Справа 206/134/25
Провадження 2/206/735/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2025 року Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кушнірчук Р.О.,

при секретареві Глущенко Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

16 січня 2025 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що 21 грудня 2018 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, в якому у них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Останні два роки вони разом з чоловіком не проживають, оскільки роз`їхались та живуть кожен у своєму житлі. Вона фактично з початку 2023 року побудувала стосунки з іншим чоловіком та разом з дитиною проживає з ним. З огляду на те, що стосунки з відповідачем остаточно припинилися, за весь цей час примиритися їм не вдалося та фактично вона вже почала мешкати з іншим чоловіком, позивач просить суд розірвати шлюб та час на примирення їм не надавати. Крім того, на даний час вона не працює, оскільки в неї виникли проблеми зі здоров`ям, а відповідач відмовляється їй матеріально допомагати, приділяючи увагу тільки забезпеченню дитини. З огляду на те, що відповідач коштів на її утримання не надає, добровільно сплачувати аліменти не бажає, позивач просить суд стягнути аліменти з відповідача на її утримання у розмірі 6000 гривень з моменту звернення до суду і до досягнення дитиною шести років, оскільки відповідач інших неповнолітніх дітей або непрацездатних осіб на своєму утриманні не має.

24 січня 2025 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі та надано строк відповідачу для подачі відзиву на позовну заяву.

Не погоджуючись з вказаним позовом, 21 лютого 2025 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому він не заперечує проти вимог про розірвання шлюбу, оскільки саме дії позивача призвели до фактичного припинення шлюбних стосунків, так як саме вона повідомила його проте, що зустріла іншого чоловіка, який може втілити всі її мрії в реальність і переїхала до нього, залишивши їх доньку проживати разом з ним. Саме позивачкою було прийнято рішення щодо переїзду, а він не має наміру надавати їй матеріальну допомогу, оскільки всі витрати на виховання та утримання їх спільної дитини, покладені на нього, а позивач намагається влаштувати своє особисте життя, при цьому не приймаючи ніякої участі у житті дитини. Відповідач просить суд шлюб розірвати, залишивши дитину проживати разом з ним, а також стягнути з позивача аліменти на його користь на утримання їх доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини всіх її доходів, до досягнення дитиною повноліття.

Позивач в судове засідання не з`явилась, через засоби зв`язку повідомила, що наразі перебуває у Туреччині та підтримує власні позовні вимоги, подавши 10 березня 2025 року заяву про розгляд справи без її участі, в якій наполягала на задоволенні її позовних вимог, заперечуючи проти стягнення з неї аліментів, оскільки чоловік повинен утримувати їх доньку, яка проживає разом з ним.

В судовому засіданні відповідач погодився на розірвання шлюбу, але заперечував проти стягнення аліментів на користь дружини, пояснивши, що вона знайшла собі іншого чоловіка, з яким і проживає, а він залишився проживати разом з донькою та займається самостійно її вихованням та утриманням, в чому допомагає йому його мати бабуся дитини.

Вислухавши відповідача по справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем 21 грудня 2018 року було зареєстровано шлюб, про що було складено відповідний актовий запис № 1802, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.4).

В шлюбі у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про її народження серії НОМЕР_2 (а.с.5).

В судовому засіданні встановлено, що сімейні стосунки між сторонами припинились остаточно на початку 2023 року, після того, як позивач повідомила позивача про її стосунки з іншим чоловіком, до якого вона переїхала проживати, залишивши дитину з відповідачем.

В судовому засіданні з`ясовувалось питання щодо можливості надання сторонам строку для примирення, однак з наданих пояснень сторін вбачаться, що всі попередні спроби врятувати сім`ю не надали ніяких результатів, сторони примірятися не бажають, а тому суд переконався, що збереження шлюбу є неможливим.

Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя (ст. 110 СК України). Добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.

За положеннями статті 112 СК України при вирішенні питання про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Приймаючи до уваги фактичні взаємовідносини сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам.

Зі встановлених у судовому засіданні фактичних обставин справи та наданих суду відомостей не вбачається спору між сторонами про місце проживання їх спільної дитини, через те, що їх спільна донька на час розгляду справи проживає з батьком, який самостійно виховує та утримує її та такі умови вже існували на час звернення до суду з позовом.

Так, після фактичного припинення шлюбних стосунків, відповідач залишився проживати у належному йому будинку за адресою АДРЕСА_1 разом зі своєю донькою, займаючись її вихованням, повністю її забезпечуючи всім необхідним, в чому йому допомагає його мати.

Факт того, що їх спільна дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає з батьком за вказаною адресою не заперечується і самою позивачкою в її письмових поясненнях від 10.03.2025 року, а з наданих відповідачем документів вбачається, що він постійно забезпечує лікувально діагностичне обстеження дитини у Дніпропетровському центрі ПМСД № 2, відвідує лікарів КП «РМЦРЗ» місто Дніпро, вулиця Космічна, 13, сплачує всі необхідні обстеження та аналізи в ТОВ «Інвітро», є фізичною особою підприємцем та має регулярний дохід від підприємницької діяльності.

Крім того, в судовому засіданні було також встановлено, що на час розгляду справи позивач перебуває у Туреччині, при цьому вона не працює, однак доказів того, що вона не має можливості працювати за станом здоров`я, суду надано не було.

Вказані обставини свідчать про те, що позиція позивача зводиться до одноособового обов`язку батька утримувати дитину, оскільки вона не має можливості працювати за станом здоров`я, а тому відповідач повинен ще і їй матеріально допомагати.

Разом з тим, вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною шести років, суд виходить з наступного.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ч. 2 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Відповідно до п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

З аналізу вказаних норм Закону вбачається, що право на отримання аліментів має виключно той з батьків, з ким проживає дитина та хто бере більш активну участь у її вихованні.

З огляду на те, що належними доказами, дослідженими під час розгляду справи підтверджується факт того, що донька сторін фактично проживає разом з відповідачем з початку 2023 року, який бере більш активну участь у її вихованні та займається самостійно її утриманням, повністю її забезпечує всім необхідним та організовує дозвілля дитини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частиністягнення аліментів на користь матері дитини.

Крім того, приходячи до такого висновку, суд враховує положення ч. 2 ст. 84 СК України, згідно яких, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років, а в даному випадку їх спільній донці, на час розгляду справи вже виповнилось повних 5 років.

Щодо залишення після розірвання шлюбу дитини проживати разом з відповідачем, суд з`ясував, що у даному випадку, спір між сторонами з приводу місця проживання дитини після розірвання шлюбу відсутній, а тому суд на прохання матері або батька може вирішити питання про залишення проживання дитини разом з одним із батьків, одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, що узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду.

Так, у Постанові від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Найпростішим варіантом визначення питання місця проживання дитини є досягнення домовленостей між батьком та матір`ю про місце її проживання.

Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 22 грудня 2021 року по справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21), суд також врахував висновки у вищенаведеній постанові ВСУ та зазначив, що враховуючи те, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати одним із батьків, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував місце проживання дитини, не визначаючи його. Одночасно Верховний Суд наголосив на тому, що другий з батьків не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання сина разом з ним у разі наявності підстав вважати, що проживання дитини з батьком відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавець зобов`язує батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України ).

Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України за №789-XII від 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07.12.2006р.). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, §100, ЄСПЛ, від 16.07.2015р.).

Варто зазначити, що у справі, що розглядається, відсутні підстави, передбачені ч.2 ст.161 СК України, за яких з відповідачем неможливо було б залишити проживати дитину.

Тому, враховуючи всі обставини у сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дитини, беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, суд може залишити проживати дитину за місцем її теперішнього проживання разом з батьком, що буде відповідати її інтересам та вимогам закону, а також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) та від 22 грудня 2021 року по справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21).

При цьому таке вирішення цього питання не позбавляє будь-кого з обох батьків права виховувати дитину, утримувати її та спілкуватися з нею, а той з батьків, з яким проживає дитина, не має права чинити перешкод другому з батьків, який не проживає з ними, у здійсненні батьківських прав та обов`язків.

Щодо викладених у відзиві на позовну заяву вимог про стягнення з позивача аліментів на утримання їх доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд вважає за доцільне роз`яснити відповідачу право на звернення до суду з окремим позовом в загальному порядку, оскільки за змістом ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а за положеннями ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 10 - 13, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задовольнити частково.

Шлюб укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований 21 грудня 2018 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1802 розірвати, залишивши неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживати разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який самостійно її виховує та утримує.

У задоволенні позовних вимогОСОБА_1 в частині стягнення аліментів відмовити.

Повний текст рішення складено 17 березня 2025 року.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя: Р.О.Кушнірчук