Справа № 126/3056/23
Провадження № 22-ц/801/315/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хмель Р. В.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 рокуСправа № 126/3056/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя доповідач),

суддів: Сала Т.Б., Стадника І. М.,

секретар судового засідання Куленко О. В.

учасники справи:

позивач (особа, яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань № 4 в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником адвокатом Янчуком Олександром Васильовичем, на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 04 листопада 2024 року, постановлене у складі судді Хмеля Р. В. у м. Бершадь, дата складення повного судового рішення відповідає даті його ухвалення, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Янчука О. В. звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частки майна у спільній сумісній власності та поділ майна в натурі.

Позов мотивований тим, що 21 лютого 2010 року ОСОБА_3 познайомився з відповідачкою ОСОБА_2 , після чого вона відразу виїхала до росії. В березні цього ж року вона повернулася в Україну та з травня 2010 року вони почали проживати разом. 02 жовтня 2010 року відсвяткували весілля, проте без реєстрації шлюбу. Проживали спільно однією сім`єю в Бершаді по АДРЕСА_1 , у зв`язку з переведенням по роботі, з березня 2011 року переїхали до міста Вінниці та проживали по вулиці Збишка на орендованій квартирі. В жовтні 2013 року батьки позивача придбали квартиру по АДРЕСА_2 , де вони проживали постійно до червня 2022 року.

В червні 2022 року позивач переїхав проживати до свої матері в м. Бершадь, яка за своїм станом здоров`я потребувала постійної сторонньої допомоги, натомість відповідачка продовжувала проживати в квартирі, до жовтня 2022 року позивач з відповідачкою спілкувалися по телефону та переписувалися в месенджерах.

По приїзду в м. Вінницю в перших числах жовтня 2022 року позивач застав порожню квартиру від меблів та побутової техніки, через певний час зустрів батька відповідачки, який повідомив, що частину речей донька перевезла в АДРЕСА_3 .

Досягти згоду про поділ майна, яке втни разом придбали, вони не змогли.

В період спільного проживання вони в січні 2019 придбали у ОСОБА_4 за його борги, які накопичилися з 2010 року та в 2021 році, автомобіль VOLVO XC90, 2008 року випуску

До 04 листопада 2023 року позивач постійно користувався авто, маючи при собі свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та єдиний ключ від авто, але в ніч на 05 листопада 2023 року автомобіль зник. Позивач повідомив про це поліцію. Автомобіль відшукали та повідомили, що він у відповідачки. Через деякий час відповідачка повернула йому посвідчення водія, проте свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу за 2021 рік не повернула, натомість від працівників поліції позивач дізнався про існування нового свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 2023 року.

Також до 2017 року сторони мали спільний бізнес, зокрема косметичний салон в якому відповідачка працювала, обладнання для його роботи купували разом за сімейний бюджет (більше 20 тисяч доларів США). Для вказаного позивачем було отримано кредит в банку, який вони разом з відповідачкою сплачували. В серпні 2020 року їх сім`ї з відповідачкою було подаровано пса породи ОСОБА_5 , яку назвали " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", разом з відповідачкою вони спільно за нею доглядали, вигулювали, лікували. Згодом собака народила 5 цуценят, котрих відповідачка реалізувала на власний розсуд без згоди позивача.

Враховуючи вище наведене позивач ОСОБА_1 просив встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу між ним та ОСОБА_2 з 02 жовтня 2010 року по червень 2022 року; визнати автомобіль VOLVO XC90 2008 року випуску, НОМЕР_1 спільною власністю; стягнути з ОСОБА_2 частки спільної власності подружжя автомобіля VOLVO XC90 2008 року випуску, НОМЕР_1 в розмірі 253 260 грн; стягнути понесені судові витрати.

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 04 листопада 2024 року в задоволенні позову відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 25 грудня 2023 у справі № 126/3056/23 за заявою представника позивача, адвоката Янчука О. В. про забезпечення позову у вигляді накладення арешту на автомобіль VOLVO XC 90, 2008 року випуску, НОМЕР_1 .

Прийняте рішення суд першої інстанції мотивував тим, що позовна заява ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не є належним способом захисту прав подружжя у спорі між позивачем та ОСОБА_2 . Належних та допустимих доказів на підтвердження порушення відповідачкою права власності позивача на автомобіль VOLVO XC 90 позивачем не надано, як і не надано доказів набуття у власність ним оспорюваного автомобіля. В матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , вели спільне господарство, мали спільний бюджет, несли спільні витрати, тобто мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю. Фотознімки на яких начебто зображені сторони не доводять факту спільного проживання сторін на момент реєстрації автомобіля, не доводять факту, що автомобіль придбаний за спільні кошти та підтверджують лише відносини позивача з відповідачкою у певний період, які відповідачкою не заперечуються: вони намагалися налагодити стосунки, які були припинені ще в 2017 році. Тому суд виснував, що відсутні підстави вважати транспортний засіб VOLVO XC 90 таким, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

Не погодившись з таким рішенням, 16 грудня 2024 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Янчука О. В. засобами поштового зв`язку подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позовні вимоги.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні першої інстанції підтвердила факт проживання за адресою: АДРЕСА_2 , дане також підтверджується квитанціями. Наявність у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат підтверджується договором № 25370 на туристичне обслуговування від 28 січня 2021 року, квитанцією про технічне обслуговування автомобіля «VOLVO XC 90», 2008 року випуску НОМЕР_2 .

Ведення спільного господарства відповідачка підтвердила в судового засідання запис від 31 жовтня 2024 року на 3 хвилині, 20 секунд, вказавши, що «вони давали в позику гроші, які їм подарували на весіллі».

Спільний бюджет також підтверджується поясненнями відповідачки щодо повернення відсотків з позичених коштів позивачем та відповідачкою зафіксованим на записі судового засідання від 04 квітня 2024 року 37 хв 27 сек., 37 сек., також відповідачка підтвердила, що разом з позивачем вона проживала 12 років відеозапис від 04 квітня 2024 року 37 хв. 00 сек.

Крім того, згідно звукозапису судового засідання від 04 квітня 2024 року на 25 хвилині 05 секунд відповідачка визнає факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та в судових дебатах не наполягала на відмові у задоволенні позовних вимог а поклалася на розсуд суду.

Вказані вище обставини в повній мірі вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Відповідачка в установлений законом строк не скористалася своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні апеляційного суду 27 лютого 2025 року представник позивача адвокат Янчук О. В. підтримав вимоги, викладені в апеляційній скарзі. Відповідачка ОСОБА_2 заперечила проти апеляційної скарги, пояснила, що вони дійсно мали стосунки як чоловік та жінка, проте до 2016 року вона була в іншому зареєстрованому шлюбі, а коли його розірвала, то сподівалась на серйозні відносини з позивачем, проте цього не сталося і з 2017 року вони ще кілька разів намагалися налагодити відносини, проте це не вдавалося. Автомобіль належить їй особисто та куплений за її гроші, а кошти з весілля, яке вони робили, були всі вкладені в квартиру у м. Вінниці, яку купили батьки позивача, однак вона ні на що не претендує.

В судове засідання апеляційного суду 11 березня 2025 року позивач та його представник не звилися, від адвоката Янчука О. В. прийшла заява про розгляд справи у їх відсутність. Відповідачка ОСОБА_6 підтримала раніше надані нею пояснення..

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вказаним вимогам закону.

По справі встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

-сторони не заперечують та визнають, що до 2017 року вони мали стосунки як чоловік та жінка;

На підтвердження позовних вимог позивач надав:

- 13 листопада 2013 року ОСОБА_2 робила замовлення телекомунікаційних послуг по підключення інтернету в компанії «ЕВЕРЕСТ», абонентський номер № НОМЕР_3 (а. с. 15-17) за адресою: АДРЕСА_4 та сплатила 143 грн, згідно товарного чеку 05 № 1517 (а. с. 14);

- ФОП ОСОБА_7 видано квитанції до заяви, згідно якої ОСОБА_2 , та ОСОБА_2 їздили на відпочинок у Туреччину, дата туру - 12 червня 2018 року, сума 31 790 грн (а. с. 18);

- відповідно до договору № 25370 на туристичне обслуговування від 28 лютого 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_8 їздили на відпочинок у Єгипет, Хургада з 04 березня 2021 року по 14 березня 2021 року, вартість туристичних послуг становить 21 570 грн (а. с. 19 23);

- 07 листопада 2017 року ОСОБА_2 здійснювала оплату за товар: TSMS+L-11403B/1 TEOSYAL Pure Sense Redensity 1 на суму 5 494,14 грн., що підтверджується видатковою накладною № РН-00076269 (а. с. 26);

- 26 січня 2021 року ОСОБА_1 згідно заяви № 0 приєднався до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (а.с. 32) та оформив споживчий кредит 0-14-24 ВС 499, що підтверджується паспортом споживчого кредиту (а.с. 33);

- згідно видаткових накладних ОСОБА_1 у постачальника ФОП ОСОБА_4 СТО «Авто Ас» купував автозапчастини 25 травня 2021 року, 13 лютого 2023 року, 19 травня 2023 року (а. с. 34- 37);

- ринкова вартість автомобіля VOLVO XC 90, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 станом на 30 листопада 2023 року 506 520 грн., що підтверджується висновком про вартість майна (а. с. 46);

- згідно висновку експерта від 26 лютого 2024 року № 691/24-21 ринкова вартість автомобіля VOLVO XC 90, 2008 року випуску станом на час проведення огляду складає 430 381,90 грн. (а. с. 101 115);

- згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобуVOLVO XC 90, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , дата реєстрації 03 травня 2023 року, власник ОСОБА_2 (а.с. 125 126);

Між сторонами виник спір про поділ майна, набутого в період проживання чоловіка та жінкиоднією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина друга статті 3 СК України).

Суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу (пункт 5 частини першої статті 315 цього Кодексу).

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити такі факти: спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року N 554/8023/15-ц).

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

У справі що переглядається відповідачка ОСОБА_2 27 серпня 2009 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 , та який був розірваний 23 липня 2016 року. (а. с. 124).

Отже позовна вимога щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 02 жовтня 2010 року по 23 липня 2016 року суперечить вимогам статті 25 СК України, оскільки попередній шлюб ОСОБА_2 з ОСОБА_9 був розірваний лише 23 липня 2016 року.

З огляду на це, надані позивачем фото з весільної церемонії, яка відбулася в 2010 році, замовлення та оплата ОСОБА_2 13 листопада 2013 року телекомунікаційних послуг по підключення інтернету в компанії «ЕВЕРЕСТ», абонентський номер № НОМЕР_3 не можуть розцінюватися судом як доказ проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Оцінюючи докази проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 24 липня 2017 року по червень 2022 року, суд першої інстанції вірно виснував, що позивачем не надано жодного доказу, який би свідчив про те, що у вказаний період він з відповідачкою проживали разом, мали спільний бюджет та взаємні права і обов`язки, які притаманні особам, які складають сім`ю.

З наданого позивачем полісу №АО/ 3455304 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів вбачається, що 09 серпня 2019 року ОСОБА_2 застрахувала цивільну відповідальність, забезпечений транспортний засіб VOLVO XC 90, номерний знак НОМЕР_5 (а.с.13), однак це не є доказом придбання автомобіля за спільні кошти сторін.

Твердження позивача про те, що він до 04 листопада 2023 року користувався автомобілем, який відповідачка таємно забрала та в невідомий йому спосіб отримала технічний паспорт на оспорюваний автомобіль, виготовила ключ від авто і таємно від нього заволоділа ним, - є лише його словами, які не підтверджені жодними доказами.

Відсутні докази і того, що транспортний засіб VOLVO CX90 був придбаний в січні 2019 року у ОСОБА_4 за його борги перед ним.

Транспортний засіб VOLVO CX90 є власністю відповідачки ОСОБА_2 , підтвердженням чого є свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 (а.с.125), з якого вбачається, що транспортний засіб зареєстрований за ОСОБА_2 03 травня 2023 року, тобто поза межами періоду, який зазначений позивачем як період спільного проживання: до червня 2022 року.

Суд першої інстанції, оцінюючи докази, надані позивачем на підтвердження позовних вимог, дав їм правильну оцінку та вірно зазначив, що надані позивачем видаткові накладні № МВА-000258 від 19.05.2023, № МВА - 000083 від 13.02.2023 та №МВА - 000084 від 13.02.2023 не дозволяють встановити, до якого автомобіля купувалися запчастини (а. с. 34-37) та й придбані вони були у 2023 році, тобто зазначені докази не відносяться до періоду, за який позивач стверджує про проживання з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Спільні поїздки на відпочинок у 2018 та 2021 роках є підтвердженням стосунків чоловіка та жінки, але самі по собі не є доказами проживання сторін однією сім`єю. Надані позивачем паспорт споживчого кредиту (а. с. 33 ) та касовий чек з магазину Comfy ( а. с. 31) свідчать про купівлю товарів, однак доказів, що ці товари були придбані в інтересах сім`ї чи за спільні кошти, матеріали справи не містять. ОСОБА_1 зареєстрований як ФОП 04.03.202 року, а тому його твердження про те, що з 2017 року він з ОСОБА_2 мав спільний бізнес, - є надуманими та не підтверджені відповідними доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі No 129/1033/13-ц (провадження No 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Розглянувши справу, суд першої інстанції правильно виснував, що в матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 24 липня 2016 року по червень 2022 року вели спільне господарство, мали спільний бюджет, несли спільні витрати, тобто мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю, а відтак дійшов вірного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Оцінюючи посилання в апеляційній скарзі на те, що в суді першої інстанції відповідачка визнавала факт спільного проживання з позивачем однією сім`єю, апеляційний суд, прослухавши аудіозапис судового засідання, приходить до висновку, що фрази, які наведені в апеляційній скарзі, вирвані із загального контексту і відповідачка як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції не визнавала ні факт проживання її з позивачем як чоловіка та дружини, ні ту обставину, що автомобіль, який просить поділити позивач, був придбаний ними за спільні кошти.

Сам по собі факт перебування позивача та відповідачки у близьких стосунках чоловіка та жінки не заперечувала й сама відповідачка. Водночас тільки цей факт не може свідчити, що сторони проживали в зазначений період (з 02 жовтня 2010 року по червень 2022 року, причому до серпня 2016 року відповідачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 ), а придбаний відповідачкою автомобіль VOLVO XC 90, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , є спільною сумісною власністю сторін, оскільки позивач не надав доказів ведення спільного господарства, наявності у сторін бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

За встановлених обставин суд першої інстанції, вірно оцінив докази, наявні в справі, у їх сукупності та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову через його недоведеність.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 не містить доводів, які б спростовували ухвалене у справі рішення суду першої інстанції, яке ґрунтується на повному та всебічному з`ясуванні обставин справи, постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 04 листопада 2024 року підлягає залишенню без змін, а подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Розподіл судових витрат.

При поданні апеляційної скарги ОСОБА_1 поніс судові витрати у виді сплати судового збору в розмірі 7 019, 70 грн (а. с. 171), які слід залишити за ним, з урахуванням того, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає. Доказів понесення в ході апеляційного розгляду судових витрат відповідачкою матеріали справи не містять.

На підставі викладеного та керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Янчуком Олександром Васильовичем, залишити без задоволення.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 04 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 березня 2025 року.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді Т. Б. Сало

І. М. Стадник