ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року

м. Київ

справа № 201/7848/21

провадження № 61-18305св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Грушицького А. І.,

суддів: Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В., Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: держава Україна в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області та Департаменту патрульної поліції, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 червня 2023 року у складі судді Федоріщева С. С., до якої включено заперечення на ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 16 червня 2023 року, та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року у складі колегії суддів Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А., Свистунової О. В. і касаційні скарги ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 червня 2023 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року,

у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області та Департаменту патрульної поліції, ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої службовою особою органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень.

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до держави Україна в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області (далі - ГУДКСУ у Дніпропетровській області), Департаменту патрульної поліції, ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої службовою особою органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень.

ОСОБА_1 позов мотивувала тим, що 22 березня 2021 року інспектор управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції (далі - УПП в Дніпропетровській області ДПП) лейтенант поліції ОСОБА_2 склав стосовно неї протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ № 131274, за яким вона, нібито, 13 лютого 2021 року о 17 год 51 хв, керуючи в м. Дніпрі в районі перехрестя вул. Київська та вул. Ташкентська автомобілем «Peugeot 5008», номерний знак НОМЕР_1 , порушила вимоги пункту 12.3 Правил дорожнього руху і здійснила зіткнення із автомобілем «Skoda Octavia», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , за що передбачена відповідальність за статтею 124 КУпАП.

Зазначала, що під час складання зазначеного протоколу вона надала пояснення про те, що Правил дорожнього руху не порушувала та зі змістом зазначеного протоколу не згодна.

Вказувала, що Ленінський районний суд м. Дніпропетровська постановою від 18 травня 2021 року, яка залишена без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 червня 2021 року, справу про притягнення позивача до адміністративної відповідальності закрив за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Вважала, що у зв`язку з незаконним притягненням її до адміністративної відповідальності через складання протоколу вона має право на захист її порушених прав шляхом відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень.

На думку позивача, склад цивільного правопорушення, вчиненого проти позивача службовою особою органу державної влади при здійсненні нею своїх офіційних повноважень, включає: протиправне рішення інспектора УПП в Дніпропетровській області ДПП лейтенанта поліції ОСОБА_2 щодо притягнення її (за відсутності в її діях складу адміністративного правопорушення) до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП; протиправну дію інспектора щодо опитування позивача 22 березня 2021 року, як особи, яка притягалася до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП, із порушенням конвенційного права на справедливий суд (права на захист) та конвенційного права на заборону катування; матеріальну та моральну шкоду, завдану ОСОБА_1 вказаними протиправними діями інспектора; причинний зв`язок між протиправними діяннями інспектора УПП в Дніпропетровській області ДПП лейтенанта поліції ОСОБА_2 та завданою майновою та моральною шкодою - саме у зв`язку із протиправним притягненням позивача до адміністративної відповідальності.

Наголошувала на тому, що вона була вимушена брати особисту участь у п`яти судових засіданнях в Ленінському районному суді м. Дніпропетровська та в Дніпровському апеляційному суді з метою доведення відсутності в її діях складу адміністративного правопорушення, отримувати професійну правову допомогу та понесла додаткові витрати у зв`язку із необхідністю збору доказів її невинуватості та сплати комісійних платежів банку, неодноразово відривалася від своїх звичних занять, тривалий час відчувала душевні страждання та негативну емоційну пригніченість через протиправне притягнення до адміністративної відповідальності та порушення її конвенційних прав у зв`язку із незаконними діяннями службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень.

Послалася на те, що витратила 189 267,95 грн на висновок експертного дослідження і гонорар адвоката.

Вважала, що моральна шкода полягає у тривалих глибоких душевних стражданнях, погіршенні самопочуття, фрустрації та у приниженні честі та гідності, яких вона зазнала у зв`язку із протиправним притягненням її до адміністративної відповідальності. Розмір завданої їй моральної шкоди оцінила в 600 000,00 грн.

Дійшла висновку, що демонстративне ставлення до неї як до особи, яка, начебто, скоїла ДТП та намагається уникнути відповідальності призвело до її приниження, залякування, зменшення здатності до морального супротиву та завдало таких негативних емоційних переживань та тривалого руйнівного стресу, що обумовило необхідність виклику до підрозділу поліції швидкої допомоги для надання невідкладної медичної допомоги.

Зазначила, що під час збору доказів інспектор поліції відмовився приймати від неї докази щодо дійсних обставин ДТП та докази, які виправдовували позивача, для долучення їх до адміністративних матеріалів, що є порушенням конвенційного права на справедливий суд (права на захист), вчинене цією службовою особою органу державної влади при здійсненні нею своїх офіційних повноважень.

Позивач просила суд:

- стягнути з держави Україна (шляхом списання через Державну казначейську службу України з єдиного казначейського рахунку коштів Державного бюджету України) на її користь в якості відшкодування матеріальної шкоди, завданої службовою особою органу державної влади при здійсненні нею своїх офіційних повноважень у зв`язку із незаконним притягненням до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП (через складання 22 березня 2021 року інспектором УПП в Дніпропетровській області ДПП лейтенантом поліції ОСОБА_2 протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ № 131274) матеріальні збитки, що дорівнюють грошовій сумі в розмірі 189 267,95 грн;

- стягнути з держави Україна (шляхом списання через Державну казначейську службу України з єдиного казначейського рахунку коштів Державного бюджету України) на користь позивача в якості відшкодування моральної шкоди, завданої службовою особою органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, що супроводжувалось порушенням конвенційних прав на справедливий суд та заборону катувань, грошову суму в розмірі 600 000,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням від 31 січня 2022 року, яке Дніпровський апеляційний суд залишив без змін постановою від 17 травня 2022 року, Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у задоволенні позову відмовив.

Верховний Суд постановою від 14 грудня 2022 року рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасував. Справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 07 червня 2023 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково. Стягнув з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 675,37 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди. Стягнув з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 20 100,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Ухвалою від 16 червня 2023 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська виправив допущену у вступній та резолютивній частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2023 року помилку. Ухвалив вважати правильною у третьому абзаці резолютивної частини суму моральної шкоди, присудженої до стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 - «20 100,00 грн (двадцять тисяч сто гривень)».

Надаючи оцінку діям відповідача - інспектора ОСОБА_2, місцевий суд зазначив, що він на підставі наявності в нього тих самих матеріалів, що й у експерта, в межах своєї власної компетенції, а також в рамках своїх повноважень обґрунтовано припустив вірогідність наявності в обох учасників дорожньо-транспортної пригоди дій, що перебувають у причинному зв`язку із настанням цієї ДТП, та склав протоколи про адміністративне правопорушення відносно обох учасників цієї пригоди - позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , направивши їх в подальшому на розгляд до суду. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська звернув увагу, що інспектор ОСОБА_2 вчиняв додаткові дії в межах своїх процесуальних можливостей, спрямовані на усунення суперечностей в поясненнях учасників цієї ДТП. Так, звернувшись до ТОВ «АТБ-Маркет», він отримав відеозапис з камер відеоспостереження, встановлених на одному з магазинів цього товариства, розташованого поблизу місця ДТП на вул. Київській у м. Дніпрі.

Враховуючи інформацією, отриману інспектором ОСОБА_2 з відеозапису камер відеоспостереження та виходячи з аналізу ДТП, що міститься в експертизі № 3179/3180-21, суд дійшов висновку про те, що відповідач - інспектор ОСОБА_2 при складанні протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 діяв правомірно, в межах своєї компетенції та процесуальних можливостей, виходячи з обсягу наявних в його розпорядженні доказів.

Суд вказав на те, що не знайшли свого об`єктивного підтвердження під час розгляду справи доводи ОСОБА_1 про те, що 22 березня 2021 року відповідач - інспектор ОСОБА_2, з метою примушення її діяти всупереч її волі, протиправно спонукав її до визнання вини в зазначеному ДТП, залякував, незаконно піддавав її інтенсивному психологічному тиску та поводженню, принижуючи її гідність.

Слідчий СВ ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області Редько В. Д. неналежним чином задокументував обставини події ДТП на місці зіткнення автомобілів при його огляді, чим, на думку суду, допустив службову недбалість та бездіяльність. На переконання суду, саме відповідач - держава Україна не спромігся організувати через свої органи, до яких належить й СВ ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, належне оформлення ДТП за участю позивача ОСОБА_1 та повноту фіксації слідової інформації при огляді місця пригоди відповідними службовими особами.

Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив, що виходячи з обставини справи, глибини завданої моральної шкоди, характеру та обсягу душевних страждань, яких зазнала позивач, вимог розумності і справедливості, тривалості моральних страждань, розмір моральної шкоди в сумі 20 100,00 грн є достатнім для відшкодування.

Стосовно відшкодування матеріальних збитків, понесених позивачем ОСОБА_1 під час проведення відносно неї провадження у справі про адміністративне правопорушення, суд вважав частково доведеними та такими, що підлягають задоволенню вимоги в частині стягнення витрат, понесених нею на оплату експертизи у розмірі 675,36 грн, адже за допомогою висновку експерта позивач намагалася довести свою невинуватість, що відповідає принципу змагальності сторін.

Відмовляючи у задоволенні заявлених позивачем вимог про стягнення грошових коштів на оплату гонорару адвоката у справі № 205/2848/21, суд першої інстанції вказав, що встановити реальний характер надання правової допомоги адвокатом Негольшовим С.М., її обсяг та якість а, відтак, і обґрунтованість розміру заявлених до відшкодування витрат на правову допомогу, об`єктивно спроможний лише суд, у провадженні якого перебувала відповідна справа про адміністративне правопорушення.

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська додатковим рішенням від 16 червня 2023 року стягнув з Державного бюджету України на користь позивача 10 000,00 грн в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.

Ухвалюючи додаткове рішення місцевий суд погодився із тим, що надані адвокатом Негольшовим С. М. документи можна визнати належними доказами на підтвердження судових витрат на професійну правничу допомогу, які має понести позивач ОСОБА_1 , та такі судові витрати дійсно пов`язані саме із розглядом даної справи. Разом із цим, суд першої інстанції, проаналізувавши перелік та складність наданих адвокатом послуг, вважав за можливе застосувати принципи співмірності та розумності розміру судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 10 000,00 грн. Суд також врахував той факт, що адвокат Негольшов С. М., надаючи правову допомогу позивачу, у судових засіданнях систематично та послідовно припускався порушень приписів пункту 11 частини першої статті 9 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», і така поведінка має ознаки стійкої зневаги до цього Закону.

Постановою від 28 листопада 2023 року Дніпровський апеляційний суд апеляційні скарги представника ОСОБА_1 , Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Департаменту патрульної поліції на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2023 року задовольнив частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2023 року, з урахуванням ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2023 року про виправлення описки, змінив в частині правового обґрунтування часткового задоволення позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу у зв`язку із провадженням про адміністративне правопорушення, апеляційний суд вказав на те, що матеріали справи не містять належних доказів понесення таких витрат, а отже у суду відсутні правові підстави для стягнення на користь позивача 188 577,59 грн витрат на оплату гонорару адвоката у справі про адміністративне правопорушення № 205/2848/21.

Суд апеляційної інстанції відхилив доводи Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та Департаменту патрульної поліції про те, що вони є неналежними відповідачами у даній справі, у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Постановою від 28 листопада 2023 року Дніпровський апеляційний суд апеляційні скарги ГУДКСУ у Дніпропетровській області та представника ОСОБА_1 задовольнив частково. Додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2023 року скасував та ухвалив нове судове рішення. Стягнув з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 7 553,00 грн.

Ухвалюючи постанову, апеляційний суд вказав на безпідставність стягнення місцевим судом витрат на правничу допомогу з Державного бюджету України, а також на помилковість незастосування судом положень пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, встановивши, що відповідачем, якому підзвітне та підконтрольне УПП в Дніпропетровській області (працівником якого було складено протокол про адміністративне правопорушення) є Департамент патрульної поліції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що саме з нього на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу, у розмірі, пропорційному задоволеним позовним вимогам (2,63%) - 7 553,00 грн (287 186,41 х 2,63%).

Короткий зміст вимог касаційних скарг

22 грудня 2023 року Стельмах І. В., який діє від імені Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), що є правонаступником Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2023 року, до якої включено заперечення на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2023 року, та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року у зазначеній справі.

У касаційній скарзі посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення від 07 червня 2023 року, ухвалу від 16 червня 2023 року Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 28 листопада 2023 року скасувати, цивільну справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга також містить клопотання про розгляд справи за участі уповноваженої особи.

25 грудня 2023 року Негольшов С. М., який діє від імені ОСОБА_1 , через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційними скаргами на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2023 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року у зазначеній справі.

У касаційних скаргах ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить Верховний Суд:

- скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року у незадоволеній частині заявлених позовних вимог. Ухвалити нове рішення про стягнення з держави Україна (шляхом списання через Державну казначейську службу України з єдиного казначейського рахунку коштів Державного бюджету України) на її користь грошових коштів у якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди в тому розмірі, у стягненні якого з держави Україна на її користь відмовив місцевий суд, з висновками якого також погодився суд апеляційної інстанції;

- скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року в частині визначеної судом суми судових витрат, що підлягає стягненню

на її користь з Департаменту патрульної поліції та ухвалити нове рішення про стягнення з держави Україна судових витрат в розмірі 279 633,41 грн.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 15 січня 2024 року відкрив касаційне провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 , витребував справу із Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Верховний Суд ухвалою від 23 січня 2024 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

30 січня 2024 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Ухвалою від 27 червня 2024 року Верховний Суд відмовив у задоволенні клопотання Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про участь у судовому засіданні, призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Ухвалою від 31 липня 2024 року Верховний Суд зупинив касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 335/6977/22.

Верховний Суд ухвалою від 26 лютого 2025 року поновив касаційне провадження у справі.

Згідно із протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 24 лютого 2025 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петров Є. В., Пророк В. В., Ситнік О. М.

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

У касаційній скарзі Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) вказує, що приймаючи оскаржувані рішення суди першої та апеляційної інстанцій, в порушення законодавчих норм, неповно з`ясували обставини, що мають значення для справи, що, в свою чергу, свідчить про необґрунтованість зроблених на їх підставі висновків.

Посилається на те, що при розгляді справи суди першої та апеляційної інстанцій не врахували тієї обставини, що Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) не є належним відповідачем у справі за заявленими ОСОБА_1 позовними вимогами.

Зазначає, що згідно Положення про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2011 року № 1707/5, до повноважень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції не належить нагляд та контроль за органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури і суду.

Стверджує, що суди не врахували висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 532/9076/16-ц,

від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 про те, що суд відмовляє у позові, встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та за відсутності визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним.

Звертає увагу суду, що матеріали справи не містять доказів спричинення моральної шкоди позивачу саме державою Україна в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), та судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено вид завданої ОСОБА_1 моральної шкоди як того вимагає чинне законодавство.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року, обґрунтовуючи неправильне застосування судами норм матеріального права, вказує, що відмовляючи у стягненні з держави Україна на її користь збитків у розмірі 15,00 грн в якості компенсації понесених нею витрат для відновлення порушеного права, суди першої та апеляційної інстанцій неправильно протлумачили норми пункту 3 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Так, на переконання позивача, вказаною нормою громадянинові мають відшкодовуватись необмежені переліком інші витрати, сплачені ним. При цьому законом не висуваються вимоги щодо доведення неминучості фактично сплачених громадянином комісій банку, адже, як вказує позивач, здоровий глузд та капіталістичний спосіб господарювання передбачає їх неодмінне стягнення при сплаті платником будь-якого безготівкового платежу через мережі комерційних фінансових установ.

Посилаючись на наявність підстав для касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, позивач вказує, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без врахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19. Зазначає, що Негольшов С. М. надавав позивачу комплексну професійну правничу допомогу за нормами Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» щодо її захисту як особи, яка незаконно притягалася до адміністративної відповідальності. Наголошує, що понесені позивачем витрати у розмірі 188 577,59 грн, у стягненні яких з держави Україна на її користь суд відмовив, є не судовими витратами, пов`язаними із розглядом справи про адміністративне правопорушення, а є доказово підтвердженими майновими збитками ОСОБА_1 , понесеними нею для відновлення свого права, порушеного інспектором ОСОБА_2 під час незаконного притягнення до адміністративної відповідальності.

Позивач вказує, що суди необґрунтовано відмовили у відшкодуванні на її користь 279 900,00 грн в якості грошового відшкодування невідновлювальних психологічних страждань та емоційної пригніченості та не застосували норми статей 3, 56

та 1174 ЦК України, настанови, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини у справах Aydin v. Turkey від 25 вересня 1997 року, Hokkanen v. Finland від 23 вересня 1994 року, Van der Leer v. the Netherlands від 21 лютого 1990 року та інших, а також висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 761/24143/19.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року, якою скасовано додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2023 року та ухвалено нове рішення про стягнення з Департаменту патрульної поліції на її користь судових витрат у розмірі 7 553,00 грн, посилається на неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 760/9462/16-а, від 17 березня 2021 року у справі № 751/2946/18

та від 08 квітня 2021 року у справі № 905/716/20.

Крім того, позивач у касаційній скарзі посилається на неправильність зроблених апеляційним судом розрахунків при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, а також наголошує, що нею у відповідності до норм частини третьої статті 12 ЦПК України належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами доведено розмір витрат на правничу допомогу адвоката по справі № 201/7848/21.

Зазначає, що висновок апеляційного суду щодо покладення на державну установу, де проходить службу деліквент, а не безпосередньо на державу Україна, суми несправедливо зменшеного розміру витрат на правничу допомогу не відповідає нормам частини першої статті 1174 ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу

Відзиви на касаційні скарги від учасників справи до Верховного Суду не надходили.

Фактичні обставини справи

Суд установив, що 22 березня 2021 року інспектор УПП в Дніпропетровській області ДПП лейтенант поліції ОСОБА_2 склав протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ № 131274 стосовно ОСОБА_1 .

За змістом протоколу, 13 лютого 2021 року о 17 год 51 хв водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Peugeot 5008», номерний знак НОМЕР_1 , в районі перехрестя вул. Київська та вул. Ташкентська у м. Дніпрі, своєчасно не вжила заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки і безпечного об`їзду перешкоди, яку могла об`єктивно виявити, через що скоїла зіткнення з автомобілем марки «Skoda Octavia», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який рухався попереду.

У ДТП автомобілі отримали технічні пошкодження, внаслідок чого водію ОСОБА_1 завдана матеріальна шкода і тілесні ушкодження.

Постановою від 18 травня 2021 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська закрив провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за статтею 124 КУпАП за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Постановою від 22 червня 2021 року Дніпровський апеляційний суд постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2021 року у справі № 205/2848/21 залишив без змін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов до наступних висновків.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до частини першої та пунктів 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу із застосуванням, зокрема, таких способів захисту, як відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди.

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. Водночас, одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

За змістом частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

За положеннями статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її завдання - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц).

За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є спричинення моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою (такі висновки, зокрема, викладено у постановах Верховного Суду від 20 вересня 2021 року в справі № 686/8422/20 та від 03 лютого 2022 року в справі № 686/13784/21).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені правилами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Вказані підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює державу, орган влади Автономної Республіки Крим або органи місцевого самоврядування,

так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У пункті 32 постанови від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого правового акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Так, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Разом із цим, для правильного вирішення спору у справі, що переглядається, необхідним є врахування вказівки Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 про те, що патрульна поліція не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, а тому на правовідносини щодо складання протоколів у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху не поширюються правила статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

У відповідності до приписів частин першої, третьої статті 19 Закону України

«Про Національну поліцію» (у редакції на момент складання відносно позивача протоколу про адміністративне правопорушення) у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Наявність підстав для відшкодування шкоди, спричиненої правопорушенням, вчиненим проти неї службовою особою органу державної влади при здійсненні своїх офіційних повноважень позивач пояснювала наступними обставинами:

- рішенням інспектора УПП в Дніпропетровській області ДПП лейтенанта поліції ОСОБА_2 щодо притягнення її до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП, яке вона вважала протиправним у зв`язку із відсутністю

в її діях складу адміністративного правопорушення

- протиправними діями інспектора щодо її опитування 22 березня 2021 року із порушенням конвенційного права на справедливий суд (права на захист) та конвенційного права на заборону катування;

- матеріальною шкодою, завданою внаслідок зазначених протиправних дій інспектора;

- моральною шкодою, завданою внаслідок зазначених протиправних дій;

- причинним зв`язком між протиправними діяннями інспектора та завданою майновою і моральною шкодою.

При зверненні до суду із цим позовом ОСОБА_1 через свого представника зазначала, що вимушено брала особисту участь у п`яти судових засіданнях в Ленінському районному суді м. Дніпропетровська та в Дніпровському апеляційному суді з метою доведення відсутності в її діях складу адміністративного правопорушення, отримувала професійну правову допомогу, несла додаткові неминучі витрати у зв`язку із необхідністю збору доказів її невинуватості, сплачувала комісійні платежі банку, неодноразово відривалася від своїх звичайних занять, тривалий час відчувала душевні страждання та негативну емоційну пригніченість через протиправне притягнення до адміністративної відповідальності та порушення її конвенційних прав, у зв`язку із незаконними діями службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень.

Встановивши на підставі належним чином досліджених доказів, наявних у матеріалах справи із наданням їм відповідної оцінки, усі обставини справи, що розглядається, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог і, відповідно, відшкодування шкоди, завданої позивачу внаслідок складання відносно неї протоколу про адміністративне правопорушення.

Із таким висновком також погоджується й колегія суддів Верховного Суду та звертає увагу, що помилкове застосування до спірних правовідносин положень статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» на правильність вирішення спору не вплинуло, а тому не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Так, вказуючи на наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, місцевий суд, з висновками якого у цій частині погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив із сукупності встановлених у цій справі обставин, що вплинули на складення протоколу про адміністративне порушення відносно ОСОБА_1 . Такими обставинами є: обмежене коло законодавчо передбачених повноважень інспектора поліції, пов`язаних зі збором доказів з метою встановлення усіх обставин ДТП; фіксування обставин ДТП слідчим СВ ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, а не інспектором УПП в Дніпропетровській області ДПП, про що суд зробив мотивований висновок із дослідженого ним висновку експертизи № 3179/3180-21, призначеної постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2021 року у справі про адміністративне правопорушення № 205/2817/21 відносно ОСОБА_3 .

Виходячи з викладеного, наявні підстави вважати, що неналежне оформлення ДТП внаслідок неповноти первинної фіксації слідової інформації при огляді місця пригоди слідчим СВ ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області призвело до порушення прав позивача, за захистом яких вона звернулась до суду із цим позовом.

Колегія суддів додатково зазначає, що виходячи з установлених обставин цієї справи висновок про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22, застосуванню не підлягає, у зв`язку із відмінністю правовідносин, що виступають предметом судового розгляду. Так, у справі, що переглядається, встановлено, що огляд місця події та фіксацію слідів на місці ДТП проводив не інспектор УПП в Дніпропетровській області ДПП, а слідчий СВ ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області. За результатами неякісного збору первинного матеріалу, після виключення факту наявності підстав для кримінального провадження, зібрані слідчим матеріали були передані інспектору УПП в Дніпропетровській області ДПП ОСОБА_2

З урахуванням наведеного, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновком судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для відшкодування державою Україна на користь ОСОБА_1 шкоди, завданої їй посадовою особою органу державної влади.

При цьому доводи касаційної скарги Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про те, що вказана юридична особа є неналежним відповідачем у справі за заявленими ОСОБА_1 позовними вимогами є неспроможними та були відхилені Верховним Судом при ухваленні у цій справі постанови від 14 грудня 2022 року. У зв`язку із цим колегія суддів Верховного Суду не приймає відповідні посилання у касаційній скарзі на неврахування апеляційним судом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 532/9076/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17.

Згідно доводів касаційної скарги ОСОБА_1 не погоджується із визначеним судами розміром відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої їй внаслідок складання відносно неї протоколу про адміністративне правопорушення. Із цього приводу колегія суддів Верховного Суду зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц вказала, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Суд першої інстанції встановив обставини, що впливають на визначення розміру моральної шкоди, дослідив надані докази та надав їм відповідну правову оцінку, з якою обґрунтовано погодився й суд апеляційної інстанції. Незважаючи на помилкове посилання суду на норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», це не призвело до неправильного визначення суми відшкодування, оскільки стягнення з держави на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 20 100,00 грн відповідає характеру та обсягу страждань (душевних, психічних тощо), яких зазнала позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у її життєвих і суспільних стосунках та не призведе до збагачення.

З установлених судами обставин справи вбачається, що ОСОБА_1 під час проведення відносно неї провадження у справі про адміністративне правопорушення понесла витрати на оплату експертизи у розмірі 675,36 грн. Неминучість вказаних витрат пояснюється тим, що за допомогою висновку експерта вона намагалася довести свою невинуватість, що відповідає принципу змагальності сторін.

Виходячи з викладеного та враховуючи доведеність наявними у матеріалах справи доказами реальність витрат, понесених позивачем у розмірі 675,36 грн (т. 1 а. с. 20), висновки судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення вказаного розміру грошових коштів є мотивованими.

Разом із цим, відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення на її користь витрат на оплату комісії банку у розмірі 15,00 грн суди вказали на недоведеність неможливості оплати за послуги експерта іншим шляхом, без сплати банківської комісії.

В Україні допускаються розрахунки готівкою, а окремі системи інтернет-банкінгу дозволяють проводити безготівкові платежі без сплати банківської комісії.

Позивач самостійно обрала спосіб оплати послуг експерта. Банківська комісія за своєю суттю не є частиною судового збору чи судовими витратами, що встановлені державою відповідним нормативно-правовим актом та є обов`язковими до сплати. Комісію за обслуговування було стягнуто обраним позивачем банком за надання їй банківської послуги.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25 січня 2023 року у справі № 523/12032/18 та від 05 лютого 2025 року у справі № 523/10351/21.

При вирішенні вимог про стягнення грошових коштів, сплачених у якості гонорару адвокату під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, варто зазначити, що на підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог

про їх відшкодування.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 188 577,59 грн у зв`язку із провадженням про адміністративне правопорушення, апеляційний суд виходив із недоведеності цих вимог.

Необхідно зазначити, що вказану суму заявлено саме як відшкодування майнової шкоди, а не стягнення витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Суд апеляційної інстанції з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, оцінивши надані докази, зробив висновок про недоведеність вимог про відшкодування майнової шкоди в цій частині, а суд касаційної інстанції, переглядаючи справу не вправі переоцінювати зібрані у справі докази.

Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених у цій цивільній справі, з урахуванням критерію співмірності, складності справи, обсягу наданих адвокатом послуг, та виходячи з конкретних обставин справи, а також розміру задоволених позовних вимог, а тому обґрунтованим є висновок, викладений апеляційним судом в оскаржуваній постанові, ухваленій за результатом перегляду додаткового рішення місцевого суду, про зменшення витрат на правову допомогу пропорційно задоволеним вимогам.

Разом із цим, ухвалюючи оскаржувану постанову від 28 листопада 2023 року, якою переглядалось додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, апеляційний суд помилково стягнув визначену ним суму витрат на правову допомогу з Департаменту патрульної поліції.

Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що згідно із частиною першою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

З огляду на припис статті 56 Конституції України шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.

За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України).

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 та від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц).

Органи державної влади є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами.

Ураховуючи положення наведених норм матеріального права, правових висновків Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд вважає, що стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу має бути здійснено за рахунок держави Україна, яку у цій справі представляв компетентний орган.

Отже, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про невідповідність нормам процесуального закону висновку апеляційного суду щодо покладення на державну установу, де проходить службу особа, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, а не безпосередньо на державу Україна, обов`язку щодо відшкодування судових витрат є обґрунтованими.

За таких обставин, Верховний Суд вважає помилковими висновки апеляційного суду про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, розмір яких визначено пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до норм ЦПК України, безпосередньо з органу державної влади, оскільки такі кошти підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Ураховуючи викладене, постанова апеляційного суду підлягає зміні в частині визначеного суб`єкта стягнення витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Наведене свідчить про те, що касаційні скарги є необґрунтованими (за виключенням доводів позивача в частині суб`єкта стягнення витрат на правничу допомогу), підстав для скасування оскаржуваних судових рішень колегія суддів не встановила.

Висновки, викладені у рішенні місцевого суду, з яким у незміненій частині також погодився апеляційний суд, є обґрунтованими та зроблені на підставі належним чином досліджених наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, із наданням їм відповідної оцінки.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційних скарг по суті спору не дають підстави для висновку, що оскаржені рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційні скарги на рішення суду першої та постанову суду апеляційної інстанцій, ухвалені по суті заявлених позовних вимог, залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року, ухвалену за результатами розгляду апеляційної скарги на додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2023 року, необхідно задовольнити частково, а постанову апеляційного суду - змінити.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 червня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 червня 2023 року, з урахуванням ухвали Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 16 червня 2023 року про виправлення описки, у незміненій апеляційним судом частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року залишити без змін.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року, ухвалену за результатами перегляду додаткового рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська

від 16 червня 2023 року, задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року, ухвалену за результатами перегляду додаткового рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 16 червня 2023 року, змінити шляхом викладення абзацу третього її резолютивної частини у такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати у розмірі 7 553 (сім тисяч п`ятсот п`ятдесят три) грн 00 коп.»

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А. І. Грушицький
Судді І. В. Литвиненко Є. В. Петров
В. В. Пророк О. М. Ситнік