ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 671/713/24

Провадження № 22-ц/820/603/25

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

секретар судового засідання Демчук В.М.

за участю представника відповідача Виростка А.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 11 листопада 2024 року (суддя Бабій О.М.).

Заслухавши доповідача, пояснення представника учасника справи, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про відшкодування шкоди.

Позов обґрунтовувала тим, що 27 вересня 2021 року в м. Волочиськ вантажний потяг №2750 сполученням «Львів-Гречани» під керуванням машиніста ОСОБА_2 здійснив наїзд на ОСОБА_3 , внаслідок чого останній від отриманих травм помер на місці. Вказані обставини встановлені в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000194.

Вказувала, що у зв`язку з загибеллю чоловіка їй заподіяно моральної шкоди, оскільки вона втратила чоловіка з яким проживала разом 47 років, була пов1язаниа спільним побутом, сімейними стосунками. Крім втрат, пов`язаних з підтримкою та допомогою, позивачка відчуває біль та страждання через смерть свого чоловіка, оскільки смерть рідної людини є найтяжчою втратою, що не може не спричиняти зміну в психоемоційному стані. З урахуванням наведеного, невідновності заподіяної шкоди, її тривалості та глибини страждань, позивачка оцінює розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди у сумі 300000 грн.

Крім того, зазначала, що понесла витрати на встановлення та виготовлення надгробного пам`ятника у розмірі 50000 грн.

Враховуючи викладене вище, просила суд стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 300000 грн у відшкодування моральної шкоди та 50000 грн у відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника.

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 11 листопада 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 100000 грн моральної шкоди та 50000 грн витрат на спорудження надгробного пам`ятника, а всього - 150000 грн.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 2422,40 грн.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись рішенням суду першої інстанції, АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. При цьому, посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що обставини, на які покликається позивач, є загальними абстрактними твердженнями, а не конкретними фактами, що мають відношення до справи. Вважає, що позивачкою не доведено факту завдання моральних страждань та душевних переживань, наявність втрат майнового та немайнового характеру, що настали у зв`язку з непоправними діями чи бездіяльністю відповідача, а тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Звертають увагу, що смерть ОСОБА_3 настала у зв`язку з його очевидним умислом, оскільки він не здійснював перехід через залізничну колію, а умисно знаходився на шляху прямування поїзда, не реагуючи на звукові сигнали.

Крім того, вказує, що АТ «Українська залізниця» є стратегічним підприємством залізничного транспорту, яке у зв`язку зі збройною агресією проти України несе витрати докладаючи усіх зусиль для збереження життя людей та зміцнення обороноздатності країни, що свідчить про неможливість відшкодування шкоди у заявленому розмірі.

Щодо відшкодування витрат на встановлення пам`ятника, зазначає, що такий розмір витрат є завищений та непідтверджений належними доказами і не відповідає граничній вартості стандартних пам`ятників у даній місцевості.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

В судовому засіданні представник відповідача Виростко А.В. підтримав апеляційну скаргу.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив та виходив з того, що постановою слідчого СВ відділу поліції № 2 Хмельницького районного управління поліції ГУНП в Хмельницькій області лейтенанта поліції Панчишина Д.В. закрито кримінальне провадження № 0000194 від 27 вересня 2021 року у зв`язку з відсутністю у даному кримінальному провадженні події будь-якого кримінального правопорушення (а.с. 6-8).

Вказаною постановою встановлено, що 27 вересня 2021 року о 16 год. 14 хв. в м. Волочиськ вантажний потяг № 2750 сполученням «Львів - Гречани» під керуванням машиніста ОСОБА_2 здійснив наїзд на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя м. Волочиськ, який знаходився на залізничній колії, внаслідок чого ОСОБА_3 від отриманих травм помер на місці.

За вказаним фактом 27 вересня 2021 року СВ ВП № 2 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000194 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України та розпочато досудове розслідування.

Згідно з довідкою розшифрування швидкостемірної стрічки з розрахунком гальмівного шляху потяга № 2750 при електровозі ВЛ80к-650 на 1284 км. пк3. ст. Волочиськ 27 вересня 2021 року о 16 год. 06 хв. було здійснене екстрене гальмування при швидкості 36 км/год. для попередження наїзду на людину.

Також згідно з результатами розслідування встановлено, що машиніст діяв згідно вимог пункту 10.10.21 Інструкції з обслуговування та експлуатації гальм рухомого складу на залізницях України ЦТ-ЦВ-ЦЛ-0015 та вимог пункту 1.3 Правил технічної експлуатації залізниць України. Швидкість руху на момент застосування екстренного гальмування - 36 км/год, розрахунковий гальмівний шлях потяга 210 м, фактичний гальмівний шлях 200 м. Дії машиніста були вірні.

Згідно з довідкою про причину смерть №602 від 28.09.2021, причина смерті ОСОБА_3 розрив тканини головного мозку, множинні переломи кісток черепа.

Відповідно до висновку експерта № 61 від 22.10.2021 за наслідками проведеної судової медичної експертизи, причиною смерті ОСОБА_3 є відкрита черепно-мозкова травма, яка була викликана переломом кісток склепіння та основи черепа та розривами мозкової речовини, що підтверджується наявністю вказаних ушкоджень, які були виявлені при проведенні експертизи трупа. Наявні у ОСОБА_3 тілесні ушкодження є характерними для залізничної травми і могли утворитися при наїзді залізничним транспортом (вантажним потягом). Під час судово-токсикологічної експертизи крові з трупа ОСОБА_3 виявлено наявність етилового алкоголю в кількості 3,76 проміле, що має ознаки тяжкої степені алкогольного сп`яніння (а.с. 9-14).

03.07.2023 між ФОП ОСОБА_4 (підрядником) та ОСОБА_1 (замовником) укладено договір підряду б/н, відповідно до умов якого замовник доручає, а підрядник зобов`язується надати послуги по виготовленню та встановленню пам`ятника на кладовищі в м. Волочиськ, у відповідності до умов договору, замовник, в свою чергу, зобов`язується прийняти цю роботу та оплатити її.

Відповідно до квитанцій до прибуткового касового ордера №85 від 03.07.2023 та №87 від 28.08.2023, виданих ФОП ОСОБА_4 , ОСОБА_5 сплатила аванс за пам`ятник та здійснила остаточний розрахунок за нього на суму 50000 грн.

ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та позивачка ОСОБА_1 з 03.09.1977 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі статтею 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини.

Статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що право кожного на життя охороняється законом.

Підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують безпеку життя і здоров`я громадян, які користуються його послугами, а також безпеку руху поїздів, охорону навколишнього природного середовища згідно з чинним законодавством України. Безпека руху поїздів - це комплекс організаційних і технічних заходів, спрямованих на забезпечення безаварійної роботи та утримання в постійній справності залізничних споруд, колій, рухомого складу, обладнання, механізмів і пристроїв (частини перша-друга статті 11 Закону України «Про залізничний транспорт»).

Відповідно до статті 23 ЦК України, кожна особа, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою зокрема щодо членів її сім`ї.

Якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала (стаття 1167 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Крім того, слід ураховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України застосовуються тоді, коли шкоду завдано джерелом підвищеної небезпеки.

Сторонами у справі не оспорювалося, що рухомий потяг (залізничний рухомий склад) створює підвищену небезпеку для осіб, які перебувають поблизу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зазначено, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини.

Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид, умисний злочин).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються у випадках завдання шкоди майну, а також ушкодженням здоров`я фізичній особі. Підставою для цього може бути груба необережність потерпілого, наприклад перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дій, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті, встановив, що причиною загибелі чоловіка позивачки стали травми, завдані внаслідок зіткнення з потягом, які були спричинені джерелом підвищеної небезпеки у зв`язку зі здійсненням експлуатації останнього та власною необережністю ОСОБА_3 .

Разом із цим, у даній справі, не встановлено наявності умислу потерпілого особи або існування обставин непереборної сили при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності з відшкодування моральної шкоди, завданої дружині загиблого ОСОБА_3 - ОСОБА_1 .

При визначенні розміру моральної шкоди, судом першої інстанції правильно застосовано положення частини другої статті 1193 ЦК України та, з урахуванням усіх обставин справи, а саме відсутності доказів порушення працівниками залізниці правил безпеки руху або експлуатації транспорту, водночас за наявності особистої необережності потерпілого, глибини та тривалості моральних страждань позивачки, а також принципів розумності, пропорційності та справедливості обґрунтовано визначено розмір відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн, що спростовує доводи апеляційної скарги відповідача про необхідність зменшення відповідного розміру.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для відшкодування завданої позивачці моральної шкоди, яка пов`язана з глибокими емоційними переживаннями та моральними стражданнями через передчасну смерть чоловіка, порушення укладу її життя. Факт загибелі чоловіка позивачки є безумовним свідченням спричинення їй глибоких моральних страждань.

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги щодо завищеного розміру моральної шкоди, оскільки гроші виступають еквівалентом завданої моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та справедливої сатисфакції потерпілому. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 23 листопада 2022 року у справі № 686/13188/21 (провадження № 61-3943св22), від 19 квітня 2023 року у справі № 336/10216/21 (провадження № 61-73св23).

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19, провадження № 14-24цс21).

Таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням усіх обставин справи й доведеності позову.

Відповідно до ст. 1201 ч. 1 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

У постанові Верховного Суду від 19.03.2018 (справа №554/1793/15-ц), у відповідності до ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», під похованням померлого потрібно розуміти комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Матеріалами справи встановлено, що на виготовлення та встановлення надгробного пам`ятника позивачкою ОСОБА_1 було витрачено 50000 грн.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення витрат на спорудження надгробного пам`ятника в сумі 50000 грн.

Безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на положення постанови Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України «Про витрати на поховання та пов`язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання» №45 від 03.10.2008 в обґрунтування завищеної вартості надгробного пам`ятника, оскільки вказаний нормативний акт не поширюється на спірні правовідносини.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивачки з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 11 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 березня 2025 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай