ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/492/22Головуючий у 1-й інстанції Клим Т.П.
Провадження № 22-ц/817/127/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Гичко К.С.

прокурора Фігель О.Т.,

представника відповідача Сідорова В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 601/492/22 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2024 року (ухвалене суддею Клим Т.П., повний текст якого складено 11 листопада 2024 року) в справі за позовом керівника Кременецької окружної прокуратури в інтересах держави до Кременецької міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки з одночасним припиненням речових прав на них, повернення на користь держави земельних ділянок з незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2022 року керівник Кременецької окружної прокуратури в інтересах держави звернувся до суду з позовом до Кременецької міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки з одночасним припиненням речових прав на них, повернення на користь держави земельних ділянок з незаконного володіння.

Позов обґрунтовано тим, що Кременецькою окружною прокуратурою в межах кримінального провадження №0000164 від 03 квітня 2020 року вивчено дотримання вимог земельного та водного законодавства при використанні земельних ділянок. Встановлено, що рішенням Дунаївської сільської ради Кременецького району Тернопільської області від 30 березня 2015 року №701 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та безоплатної передачі», затверджено ОСОБА_2 проєкт землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту села Куликів площею 1.7243 га кадастровий номер :04:001:0244 та площею 0.2757 га кадастровий номер :04:001:0245. Також вказаним рішенням передано ОСОБА_2 безоплатно у власність вказані земельні ділянки. Відомості щодо реєстрації права власності на вищевказані земельні ділянки внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20 квітня 2015 року. Однак, вказані земельні ділянки не могли бути передані у власність ОСОБА_2 без погодження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, оскільки частина вказаних ділянок знаходиться в межах нормативних розмірів прибережної захисної смуги річки Іква, тобто включають в себе землі, що відносяться до земель водного фонду, а тому вони передані у власність з порушенням вимог ст.60 ЗК України.

У зв`язку з наведеним позивач просив суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення Дунаївської сільської ради Кременецького району Тернопільської області від 30 березня 2015 року №701 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та безоплатної передачі»;

- скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0244 площею 1.7243 га для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту села Куликів Кременецького району Тернопільської області, з одночасним припиненням речового права на неї, що зареєстровано за ОСОБА_2 рішенням за №20772879 від 20 квітня 2015 року;

- скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0245 площею 0.2757 га для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту села Куликів Кременецького району Тернопільської області, з одночасним припиненням речового права на неї, що зареєстровано за ОСОБА_2 рішенням за №20775093 від 20 квітня 2015 року;

- повернути на користь держави в особі Кременецької міської ради земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0244 площею 1.7243 га для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту села Куликів Кременецького району Тернопільської області, яка перебуває в незаконному володінні ОСОБА_2 ;

- повернути на користь держави в особі Кременецької міської ради земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0245 площею 0.2757 га для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту села Куликів Кременецького району Тернопільської області, яка перебуває в незаконному володінні ОСОБА_2 .

У лютому 2022 року відповідач Кременецька міська рада подала до суду відзив на позову в якому зазначила, що визнає позовні вимоги (т.1 а.с.204).

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення Дунаївської сільської ради Кременецького району Тернопільської області від 30 березня 2015 року №701 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та безоплатної передачі».

Повернуто на користь держави в особі Кременецької міської ради земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0244 площею 1.7243 га для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту села Куликів Кременецького району Тернопільської області, яка перебуває в незаконному володінні ОСОБА_2 .

Повернуто на користь держави в особі Кременецької міської ради земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0245 площею 0.2757 га для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту села Куликів Кременецького району Тернопільської області, яка перебуває в незаконному володінні ОСОБА_2 .

Стягнуто з відповідачів Кременецької міської ради та ОСОБА_2 на користь Тернопільської обласної прокуратури судовий збір 7443.00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Сідоров В.М., та заступник керівника Тернопільської обласної прокуратури подали на нього апеляційні скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказують, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що прибережна захисна смуга могла встановлюватися без проєкту землеустрою, що суперечить ч.7 ст.88 ВК України, оскільки відсутність такого проєкту є підставою для визнання відповідних обмежень неправомірними.

Зазначає, що прибережні захисні смуги встановлюються від урізу води у меженний період, тобто за умов найнижчого рівня води. Водночас суд не дослідив, чи було обрахування нормативних відстаней проведено саме у цей період. Матеріали справи не містять доказів, що уріз води визначався за меженного періоду. Це створює ризик необґрунтованого збільшення нормативної ширини прибережної захисної смуги, що впливає на правильність висновків суду. Таким чином суд першої інстанції необґрунтовано посилався на висновки земельно-технічної експертизи без детального аналізу їх обґрунтованості, оскільки не враховано відсутність встановлення фактичного урізу води у меженний період та невідповідність розрахунків експертів ст.88 ВК України.

Крім того, суд першої інстанції ігнорував необхідність врахування реального статусу водного об`єкта (річка, ставок чи інше), який безпосередньо впливає на визначення ширини прибережної захисної смути.

У зв`язку з наведеним просить рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2024 року в частині задоволення позову скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури мотивована тим, що зазначена у мотивувальній частині оскаржуваного рішення судова практика в частині відмови у задоволенні позову не є релевантною для справи, що розглядалася, а спірні правовідносини не мають ознак подібності передусім за характером таких правовідносин та способу захисту, обраного позивачем.

Зазначає, що державна реєстрація у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права приватної власності на об`єкт з обмеженою оборотоздатністю за особою, яка протиправно його набула у приватну власність, може бути перешкодою в реалізації територіальною громадою речових прав на зазначений об`єкт. Тому, з метою захисту державних інтересів, забезпечення конституційного режиму права власності на обмежені у цивільному обороті об`єкти, з урахуванням вимог ст.ст.26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до складу позовних вимог за спором прокурором включено скасування державної реєстрації речових прав на земельну ділянку за приватним відповідачем.

Аналогічну позицію висловлено рішеннями судів за справами прокурора у негаторних позовах про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні державними чи комунальними землями категорій, що обмежені у цивільному обороті.

До прикладу, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2024 року у справі № 927/1206/24 про повернення державі земель історико-культурного призначення, зауважила, що скасування державної реєстрації права, що має наслідком припинення речових прав на цю ділянку, поновить права законного розпорядника спірного наділу.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі №904/3657/18 навела висновки про те, що спір про скасування рішення, запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно потрібно розглядати як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно зокрема, висновки у постанові.

Відтак вимога прокурора про скасування державної реєстрації прав на земельну ділянку водного фонду є складовою негаторного позову про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні цим наділом, а обраний прокурором спосіб захисту є правомірним та ефективним.

У зв`язку з наведеним просить рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2024 року в частині відмови у задоволення позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задоволити.

27 грудня 2024 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від прокурора Тернопільської обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 .

Відзив мотивовано тим, що відсутність проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає відсутність самої прибережної захисної смуги. Зазначає, що до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України. Таким чином доводи апелянта з приводу відсутності проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не ґрунтуються на вимогах законодавства, суперечать висновкам Верховного Суду за подібними правовідносинами, а рішення суду першої інстанції у зазначеній частині відповідає критеріям законності.

Щодо періоду обстеження спірних земельних ділянок, зазначає, що позовні вимоги прокурора ґрунтувалися серед іншого на висновках експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи № 843/844/991-996/20-22 від 10 серпня 2020 року, згідно якої обстеження спірних наділів судовим експертом проведено 21 липня 2020 року, тобто у меженний період річки Іква.

У зв`язку з наведеним просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

В судовому засіданні прокурор Фігель О.Т. свою апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на мотиви, викладені у них. Проти апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечила.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Сідоров В.М. свою апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені у ній. Проти апеляційної скарги заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури заперечив.

Інші учасники в судове засідання не зв`явилися, однак належним чином були повідомленні про дату час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

03 лютого 2015 року ОСОБА_2 звернувся із заявою до Дунаївської сільської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність площами 1.7243 га та 0.2757 га, які розташовані в межах населеного пункту села Куликів (т.1 а.с.23, звор.).

Рішенням сесії Дунаївської сільської ради Кременецького району Тернопільської області №677 від 04 лютого 2015 року ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність площами 1.7243 га та 0.2757 га, які розташовані в межах населеного пункту села Куликів, для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель не наданих у власність та постійне користування (т.1 а.с.24).

10 лютого 2015 року ОСОБА_2 звернувся до ТОВ «Галицькі землі» із заявою про виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок загальною площею 2.0000 га, в тому числі 1.7243 га та 0.2757 га для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту села Куликів, на підставі чого було виготовлено відповідний проект (а.с.20-41).

Рішенням Дунаївської сільської ради Кременецького району Тернопільської області від 30 березня 2015 року №701 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та безоплатної передачі», вирішено затвердити ОСОБА_2 проєкт землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту села Куликів площами 1.7243 га кадастровий номер :04:001:0244 та 0.2757 га кадастровий номер :04:001:0245 для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту села Куликів. Також вказаним рішенням передано ОСОБА_2 безоплатно у власність вказані земельні ділянки (т.1 а.с.19).

Апеляційним судом встановлено та сторонами не заперечувалося, що земельні ділянки площами 1.7243 га кадастровий номер :04:001:0244 та 0.2757 га кадастровий номер :04:001:0245 знаходяться неподалік річки Іква.

Як видно із листа Сектору в Тернопільській області Державного агентства водних ресурсів України від 17 червня 2020 року за №97/ТП/21-20, відповідно до ст.79 ВК України р.Іква належить до середніх річок. Станом на 17 червня 2020 року ніяких погоджувальних та дозвільних документів ОСОБА_2 для місця ведення господарської діяльності чи створення штучних водойм на території с.Куликів Кременецького району Тернопільської області сектором не видавалось, проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій земель водного фонду та водоохоронних зон р.Ікви на розгляд в сектор не надходили (т.1 а.с.49).

Висновком судового експерта Тернопільського відділення КНДІСЕ Олійника В.Л. за результатами проведеної земельно-технічної експертизи від 10 серпня 2020 року №843/844/991-996-20-22 встановлено наступне:

- фактичне землекористування земельних ділянок з кадастровими номерами :04:001:0244, :04:001:0245, що розташовані в с.Куликів Кременецького району Тернопільської області, не відповідає відомостям з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомостям розробленого проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_2 в межах населеного пункту с.Куликів Кременецького району Тернопільської області, не відповідає вимогам ч.1 ст.91 Земельного кодексу України, п.9 ст.35 Закону України «Про охорону земель».

- на земельних ділянках з кадастровими номерами :04:001:0244, :04:001:0245 наявні штучні водні.

- на земельних ділянках з кадастровими номерами :04:001:0244, :04:001:0245 наявні фактичні ознаки порушення ґрунтового покриву.

- згідно меж земельної ділянки кадастровий номер :04:001:0245, визначених при розробленні проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_2 в межах населеного пункту села Куликів Кременецького району Тернопільської області, станом на день проведення огляду (21 липня 2020 року), вказана земельна ділянка частково (а саме 0.1923 га) розташована в межах нормативних розмірів прибережної захисної смуги, які визначені ст.60 ЗК України та ст.88 ВК України для середніх річок, а також встановлено, що ґрунтовий насип розташований повністю в межах нормативних розмірів прибережної захисної смуги та за межами земельної ділянки :04:001:0245.

- згідно меж земельної ділянки кадастровий номер :04:001:0244, визначених при розробленні проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_2 в межах населеного пункту села Куликів Кременецького району Тернопільської області, станом на день проведення огляду (21 липня 2020 року), вказана земельна ділянка частково (а саме 0.3384 га) розташована в межах нормативних розмірів прибережної захисної смуги, які визначені ст.60 ЗК України та ст.88 ВК України для середніх річок, а також встановлено, що ґрунтовий насип розташований повністю в межах нормативних розмірів прибережної захисної смуги та за межами земельної ділянки :04:001:0244.

Судовий експерт під час складання вказаного висновку попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України.

Апеляційний суд зазначає, що висновок експерта підготовлений в межах кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, може бути визнаний доказом у цивільній справі, якщо експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у цивільній справі, навіть незважаючи на те, що на момент розгляду цієї справи вирок у кримінальному провадженні не ухвалено.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2024 року у справі № 465/2710/20.

Листом від 23 січня 2021 року №01-113/02-18 Кременецька районна державна адміністрація Тернопільської області повідомила, що категорія земельних ділянок з кадастровими номерами :04:001:0244, :04:001:0245 землі сільськогосподарського призначення (т.1 а.с.76).

Згідно листа Кременецької районної державної адміністрації від 24 січня 2022 року №02-122/02-20, генеральний план села Куликів Кременецького району розроблений проектним інститутом «Укрземпроект», м.Київ, в 1972 році. Замовником містобудівної документації був колгосп «Заповіт Ілліча» Кременецького району Тернопільської області. Зміни до згаданої містобудівної документації не вносились. Земельна ділянка за кадастровим номером :04:001:0244 згідно генерального плану с.Куликів орієнтовно розташована частково на території визначеної генеральним планом існуючої житлової садибної зони, а частково на території, яка не охоплена проектними рішеннями генерального плану. Земельна ділянка за кадастровим номером :04:001:0245 орієнтовно розташована на території визначеної генеральним планом існуючої житлової садибної зони (т.1 а.с.78).

Відповідно до листа Волинського обласного центру з гідрометеорології від 25 лютого 2021 року №993-02/03-184, річка Іква відноситься до середніх річок. Площа водозбору становить 2250 кв.км., довжина 156 км. Прибережна захисна смуга з обох берегів становить 50 м (т.1 а.с.82).

Згідно листа Кременецької міської ради від 12 січня 2021 року №46/02-25, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №724-р від 12 червня 2020 року «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Тернопільської області», територія Дунаївської сільської ради віднесена до Кременецької міської територіальної громади із адміністративним центром в місті Кременець. Тому, згідно підпункту 4 пункту 6-1 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сформована Кременецька міська територіальна громада з центом у місті Кременець є правонаступником усього майна, прав та обов`язків Дунаївської сільської ради (т.1 а.с.87).

Відповідно листа Кременецької міської ради від 01 лютого 2022 року №176/02-25 вбачається, що колишня Дунаївська сільська рада Кременецького району реорганізована шляхом приєднання до Кременецької міської ради, про що внесено відомості в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 22 грудня 2021 року. Кременецька міська рада відповідно до пункту 6-1 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є правонаступником усього майна, прав та обов`язків розформованої територіальної громади - Дунаївської сільської ради Кременецького району (населені пункти Дунаїв, Богданівка, Куликів, Савчиці), з 26 листопада 2020 року (т.1 а.с.108).

Технічною документацією по встановленню водоохоронних зон прибережних смуг малих річок і водойм Кременецького району Тернопільської області, виготовленою станом на 1980 рік та затвердженою рішенням виконавчого комітету Кременецької районної ради народних депутатів від 24 січня 1980 року №26, визначено, що вздовж берегів річок Іква і Горинь прибережна смуга запроєктована шириною 60 м з обох берегів (т.1 а.с.97).

Як вбачається з припису старшого інспектора у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області ОСОБА_3 від 08 вересня 2020 року№777-ДК/0444Пр/03/01/-20, розроблений проєкт землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_2 земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту села Куликів площами 1.7243 га та 0.2757 га та рішення Дунаївської сільської ради Кременецького району Тернопільської області від 30 березня 2015 року №701 прийняте з порушенням вимог ст.ст.58-61 ЗК України, ст.ст.4, 88, 89 ВК України, оскільки земельні ділянки, які передано у власність, становлять собою прибережну захисну смугу річки Іква (т.1 а.с.60-62).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність встановлюються нормами ЗК України, виходячи з редакції Закону, чинної на час правовідносин сторін.

Порядок отримання громадянами у власність земельних ділянок регламентовано нормами статей 116, 118, 121 ЗК України, у редакції чинній на час виникнення правовідносин сторін.

Відповідно до пункту «в» частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно з пунктом «б» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2.0 гектара.

Визначений статтею 118 ЗК України порядок передачі земельної ділянки у власність застосовується при умові дотримання вимог статей 116, 121 ЗК України.

Відповідно до частин другої та третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії:

а) землі сільськогосподарського призначення;

б) землі житлової та громадської забудови;

в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення;

г) землі оздоровчого призначення;

ґ) землі рекреаційного призначення;

д) землі історико-культурного призначення;

е) землі лісогосподарського призначення;

є) землі водного фонду;

ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Статтею 21 ЗК України визначено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для:

а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам;

б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок;

в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною;

г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

Згідно з положенням частини першої статті 3 ВК України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд.

Частина друга статті 3 ВК України визначає, що до водного фонду України належать:

1) поверхневі води: природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти;

2) підземні води та джерела;

3) внутрішні морські води та територіальне море.

Відповідно до статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті:

а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами;

б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами;

в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них;

г) береговими смугами водних шляхів;

ґ) штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.

Для створення сприятливого режиму водних об`єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Відповідно до статті 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди.

Відповідно до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України. Зокрема, громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (частини друга статті 59 ЗК України).

Отже, стосовно землі водного фонду закон забороняє органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади передавати в приватну власність землю відповідного цільового призначення окремо від дозволеного для передачі об`єкта замкненої природної водойми загальною площею до 3 га.

Крім того, за положеннями частина першої статті 60 ЗК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.

Згідно із частиною першою статті 88 ВК України, з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60, 62 ЗК України та статтями 88, 90 ВК України.

Так, згідно із статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється:

а) розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво;

б) зберігання та застосування пестицидів і добрив;

в) влаштування літніх таборів для худоби;

г) будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів;

ґ) влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо;

д) миття та обслуговування транспортних засобів і техніки.

Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Відповідно до частини другої статті 60 ЗК України, частини другої статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів;

б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів;

в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

Крім того, за положеннями частини шостої статті 88 ВК України у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації.

Згідно з п.2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року №434 у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації.

Порядок та умови виготовлення проєктів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначають статті 50, 54 Закону України «Про землеустрій».

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання.

Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України). Відтак відсутність проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Аналогічний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №469/1044/17; від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц; від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц; від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц; від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц; від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проєкту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст.88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Заволодіння приватними особами ділянками водного фонду всупереч чинному законодавству, без законного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і конституційними правами всіх інших осіб на безпечне довкілля, непогіршення екологічної ситуації та використання власності не на шкоду суспільству.

Перелік способів захисту земельних прав викладений у частині третій статті 152 ЗК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним зазначеною частиною, або ж іншим способом, який передбачений законом.

Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює перешкоди у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

На негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, допоки існують правовідносини та правопорушення.

Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням володіння, порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку потрібно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу, допоки триватиме порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку.

Такі висновки щодо належного способу захисту порушеного права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №469/1044/17-ц.

Згідно висновків Великої Палати ЄСПЛ у справі «Депаль проти Франції» (заява № 34044є/02) від 29 березня 2010 року зазначено, що «збереження прибережної зони, а особливо пляжів, «місць, відкритих для всіх», є прикладом місць, які вимагають особливого порядку облаштування. ЄСПЛ вважав у зв`язку з цим, що втручання держави в здійснення заявником своїх прав мало законну мету загального інтересу: заохотити вільний доступ до берегової смуги, необхідність якого встановлена із усією очевидністю».

ЄСПЛ в рішенні вказував, що «політика облаштування території та охорони навколишнього середовища, де переважаюче значення має загальний інтерес, надає державі ширшу свободу розсуду, ніж це має місце при регулюванні виключно цивільних прав».

Також суд вважав, що встановлення обов`язку знести будинок за свій рахунок не було «особливим» і «надмірним». «Зрозуміло, що після такого тривалого періоду володіння знесення будинку представлятиме радикальне втручання в право заявника на користування майном».

Відмова продовжити дозволи і покладений на заявника обов`язок привести місцевість в стан, що передував будівництву будинку, зроблені з метою послідовного і більш суворого дотримання закону з точки зору необхідності захистити прибережну зону і публічне користування нею, а також виконати правила забудови.

Так, ЄСПЛ дійшов висновку, що «у справі владою держави-відповідача порушення ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції допущено не було» (п. 93).

Звертаючись до суду із даним позовом керівник Кременецької окружної прокуратури посилався на те, що земельні ділянки площами 1.7243 га кадастровий номер :04:001:0244 та 0.2757 га кадастровий номер :04:001:0245 не могли бути передані рішенням Дунаївської сільської ради у власність ОСОБА_2 без погодження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, оскільки частина вказаних ділянок знаходиться в межах нормативних розмірів прибережної захисної смуги річки Іква, а тому відносяться до земель водного фонду.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що земельні ділянки площами 1.7243 га кадастровий номер :04:001:0244 та 0.2757 га кадастровий номер :04:001:0245 належать до земель водного фонду (прибережна смуга річки Іква) та відсутній законний дозвіл уповноваженого органу на передачу у власність ділянок водного фонду.

Вказане підтверджується висновком судового експерта Тернопільського відділення КНДІСЕ Олійника В.Л. за результатами проведеної земельно-технічної експертизи від 10 серпня 2020 року №843/844/991-996-20-22 та приписом старшого інспектора у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області Каспрука В.С. від 08 вересня 2020 року №777-ДК/0444Пр/03/01/-20.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 не міг законно набути право приватної власності на спірні земельні ділянки на підставі прийняття рішенням Дунаївської сільської ради Кременецького району Тернопільської області від 30 березня 2015 року №701 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та безоплатної передачі».

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що існують правові підстави для задоволення позовних вимог про скасування рішення Дунаївської сільської ради Кременецького району Тернопільської області від 30.03.2015 року №701 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та безоплатної передачі» як незаконного та повернення земельних ділянок кадастровий номер :04:001:0244, :04:001:0245 на користь держави в особі Кременецької міської ради, які перебувають у незаконному володіння ОСОБА_2 .

Доводи апелянта ОСОБА_2 про те, що відсутність проєкту прибережної захисної смуги є підставою для визнання відповідних обмежень неправомірними, колегія суддів відхиляє, оскільки відсутність проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Твердження апелянта ОСОБА_2 про те, що у висновку земельно-технічної експертизи не враховано відсутність встановлення фактичного урізу води у меженний період, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки згідно висновку експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи № 843/844/991-996/20-22 від 10 серпня 2020 року щодо обстеження спірних наділів, судовим експертом проведено огляд 21 липня 2020 року, тобто у меженний період річки Іква. Більше того, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_2 не заявляв в суді першої інстанції клопотання про проведення іншої судової експертизи та не долучив належні та достатні докази, які спростовують доводи позивача.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є аналогічними викладеним у відзиві на позов, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на спірні земельні ділянки.

Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. mutatis mutandis постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 06 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14).

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі №469/1044/17 (пункт 67), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 14 вересня 2021 року у справі №359/5719/17 (пункт 119), від 16 вересня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 86)).

Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі №462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).

Задоволення судом позовної вимоги має, з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права), дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, і той, який обрав позивач, можна використати для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких він звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним, зокрема неефективним, і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлену позовну вимогу взагалі не можна використати для захисту права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, таку вимогу не можна розглядати як спосіб захисту (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 36), 22 вересня 2020 року у справі № 127/18934/18).

Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц.

Відповідно до абзацу другого частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.

Отже, ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. Виходячи з цього в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності слід відмовити.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №466/8649/16-ц.

Доводи апеляційної скарги заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури зводяться до незгоди із відмовою місцевого суду у задоволенні позовних вимог в частині скасування державної реєстрації права приватної власності на спірні об`єкти нерухомого майна з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає правильними висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо скасування державної реєстрації права приватної власності на спірні об`єкти нерухомого майна з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно, оскільки задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав з метою відновлення прав дійсного власника нерухомого майна - держави.

Пунктом 67 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 25 грудня 2015 року № 1127 (зі змінами і доповненнями), передбачено, що для державної реєстрації права власності у разі витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують право власності на таке майно належного власника, крім випадку, коли право власності належного власника було зареєстроване в Державному реєстрі прав.

Натомість, прокурором не наведено об`єктивних доводів щодо наявності перешкод для реєстрації за державою права власності на спірне нерухоме майно, яке є предметом спору.

Схожий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2023 року у справі № 546/910/21.

У відповідності до статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини другої статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позов частково, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури в інтересах держави залишити без задоволення.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2024 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені сторонами у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити в межах, ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 17 березня 2025 року.

Головуючий О.З. Костів

Судді: Б.О. Гірський

Н.М. Храпак