Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/6833/24
Провадження № 2/711/158/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.02.2025 м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого судді Позарецької С.М.,

при секретарі судового засідання Буйновській А.П.,

за участю позивача ОСОБА_1

представників позивача

адвокатів Коробкової Г.О., Гайдай Т.О.

відповідача ОСОБА_2

представника третьої

особи за довіреністю Зубалій Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Придніпровського районного суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Черкаської міської ради як орган опіки та піклування м. Черкаси про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Черкаської міської ради як орган опіки та піклування м. Черкаси про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 29.04.2017 між сторонами було укладено шлюб (актовий запис №72). Від спільного проживання мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Протягом останніх чотирьох років сімейні стосунки між сторонами погіршились, що призвело до постійних сварок і до фактичного припинення шлюбних відносин. Так, вони мають різні погляди на життя та сімейні обов`язки, відсутнє взаєморозуміння, взаємна повага. Примирення між сторонами не є можливим, відповідач у присутності дітей вчиняє фізичне та психологічне насилля. Діти проживають із позивачем та її батьками, вона займається вихованням дітей, їхнім лікуванням та забезпеченням. Позивач вказує, що відповідач не піклується про сім`ю, майнового спору немає.

Таким чином, просить суд, - розірвати шлюб, що укладений між сторонами та визначити місце проживання дітей разом із матір`ю.

Ухвалою суду від 27.09.2024 прийнято, відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 25.11.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Відповідачем відзив на позов поданий не був.

В судовому засіданні позивач та її представники просили позовні вимоги задовольнити, враховуючи доводи позовної заяви. Зазначили, що сторони разом не проживають близько 4-х років, намірів примиритися позивач немає. Діти проживають із позивачем, з-за чого неодноразово із відповідачем виникали сварки. Позивач вказує, що відповідач погрожував їй тим, що забере дітей, але з цього приводу до правоохоронних органів вона не зверталася; вона боїться за дітей. Висновок органу опіки не підтримують. Визнала той факт, що батько бере дітей для спілкування, іноді вони залишаються в нього вдома на ночівку. Випадків, щоб батько не повертав дітей додому не було. Майнового спору немає. Діти фактично поживають із нею та її батьками, але зареєстровані вони у квартирі, належній відповідачу. При цьому, батько дітей не заперечує проти їхньої реєстрації у своїй квартирі. Просила стягнути з відповідача на свою користь судовий збір, а витрати на правничу допомогу адвоката не заявляє.

В судовому засіданні відповідач не заперечував проти задоволення позову в частині розірвання шлюбу і просив відмовити у задоволенні позову щодо визначення місця проживання дітей, оскільки спору немає. Діти проживають із матір`ю, він з дітьми спілкується, приймає участь у їх вихованні. Зазначив, що діти проживають із позивачем і він проти цього не заперечує. Кожні вихідні дні тижня він бере дітей до себе. Його квартира всім обладнана, в тому числі для дітей є спальне місце, місце для навчання та гри. Дружина пішла від нього разом з дітьми близько 4-х років потому. Він не звертався до органів опіки щодо вирішення питання про місце проживання дітей із ним; випадків, щоб він тиснув фізично чи психологічно на дружину у присутності дітей ніколи не було.

В судовому засіданні представник третьої особи зазначила стосовно позовних вимог про визначення місця проживання дітей наступне: на виконання ухвали суду органом опіки вирішувалося питання щодо надання висновку стосовно розв`язання спору на підставі ст. 19 СК України, на засідання комісії була присутні матір дітей і вона не змогла вказати жодних обставин щодо наявності спору із батьком дітей. Був заслуханий батько дітей, який не заперечував проти проживання дітей із матір`ю. Діти також були заслухані і зазначили, що вона будуть проживати із матір`ю. Представник зазначив, що на думку органу опіки, відсутній спір, оскільки батько не виявляв бажання щодо проживання дітей із ним. Крім того, за актом обстеження умов проживання дітей, вони фактично проживають із матір`ю.

В судовому засіданні у присутності практичного психолога Черкаського НВК «ЗОШ І-ІІІ ступенів-ліцей спортивного профілю № 34» ОСОБА_5 була заслухана думка дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які зазначили, що вони проживають із мамою, але постійно спілкуються із батьком: по телефону, проводять з ним час, гуляють та граються, учать уроки, безпосередньо спілкуються із ним при зустрічах, на вихідні проживають із ним в його квартирі. Крім того, пояснили, що мають бажання проживати разом із обома батьками, люблять їх.

В судовому засіданні психолог зазначила, що при викладенні своєї думки діти були щирі і відверті.

Заслухавши пояснення учасників справи, враховуючи думку дітей, дослідивши доказами по справі в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення за таких підстав:

встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб 29.04.2017, актовий запис №72, про що свідчить свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 , яке видане Соснівським районним у місті Черкаси відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка ОСОБА_7 , дружини ОСОБА_7 .

Також судом встановлено, що за час перебування в цьому шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис №607 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис №384.

Відповідач визнав позов в частині розірвання шлюбу, про що зазначив в судовому засіданні і таке визнання судом прийняте, відповідно до ст. 206 ЦПК України. Суд враховує позицію сторін про можливість розірвання шлюбу, оскільки вони разом як подружжя не проживають близько 4-х років, не мають спільного бюджету, спільне господарство ними не ведеться, намірів зберегти сім`ю не мають. Крім того, сторони не мають намірів примиритися.

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Згідно зі ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу (ч. 3 ст. 105 СК України).

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України). Частиною другою ст. 112 СК України, встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Така ж позиція висловлена у п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з яким проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

З`ясувавши обставини справи, суд вважає, що шлюб між сторонами носить формальний характер, взаємні почуття між ними втрачені, їх згода на продовження шлюбу відсутня, тобто немає їх вільної і повної згоди на шлюб. Встановлено, що вони проживають окремо та не підтримують сімейних відносин, а також вони не пов`язані спільним побутом та бюджетом.

При дослідженні судом фактичних взаємовідносин між сторонами, дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде суперечити інтересам подружжя за відсутності їх згоди на продовження шлюбу. Побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, які у сторін відсутні.

Суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б спільним інтересам сторін, що має істотне значення.

Так, до початку розгляду справи по суті позивач не змінила предмет або підставу позову, не збільшила та не зменшила розмір позовних вимог, відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, а тому суд розглянув цивільну справу у межах пред`явлених вимог і на підставі поданих сторонами доказів. При цьому, відповідач визнав позов, подавши відповідну заяву.

Таким чином, враховуючи зазначене вище, суд вважає за необхідне позовні вимоги про розірвання шлюбу задовольнити у повному обсязі, оскільки намірів зберегти сім`ю сторони не мають, а тому підстав щодо надання терміну для примирення, не вбачається, і про це жодна із сторін не заявляли.

Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Що стосується позовних вимог про визначення місця проживання дітей, то ці вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав:

встановлено, що спору щодо батьківства дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , між сторонами немає. У свідоцтвах про їхнє народження батьком зазначений ОСОБА_2 відповідач по справі.

Сторони проживають окремо близько 4-х років; зареєстроване місце проживання позивача: АДРЕСА_1 , але фактично вона проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідач проживає і зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час розгляду справи сторони визнали обставини про те, що незважаючи, що діти зареєстровані за адресою проживання відповідача, але фактично вони проживають за фактичним місцем проживання позивача.

Відповідно до висновку виконавчого комітету Черкаської міської ради, як органу опіки та піклування м. Черкаси від 22.11.2024 №17615-01-21, який наданий на виконання ухвали суду від 27.09.2024, - недоцільно визначати місце проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом із матір`ю, оскільки відсутній спір між батьками.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Водночас розлучення має відбутися таким чином, щоб батько і матір як і раніше співпрацювали при виконанні батьківських обов`язків.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14.09.2022 у справі №466/1017/20).

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04.08.2021 у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

При цьому, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Водночас у частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року, заява N 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Отже при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2019 в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку".

За результатами розгляду справи, суд вважає, що між сторонами по справі батьками дітей, які проживають окремо вже тривалий час, відсутній спір щодо місця проживання їхніх дітей. Так, діти проживають із матір`ю, що визнається відповідачем і не заперечується ним. Крім того, відсутні докази, які б свідчили про те, що відповідач вчиняє якісь активні дії щодо заперечення проти місця проживання дітей. Сторони, як батьки, користуються своїми правами та виконують свої обов`язки щодо спілкування із дітьми та виховання останніх, враховуючи пояснення позивача та відповідача, а також встановлені під час розгляду справи обставини. Очевидним є той факт, що діти люблять своїх батьків, проявляють до них однакову схильність, відвертість, повагу. Дітям батьками створені належні умови для їхнього проживання, розвитку. Під час висловлення думки як під час розгляду питання органами опіки, так і в судовому засіданні, вони зазначили, що бажають проживати із матір`ю і батьком. Під час розгляду справи судом не встановлено обставин, які б давала підстави для висновку, що визначення місця проживання дітей з матір`ю буде мати більш позитивний вплив на них, враховуючи, що діти проживають із матір`ю, а на вихідні дні залишаються проживати із батьком за його місцем проживання, проти чого й не заперечує мати дітей. Отже, відсутні обставини вважати, що не існує згоди батьків щодо місця проживання дітей, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

При вирішенні спору судом враховувалися висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 13.03.2024 у справі №730/921/21, висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, необхідно з відповідача стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 1211грн. 20коп., який був сплачений позивачем при подачі позову про розірвання шлюбу (квитанція від 18.08.2024). Оскільки в іншій частині позовних вимог позивачу відмовлено, то сплачений нею судовий збір у розмірі 1211грн. 20коп. (квитанція від 04.09.2024) слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.4, 5, 12, 13, 76-84, 141, 259, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Розірвати шлюб, укладений 29.04.2017 (актовий запис № 72) між ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; РНОКПП НОМЕР_3 ; місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), який зареєстрований Соснівським районним у місті Черкаси відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; РНОКПП НОМЕР_3 ; місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 1120 грн. 20 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду після набрання ним законної сили надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 20.02.2025.

Головуючий суддя С. М. Позарецька