке має дитина, необхідний дозвіл органу опіки та піклування.

Колегія судді зазначає, що відповідне рішення суду для реалізації спірного майна відсутнє, тому для вчинення такої виконавчої дії необхідний дозвіл органу опіки та піклування.

Наведені в апеляційних скаргах інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржників в апеляційних скаргах про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Питання розглянуто по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційних скарг його не спростовують, ухвалу постановлено відповідно до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В`ячеслава Вікторовича залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 21 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення та подальшому оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 14 березня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк