КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5396/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2025 року місто Київ

справа №359/1355/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Семенюти О.Ю., повний текст рішення складено 11 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :08:007:0010 від 29 серпня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Науменко Л.Г.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що 22 жовтня 2002 року на підставі розпорядження Бориспільської райдержадміністрації №635 їй була передана у приватну власність земельна ділянка площею 3,47 гектарів для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серія Р№ № 340241 від 04 жовтня 2002 року.

Вказувала, що помилково державний акт було видано на її дошлюбне прізвище ОСОБА_4 , замість ОСОБА_5 . Дане підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 17 січня 1987 року, в якому вказано, що ОСОБА_6 при укладенні шлюбу взяла прізвище чоловіка - ОСОБА_5 .

Зазначала, що 11 жовтня 2005 року шлюб було розірвано.

Посилалась на те, що Рішенням 48 сесії IV скликання Великоолександрівської сільської ради № 1810 від 12 серпня 2005 року було видано новий державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА №580478 від 22 серпня 2005 року, вже на дійсне прізвище - ОСОБА_5 , площею 3,4700 га. Однак, зі зміненим цільовим призначенням земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :08:007:0010

Вказувала, що розпорядженням Бориспільської райдержадміністрації №635 від 02 жовтня 2002 року пунктом 2 було вказано, що земельні ділянки передаються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Пунктом 3 даного Розпорядження вказано, що громадянам передану у приватну власність земельну ділянку використовувати тільки за цільовим призначенням.

Зазначала, що 29 серпня 2005 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер :08:007:0010, площею 3,4700 гектарів, яка розташована в селі Мала Олександрівна, Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області за 484000 грн. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства.

Посилалась на те, що в п.2 вищевказаного договору вказано, що грошові кошти в сумі 484000 грн. передаються відповідачем позивачу під час оформлення договору. Однак, дані кошти їй так і не були сплачені.

Вказувала, що в п.9 вказаного договору йде мова про те, що земельна ділянка, набута ОСОБА_1 під час перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , відчужується за його згодою, викладеною у заяві. Однак, дану згоду ОСОБА_7 не надавав.

Зазначала, що реалізувати своє право на продаж землі вона не могла, оскільки з 01 січня 2002 року відповідно до п.15 Перехідних положень ЗК України забороняється купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну (міни).

Посилалась на те, що видаючи новий державний акт на право власності на земельну ділянку, у Великоолександрівської сільської ради не було повноважень на зміну цільового призначення земельної ділянки з товарного сільськогосподарського виробництва на особисте селянське господарство, адже був встановлений мораторій державою на відчуження земельних ділянок з цільовим призначенням для товарного сільськогосподарського виробництва.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

На обґрунтування вимог посилався на те, що станом на дату укладення договору хоч і не була чинною постанова Правління Національного банку України від 06 червня 2013 року №210 «Про встановлення граничної суми розрахунку готівкою», але даною постановою було установлено граничну суму розрахунків готівкою фізичних осіб між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі 150000 грн. При цьому пунктом 2 Постанови №210 було визначено право фізичних осіб здійснювати розрахунки на суму, яка перевищує 150000 грн. шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок, внесення та/або перерахування коштів на поточні рахунки (у тому числі на депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті).

Вказував, що у даній справі включення в нотаріально посвідчений договір положення про те, що розрахунки між сторонами проведені, допомогло сторонам ухилитися від проведення банківського фінансового моніторингу, оскільки саме банк мав би перевірити особу, яка здійснює операції з готівкою.

Зазначав, що він критично відноситься до мотивів суду першої інстанції в ухвалі від 06 вересня 2024 року, адже станом на дату подачі апеляційної скарги провадження у справі №359/9437/24 відкрите, а надати позовну заяву представник скаржника міг додатково. Тобто суд першої інстанції передчасно відмовив в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, так і не дослідивши суті вказаного клопотання.

Відзиву на апеляційну скаргу від відповідача ОСОБА_3 до Київського апеляційного суду не надійшло.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Від представника позивача надійшло клопотання, в якому останній просив відкласти розгляд справи, у зв'язку з поганим самопочуттям.

Колегія суддів відхиляє клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, оскільки останнім не надано доказів на підтвердження обставин викладених у клопотанні. Таким чином, зазначені підстави для відкладення розгляду справи визнані неповажними.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Виходячи з положень ст.13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява №326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», №8771/02, §27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поряд з цим, національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20 січня 2011 року у справі «Мусієнко проти України», №26976/06).

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п.15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України в редакції від 11 січня 2005 року громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України власники земельних часток (паїв) не вправі до 1 січня 2007 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилом ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі розпорядження Бориспільської райдержадміністрації №635 від 02 жовтня 2002 року ОСОБА_6 була передана у власність земельна ділянка площею 3,4700 га з кадастровим номером :08:007:0010 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована в с. Мала Олександрівка Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю серії Р3 №340241 від 04 жовтня 2002 року.

Рішенням 48 сесії ІV скликання Великоолександрівської сільської ради від 12 серпня 2005 року №1810 було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо зміни використання земельної ділянки ОСОБА_1 з ведення товарного сільськогосподарського виробництва на ведення особистого селянського господарства в межах с. Мала Олександрівка Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області. Передано ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 3,47 га у власність.

22 серпня 2005 року на підставі вказаного рішення ОСОБА_1 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №580478, в якому зазначено, що позивач є власником земельної ділянки площею 3,4700 га з кадастровим номером :08:007:0010 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованої в с. Мала Олександрівка Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області.

29 серпня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого позивач передала у власність, а відповідач прийняв у власність земельну ділянку площею 3,4700 га з кадастровим номером :08:007:0010, яка розташована в с. Мала Олександрівка Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Науменко Л.Г.

У п.2 договору купівлі-продажу сторони погодили, що продаж земельної ділянки здійснюється за 484000 грн., які сплачені продавцю покупцем під час оформлення цього договору.

Згідно з п.11 оспорюваного договору, земельна ділянка набута ОСОБА_1 під час перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , відчужується за його згодою викладеною у заяві.

В матеріалах справи міститься вказана заява ОСОБА_7 від 29 серпня 2005 року, посвідчена приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Хміль Т.М.

Таким чином, суд першої інстанції вірно відхилив посилання представника позивача на несплату ОСОБА_3 позивачу грошових коштів та на відсутність згоди чоловіка позивача на укладення оспорюваного договору.

В матеріалах справи міститься технічна документація із землеустрою щодо зміни використання земельної ділянки ОСОБА_1 з ведення товарного сільськогосподарського виробництва на ведення особистого селянського господарства, розроблена ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою».

На підставі ч.2 ст.20 ЗК України вказана технічна документація була затверджена рішенням Великоолександрівської сільської ради №1810-48-ІV від 12 серпня 2005 року.

З аналізу п.15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України в редакції від 11 січня 2005 року вбачається, що станом на серпень 2005 року не існувало мораторію на продаж земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Виходячи з вищенаведеного, суд першої інстанції встановивши, що позивач мала право відчужувати належну їй земельну ділянку площею 3,4700 га з кадастровим номером :08:007:0010 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану в с. Мала Олександрівка Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району, дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 29 серпня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо необхідності дотримання вимог постанови Правління Національного банку України від 06 червня 2013 року №210 «Про встановлення граничної суми розрахунку готівкою» та що у даній справі включення в нотаріально посвідчений договір положення про те, що розрахунки між сторонами проведені, допомогло сторонам ухилитися від проведення банківського фінансового моніторингу, оскільки саме банк мав би перевірити особу, яка здійснює операції з готівкою, оскільки на момент укладення оспорюваного договору та проведення розрахунків постанови Правління Національного банку України від 06 червня 2013 року №210 «Про встановлення граничної суми розрахунку готівкою» не існувало.

Крім того, при укладенні договору купівлі-продажу від 29 серпня 2005 року сторони дійшли згоди щодо змісту договору та суми, за яку була продана земельна ділянка.

Слід зазначити, що порушення встановленої законодавством граничної суми розрахунків може мати наслідком передбачені законодавством заходи відповідальності, але не впливає на чинність розрахунків і не заперечує самого факту проведення розрахунків. Отже, ані встановлення факту нездійснення розрахунків у безготівковій формі, ані наявність законодавчої заборони на здійснення розрахунків готівкою понад певну граничну суму, не може вважатись підтвердженням того, що фактичні розрахунки сторонами в готівковій формі не здійснювались (п.7.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі №916/667/18 (провадження №12-145гс19).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції передчасно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, так і не дослідивши суті вказаного клопотання, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для зупинення провадження у даній справі до вирішення справи №359/9437/24, оскільки докази зібрані у даній справі дозволяли встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Врахувавши надані сторонами докази, надавши їм належну оцінку, встановивши вірно обставини справи, та застосувавши норми матеріального права, що підлягали застосуванню, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позову є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий:

Судді: