печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року

Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Ільєвої Т.Г.

при секретарі - Федотовій Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач має загальну заборгованість за отримані послуги перед позивачем на загальну суму 18 543,17 грн., а тому позивач звернувся до суду та просить:

- стягнути з ОСОБА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32», заборгованість у розмірі 18 610,17 грн. , яка складається з 18 543,17 грн. - основний борг, 36,11 грн. - витрати від інфляції, 30,94 грн. - 3% річних.

Окрім цього, представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача понесені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 9 600, 00 грн. та стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32».

16.07.2024 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

28.08.2024 судом було ухвалено заочне рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» заборгованість у розмірі 18 610 грн. 22 коп.

16.01.2025 ухвалою суду було скасовано заочне рішення Печерського районного суду м.Києва від 28 серпня 2024 року у справі №757/30807/24-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, та призначено справу за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін.

В судове засідання представник позивача з`явився, подав заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами, вимоги підтримав.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином.

Разом з цим, представником відповідача було направлено до суду заяву про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника, заперечувала щодо задоволення позову та підтримала доводи зазначені у заяві про перегляд заочного рішення.

Згідно ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобами не здійснювалось.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Так, встановлено, що предметом діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» є надання житлово-комунальних послуг фізичним та юридичним особам з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, виробництво та постачання теплової енергії у житловому будинку у складі окремих житлових секцій з підземною автостоянкою і вбудованими приміщеннями соціальної сфери за адресою: АДРЕСА_1 .

Одна з квартир даного житлового комплексу, за АДРЕСА_2 загальною площею 77. 80 кв. м., на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право власності від 29 травня 2007 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), на підставі Наказу від 16 травня 2007 р. №842-С/КІ.

02.01.2008 між позивачем та відповідачем було укладено Договір №302 а-Б «Про надання комунальних послуг та участь у витратах на утримання житлового та прибудинкової території».

Незважаючи на те, що ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» свої обов`язки, направлені на здійснення обслуговування та поточний ремонт житлового будинку, приміщень будинку, забезпечення роботи технічного обладнання та інженерних мереж, комунікацій відповідно до технічних вимог законодавства, відповідних підзаконних актів, забезпечення надання належної якості комунальних та інших послуг власникам житлових, нежитлових та інших споруд будинку, в тім числі й ОСОБА_1 виконувало та виконує своєчасно та в повному обсязі, ОСОБА_1 свої обов`язки щодо не пізніше 15 числа наступного місяця вносити оплату на рахунок Житлово-експлуатаційного підприємства не виконував, та не виконують в повному обсязі.

Тобто, користуючись усіма зручностями, наявними комунальними послугами, відповідач по справі відмовився приймати участь в утриманні будинку, його приміщень, прибудинкової території, оплати отриманих комунальних послуг.

Тому, станом на 01 червня 2024 року, відповідач має загальну заборгованість основного боргу за отримані послуги перед позивачем на загальну суму 18 543,17 грн., за період з 01 жовтня 2022 р. по 01 червня 2024 року, що підтверджується залученими до матеріалів справи документами.

Так, представник відповідача на противагу доводів сторони позивача у своїй заяві про перегляд заочного рішення заперечував щодо задоволення позовних вимог.

Представник відповідача зазначила, що позивачем не подано доказів надання у спірний період житлових послуг з утримання будинку; понесення витрат на утримання будинку; надання послуг з централізованого опалення до квартири та доказів правомірності використання при розрахунку заборгованості тарифів, зазначених позивачем у довідці про заборгованість.

Також, не подано доказів на підтвердження здійснення позивачем діяльності з управління багатоквартирним будинком у будь-який період, а також, що згідно даних ЄДР, господарська діяльність позивача не пов`язана з наданням послуг з у правління багатоквартирним будинком, адже така діяльність класифікується за кодом економічної діяльності 81.10. Комплексне обслуговування об`єктів або за кодом 68.21. Управління нерухомим майном за винагороду або на підставі контракту, тоді як діяльність позивача класифікується за кодом економічної діяльності 81.29. Інші види діяльності з прибирання.

Позивачем не надано належного обґрунтування застосованих тарифів, які були використані позивачем при здійсненні розрахунку вартості житлово-комунальних послуг, а тому вони є необґрунтованими та незаконними.

Окірм цього, зазначено, що відповідач не був споживачем комунальних послуг з централізованого опалення, оскільки його квартира не була під`єднана до домової системи опалення, оскільки його квартира з часу введення будинку в експлуатацію ніколи не була підключена до домової системи опалення, так як була введена забудовником в експлуатацію, як об`єкт нерухомості за наслідками реконструкції 16 поверху будинку. А тому на нього, як інвестора було покладено обов`язки самостійно забезпечити квартиру усіма комунікаціями, що підтверджується Інвестиційним договором від 06.01.2006.

Разом з цим, на зазначені представником відповідача обставини, були подані заперечення представником відповідача в яких зазначено, що аналогічні доводи відповідача ОСОБА_1 були предметом розгляду в справі №757/28506/23-ц за позовом ТОВ «ЖЕП «ЩОРСА,32» до ОСОБА_1 про стягнення за заборгованості за житлово-комунальні послуги, що підтверджується висновками Київського апеляційного суду в постанові від 16.04.2024р. Всі аналогічні доводи представника відповідача були судом апеляційної інстанції відхилені, як безпідставні та необґрунтовані.

Крім того, та обставина, що позивач здійснює управління багатоквартирним будинком АДРЕСА_3 та надає власникам квартир житлово-комунальні послуги неодноразово була встановлена судами різних інстанцій, і зокрема, постановою Київського апеляційного суду від 28.03.2023 року по справі №757/6725/21-ц за позовом ТОВ «ЖЕП «ЩОРСА,32» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, а також рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28.09.2023 року №757/38861/20-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса 32» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28.09.2023 року №757/38861/20-ц позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса 32» до ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість у розмірі 44858,24 грн., 7316,25 грн. інфляційних втрат, 5204,18 грн. як три проценти річних, а усього - 57378,68 грн., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 2197 грн.

Окрім цього, представник позивача зазначив, що матеріали справи, як і заява відповідача про перегляд заочного рішення не містять відповідної проектної документації, яка б засвідчувала факт відключення квартири відповідача від мережі централізованого теплопостачання та доказів ненадання йому послуг з постачання тепла.

Таким чином, твердження відповідача про те, що квартира АДРЕСА_4 не підключена до мережі централізованого опалення не відповідає дійсності та не підтверджується жодним доказом по справі.

Крім того, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28.09.2023 року №757/38861/20-ц позов ТОВ «ЖЕП «Щорса 32» до ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з липня 2014 р. по липень 2020 року включно по квартирі АДРЕСА_4 у розмірі 44858,24 грн., 7316,25 грн. інфляційних втрат, 5204,18 грн. як три проценти річних, а усього - 57378,68 грн., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 2197 грн. В тому числі, вказаним рішенням стягнуто з відповідача заборгованість з оплати централізованого опалення та гарячого водопостачання за відповідний період.

Окрім цього, зазначено, що відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг, в тому числі і оновленого додатку №1 до договору щодо зміни тарифів, сама по собі не може бути підставою для звільнення відповідача, як споживача від оплати житлово-комунальних послуг, за діючими, на момент надання таких послуг, тарифами.

Така позиція суду кореспондується з висновком Верховного суду України викладеним у постанові від 30 жовтня 2013 року по справі 6-59цс13.

З врахуванням зазначених обставин, суд прийшов до наступних висновків.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать:

1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком.

Послуга з управління багатоквартирним будинком включає:

- утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо;

- купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку;

- поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку;

2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.

Відповідно до вимог пункту 5 частини третьої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач житлово-комунальних послуг зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно вимог пункту 1 частини другої статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець комунальної послуги зобов`язаний забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів.

Загальними умовами виконання зобов`язання, що встановлені статтею 526 ЦК України, передбачено, що зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно з пунктами 5, 12 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач житлово-комунальних послуг зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; надавати виконавцю комунальних послуг або іншій особі, що здійснює розподіл обсягів спожитих послуг, показання наявних приладів - розподілювачів теплової енергії та/або вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги в квартирі (приміщенні) багатоквартирного будинку, в порядку та строки, визначені договором.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», співвласник багатоквартирного будинку зобов`язаний забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку, своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги.

Власники квартир та нежитлових приміщень багатоквартирних будинків зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку шляхом оплати всіх витрат експлуатуючій організації, відповідно до затвердженого тарифу на утримання будинку.

Статтею 322 ЦК України, передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Плата за житлово-комунальні послуги нараховується позивачем щомісячно на підставі затверджених у встановленому порядку цін/тарифів з урахуванням показників приладів обліку або по затвердженим нормам споживання. Складові нарахованих платежів зазначені в повідомлені на оплату окремими рядками.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ч. 1 ст.901 та ч. 1 ст.903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому, такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 2 ст. 7 цього Законуобов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Крім того, відповідно до п. 7 Правил користування будинку та прибудинкової території, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, на власника, наймача житлового приміщення, покладено обов`язок сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із наведеними нормами чинного законодавства, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Згідно з ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до абз.3 ч.2 ст.331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

За змістом норми ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

При цьому, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і при будинковими територіями, затвердженихПостановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, обов`язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує (частина 4 цієї статі).

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 322 ЦК України).

Згідно п. 10 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», співвласники зобов`язані своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Згідно положень частин 2 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

За положеннями вказаного Закону, власником приміщення є фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпорядження приміщенням. У разі спільної власності кількох співвласників рішення щодо управління майном приймається відповідно до закону. Споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно із розрахунком, наданим позивачем відповідач має загальну заборгованість основного боргу за отримані послуги перед позивачем на загальну суму 18 610,22 грн., за період з 01.10.2022 по 01.06.2024.

Окрім цього, доказами наявності у відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги, позивачем до суду було надано: довідку від 11.06.2024 вих.№162, та розрахунок заборгованості, відповідно до якого станом на 22.06.2024 року відповідач має загальну заборгованість основного боргу за отримані послуги перед позивачем на загальну суму 18 543,75 грн. грн., за період з 01.10.2022 по 01.06.2024.

Доказів відсутності заборгованості (сплати комунальних послуг) стороною відповідача не надано. При цьому у відповідності до положень ч. 4 ст. 81 ЦК України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій (в даному випадку оплати житлово-комунальних послуг), обов`язок доведення вчинення такої дії покладається на сторону, яка стверджує про її вчинення. За таких умов саме відповідач мав довести факт оплати спожитих ним послуг.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що відповідач має заборгованість за основною сумою боргу у розмірі 18 543,75 грн, будь яких доказів погашення наявної заборгованості відповідачем не надано, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в цій частині та про наявність визначених законом підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані житлово-комунальні послуги в сумі 18 543,75 грн.

Окрім основної суми боргу позивач також просив стягнути з відповідача інфляційні витрати та 3% річних відповідно до вимог статті 625 ЦК України.

Відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.

З огляду на наявність у відповідача невиконаного зобов`язання щодо сплати вартості спожитих житлово-комунальних послуг в у розмірі 18 543, 75 грн. та враховуючи вимоги частини другої статті 625 ЦК України, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь 36,11 грн. - витрати від інфляції, 30,94 грн. - 3% річних, виходячи з розрахунку заборгованості по сплаті щомісячних платежів та періоду, протягом якого відповідач має нести відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Окрім цього, відповідачем не надано власного розрахунку заборгованості на спростування доводів і розрахунку позивача або об`єктивних доказів про погашення ним заборгованості.

Щодо тверджень відповідача про те, що він ніколи не був споживачем комунальних послуг з централізованого опалення, суд прийшов до висновку, що матеріалами справи встановлено, що спірний будинок прийнятий в експлуатацію в установленому порядку, тобто на закінченому будівництвом об`єкті були виконані всі передбачені проектною документацією державними нормами роботи, змонтоване і випробуване обладнання, а всі квартири в цьому будинку були підключені до передбачених проектною документацією інженерних мереж. Це підтверджується Актом Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту від 22.12.2006 року. Таким чином, твердження відповідача про те, що його квартира не підключена до системи теплопостачання не відповідає дійсності. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Матеріали справи не містять проектної документації, яка б засвідчувала факт відключення квартири відповідача від мережі централізованого теплопостачання та доказів ненадання йому послуг з постачання тепла. За таких обставин, суд приходить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати за надані житлово-комунальні послуги.

Таким чином, суд прийшов до висновку, про те, що твердження позивача зводяться до загальних посилань, які свідчать про те, що останній не погоджується з оплатою житлово-комунальних послуг.

Окрім цього, стороною позивача належним чином, доведено те, що комунальні послуги надаються та те, що відповідач ними користується, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

У зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі, судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 3028,00 грн., відповідно до ст. 141 ЦПК України, покладаються на відповідача.

Так, за змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Частиною 4 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19).

Так, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано до суду: копію договору про надання правової допомоги, та акт про обсяг надання правової допомоги на суму у розмірі 9 600,00 грн.

Разом з цим, представником не надано квитанції про оплату послуг адвоката, відтак, стягнення витрат не підлягає задоволенню, оскільки належним чином непідтверджені.

Керуючись ст. ст. 10, 64, 66, 67, 179, 191 ЖК України, ст.ст. 10,11,76, 81, 263,264,265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» заборгованість у розмірі 18 610 (вісімнадцять тисяч шістсот десять) грн. 22 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» витрати по сплаті судового збору в розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса 32», , місце знаходження юридичної особи: вул. Євгена Коновальця, 32-А, при. 96, м. Київ, 01133,тел. .

Відповідач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_5 , РНКОПП НОМЕР_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 03.03.2025.

Суддя Тетяна ІЛЬЄВА