Справа № 461/3617/24 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/811/3454/24 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

без участі сторін,розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Галицького районного суду міста Львова від 16 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Либідь», Львівської філії Кредитної спілки «Либідь» про стягнення матеріальної та моральної шкоди за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кредитної спілки «Либідь», Львівської філії Кредитної спілки «Либідь» про стягнення матеріальної та моральної шкоди за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 13 вересня 2018 року, ухваленого за результатами розгляду цивільної справи № 461/4850/18, стягнуто з Кредитної спілки «Либідь» на користь ОСОБА_1 452 998 грн 76 коп. - пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. Дане рішення суду вступило в законну силу 17 жовтня 2018 року та 23 жовтня 2018 року було видано виконавчий лист, який було пред`явлено до виконання до Голосіївського районного відділу ДВС у м. Києві.

ОСОБА_1 вказував, що на момент звернення до суду з даним позовом Голосіївським ВДВС у м. Києві відкрито виконавче провадження № 57973035 та тривають виконавчі дії, однак відповідач ухиляється від виконання грошового зобов`язання.

Позивач стверджував, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних виступають способом захисту його майнового права та інтересів, відтак вважав, що з відповідача на його користь підлягають стягненню 3% річних у сумі 79 789 грн 84 коп. за період з 18 жовтня 2018 року по 31 жовтня 2024 року, а також інфляційні втрати у розмірі 315 377 грн 74 коп.

Окрім того, ОСОБА_1 зазначив, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань, йому було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у погіршенні самопочуття, поведінки та емоцій, зміні свого звичайного способу життя, режиму праці і відпочинку.

Він був позбавлений можливості користуватися та вільно розпоряджатися належними йому грошовими коштами, тому оцінює спричинену йому моральну шкоду у розмірі 977 531 грн 00 коп.

Також, ОСОБА_1 вказував, що упродовж 10 грудня 2018 року по 10 серпня 2023 року ним з банківськими установами було укладено ряд договорів щодо банківського вкладу на депозитний рахунок.

Таким чином, він мав змогу вкласти кошти у розмірі 452 998 грн 76 коп. та отримати пасивний дохід у загальному розмірі 2 762 131 грн 99 коп., однак через неналежне виконання відповідачем свого грошового зобов`язання ОСОБА_1 був позбавлений такої можливості, а тому вважав, вказану суму недоотриманим доходом, тобто упущеною вигодою.

Просив стягнути солідарно з Кредитної спілки «Либідь», Львівської філії Кредитної спілки «Либідь» на його користь матеріальні збитки за несвоєчасне виконанні грошового зобов`язання у розмірі 3 157 299 грн 57 коп., що складається із 79 789 грн 84 коп.- на відшкодування трьох процентів річних; 315 377 грн 74 коп. на відшкодування інфляційних втрат; 2 762 131 грн 99 коп. на відшкодування упущеної вигоди та 977 531 грн 00 коп. компенсації на відшкодування моральної шкоди за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

Заочним рішенням Галицького районного суду міста Львова від 16 вересня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 13 вересня 2018 року у цивільній справі №461/4850/18 за його позовом до Кредитної спілки «Либідь», Львівської філії Кредитної спілки «Либідь», стягнуто з Кредитної спілки «Либідь» на мою користь 452 998,76 грн. пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

Вказує, що зобов`язання у розмірі 452 998,76 грн. виникло у відповідача - кредитної спілки «Либі на підставі рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 вересня 2018 року у справі №461/4850/18, ч.5 ст. 11 ЦК України.

Зазначає, що грошові кошти у розмірі 452 998,76 грн. належать мені на праві власності згідно рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 вересня 2018 року у справі №461/4850/18, ці кошти було мною надано в кредит.

Стверджує, що договір про надання кредиту в розмірі 452 998,76 грн. з відповідачем він не укладав і матеріали справи не містять доказів і суд таких доказів не здобув, що грошові кошти у розмірі 452 998,76 грн., які належать мені на права власності, були надані відповідачам в кредит.

Вказує, що необгрунтована відмова Кредитної спілки «Либідь» у поверненні йому грошових коштів згідно рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 вересня 2018 року у справі №461/4850/18 - є протиправною і такими Кредитна спілка «Либідь» спричинила йому моральну шкоду у виді страждань, принижень та зміни способу життя.

Вважає, що доказом неповернення йому грошових коштів у розмірі 452 998,76 грн., є відкрите виконавче провадження ВП № 58914345 по стягненню цих коштів з відповідача в примусовому порядку. Тривають виконавчі дії, боржник ухиляється від виконання зобов`язання, щодо повернення мені коштів у розмірі 452 998,76 грн. відповідно до рішення суду. Вказаним виконавчим провадженням ВП №57973035 станом на 29.04.2024р. встановлено факт, щодо неповернення йому грошових коштів відповідачем.

Просить заочне рішення Галицького районного суду міста Львова від 16 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що відповідно до ст.360 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому їх неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їх відсутності.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, є дата складення повного судового рішення 17 березня 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення із наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 13 вересня 2018 року, за результатами розгляду цивільної справи № 461/4850/18 за позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Либідь», Львівської філії Кредитної спілки «Либідь» про стягнення пені, Галицьким районним судом м. Львова ухвалено рішення про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до резолютивної частини означеного рішення, з Кредитної спілки «Либідь» на користь ОСОБА_1 стягнуто 452998 грн 76 коп. Рішення суду вступило в законну силу 17 жовтня 2018 року.

26 грудня 2018 року старшим державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бондаренком М.В. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 57973035.

Позивач у своїй позовній заяві посилався на те, що Кредитна спілка «Либідь» прострочила виконання грошового зобов`язання на вимогу сплатити суму боргу, а відтак, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних виступають способом захисту його майнових прав та інтересів. Стверджував, що знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів спричинило його матеріальні втрати, які підлягають відшкодуванню (інфляційні втрати). Згідно наявного у матеріалах розрахунку, ОСОБА_1 стверджував, що з відповідача на його користь підлягають стягненню 3% річних у сумі 79 789 грн 84 коп. за період з 18 жовтня 2018 року по 31 жовтня 2024 року, а також інфляційні втрати у розмірі 315 377 грн 74 коп.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із наступного.

17 березня 2022 року набрав чинності п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан із 5 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який згодом був продовжений відповідними Указами і діє дотепер.

На підставі цього, вимоги позивача про застосування ст.625 ЦК України, заявлені за період, який стосується періоду дії в країні воєнного стану, задоволенню не підлягають. Разом з тим, з наявного у матеріалах справи розрахунку встановлено, що позивачем не було враховано вищенаведену норму законодавства під час звернення до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції посилався на ст. ст. 23, 386, 1167 ЦК України, п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, та зазначив, що доводи ОСОБА_1 щодо заподіяння йому моральної шкоди у розмірі 977531 грн 00 коп. ґрунтуються лише на власних твердженнях позивача та не підкріплені жодними належними та допустимими доказами у справі. Позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу, який засвідчує як сам факт спричинення йому моральної шкоди, так і причинно-наслідковий зв`язок між діями (бездіяльністю) відповідача та настанням такої шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині збитків (упущеної вигоди) у загальному розмірі 2 762 131 грн 99 коп., суд першої інстанції посилався на те, що ОСОБА_1 не доведено реальних втрат, які він поніс. Укладені договори про внесення банківського вкладу не свідчать про наявність упущеної вигоди. Позивачем не долучено до матеріалів справи доказів, які б свідчили про наявність законних підстав для задоволення позову.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч.1 ст. 598 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах і в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст. 1058 ЦК України).

Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а фінансова установа - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Рішення про присудження є рішенням, яким підтверджуються права, обов`язки та законні інтереси сторін і одну сторону зобов`язано виконати на користь другої певні дії або утриматися від їх виконання.

Рішення про стягнення грошового боргу є рішенням про присудження й лише надає праву вимоги кредитора ознак безпосередньої примусовості у реалізації, нічого не змінюючи у змісті самого спірного правовідношення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц вказала, що набрання законної сили рішенням про присудження не змінює і не припиняє того зобов`язання, до примусового виконання обов`язку з якого присуджений боржник. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, а згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється на підставах, визначених договором або законом. Набрання законної сили рішенням про присудження не змінює і не припиняє того зобов`язання, до примусового виконання обов`язку з якого присуджений боржник. Тому немає жодних підстав вважати, що у разі присудження відсотків за договором банківського вкладу за рішенням суду таке зобов`язання виникає не з договору, а з рішення суду про задоволення вимог вкладника.

Аналогічна позиція висловлена також Верховним Судом у постанові від 4 жовтня 2023 року у справі № 461/5866/20.

Позивач заявив вимоги про солідарне стягнення належних йому коштів із КС «Либідь» та Львівської філії цієї Кредитної спілки як солідарних боржників.

Колегія суддів вважає, що належним відповідачем є КС «Либідь», виходячи із наступного.

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільну процесуальну дієздатність) мають, зокрема, юридичні особи (ч.1 ст. 47 ЦПК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України).

Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (ст. 80 ЦК України).

Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до Єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення (ч.1 ст. 89 ЦК України).

Філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза місцем її знаходження та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення (ч.ч. 1-3 ст. 95 ЦК України).

Відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Львівська філія КС «Либідь» є відокремленим підрозділом цієї Кредитної спілки та у її інтересах здійснює свою діяльність.

Оскільки філія як відокремлений підрозділ не є юридичною особою, не наділена цивільною процесуальною дієздатністю і не може бути стороною у цивільному процесі, тому справа щодо відповідача, яким є філія, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 760/32455/19.

З наведених причин провадження у справі щодо відповідача - Львівської філії КС «Либідь» належить закрити.

Пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України стосується звільнення позичальника від відповідальності, визначеної ст.625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця неустойки за прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем).

Спірні правовідносини не стосуються кредиту (позики).

На відміну від договорів позики, у інших правовідносинах сторонам необхідно доводити, що зобов`язання не виконано саме у зв`язку з воєнним станом і у випадку доведення факту невиконання зобов`язання у зв`язку з настанням обставин непереборної сили, сторона договору буде звільнена від відповідальності.

Відповідно до статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

За іншими зобов`язаннями, окрім договорів позики, у кожному випадку необхідно доводити, що прострочення відбулося саме у зв`язку з обставинами непереборної сили. Загального посилання на введення в Україні воєнного стану в таких випадках недостатньо.

Відповідно до ч.1 ст. 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини.

На сайті Торгово-промислової палати України розміщено загальний офіційний лист щодо засвідчення форс-мажорних обставин.

Незважаючи на те, що такий загальний офіційний лист щодо засвідчення форс-мажорних обставин стосується невизначеного кола осіб, це не означає, що такий лист звільняє від цивільно-правової відповідальності сторону договору. Зокрема, у будь-якому разі стороні необхідно довести, що зобов`язання невиконане саме у зв`язку з воєнними діями.

Відповідно до ч.2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Незважаючи на те, що Торгово-промислова палата України розмістила загальний офіційний лист щодо засвідчення форс-мажорних обставин, вказане не є безумовною підставою для звільнення сторони від відповідальності за невиконання зобов`язання.

Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) визначений Регламентом засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Відповідно до пункту 6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за заявою зацікавленої особи по кожному окремому договору, контракту, угоді тощо, а також по податкових та інших зобов`язаннях/обов`язках, виконання яких настало згідно з законодавчим чи іншим нормативним актом або може настати найближчим часом і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Сертифікат не може засвідчувати форс-мажорні обставини на майбутнє. У разі якщо сертифікат про форс-мажорні обставини виданий щодо обставин, які на момент його видачі тривають та період дії яких встановити неможливо, заявник, після закінчення дії таких обставин, має право звернутися до ТПП України для засвідчення форс-мажорних обставин за подальший період саме з дня, наступного за датою видачі сертифікату до дня їх закінчення.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 1 жовтня 2019 року у справі №805/385/17-а.

Наслідки невиконання цивільно-правових зобов`язань суттєво змінились лише за договорами позики. Зокрема, боржники за такими договорами звільняються від оплати штрафу, пені, трьох процентів річних, інфляційних втрат та іншої відповідальності.

Наслідки невиконання зобов`язання у інших правовідносинах такі ж, що і були до запровадження воєнного стану. Тобто, якщо сторона доведе, що порушила зобов`язання у зв`язку з непереборними обставинами, вона має бути звільнена від відповідальності. Якщо таких обставин сторона довести не зможе, то буде нести відповідальність на загальних засадах.

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

У постанові від 31 січня 2024 року (справа № 183/7850/22) Верховний Суд зазначив наступне.

«Касаційний суд вже робив висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що: на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23).

Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Законодавець в пункті 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не передбачив особливостей у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) грошового зобов`язань щодо повернення депозиту та виконання рішення суду про стягнення коштів. Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 щодо можливості застосування положень статті 625 ЦК України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти».

Зобов`язання може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, у якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу I книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання, так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відтак, з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року по справі № 686/21962/15-ц та від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами як до ухвалення рішення суду, так і після його ухвалення.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

26 квітня 2017 року Верховний Суд України у справі №3-1522гс16 сформулював правову позицію щодо обчислення перебігу строку позовної давності у спорах про стягнення 3% річних та інфляційних втрат після виконання боржником основного зобов`язання. Так, було зазначено, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Боржник має обов`язок сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, оскільки таке зобов`язання є триваючим.

Встановлено, що КС «Либідь» повинна сплатити грошові кошти позивачу, але неправомірно їх не сплачує (не виконує грошове зобов`язання, встановлене рішенням суду). Тому відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, оскільки інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідач не заявляв про застосування позовної давності.

Стягнення 3 відсотків річних згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України не є неустойкою, адже є заходом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання, що застосовується у разі прострочення грошового зобов`язання.

За змістом ст. 625 ЦК України інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та три відсотки річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та відмовив у позові в частині стягнення інфляційних втрат за час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Тому доводи апеляційної скарги у цій частині колегія суддів вважає обґрунтованими.

ОСОБА_1 просив стягнути в його користь 79 789 грн 84 коп. на відшкодування 3 % річних (з 18 жовтня 2018 року по 31 серпня 2024 року). Проведений ним розрахунок не спростований відповідачем.

З відповідача КС «Либідь» належить стягнути в користь позивача 3 % річних із простроченої суми 452 998,76 грн., що становить 79 789 грн 84 коп.

Інфляційні втрати за період прострочення (жовтень 2018 року 01 червня 2024 року) складають 315 377 грн 74 коп., які підлягають стягненню в користь позивача із КС «Либідь».

При розрахунку розміру зазначених стягнень колегія суддів прийняла за вихідну величину для розрахунку суму невиконаного грошового зобов`язання (452 998,76 грн.) та період розрахунку (жовтень 2018 року 01 червня 2024 року), оскільки позивач просив провести стягнення за період до 01 червня 2024 року, а початком невиконання грошового зобов`язання належить вважати час звернення рішення суду до виконання (жовтень 2018 року).

Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Стаття 23 ЦК України є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Тобто, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 1 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц викладено наступний висновок: «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства».

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 1 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування.

Право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи.

Відмовляючи у стягненні моральної шкоди, суд першої інстанцій у оскаржуваному рішенні зазначив, що позивач не надав належних та достатніх доказів, які б підтверджували, що діями відповідача йому завдано моральної шкоди.

Суд не врахував, що судовими рішеннями встановлено, що КС «Либідь» не виконала своїх зобов`язань щодо повернення позивачу коштів за грошовими зобов`язаннями та ухиляється від виконання таких, допускає тривале порушення прав позивача на одержання належних йому коштів. Тривале неповернення коштів та невиконання судових рішень створює для позивача умови, які потребують від нього докладення додаткових зусиль для організації свого життя та побуту; а також моральні та психологічні втрати, пов`язані з відчуттям несправедливості внаслідок порушення його прав.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого.

При визначенні розміру моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 20 грудня 2024 року у справі № 761/26091/23).

Статтями 13, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права та змінюють практику застосування національного закону відповідно до рішення цього Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі 750/1591/18-ц зазначено, що «ЄСПЛ також зазначив, що існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», у справі «Вассерман проти росії»).

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення презюмується.

Відповідач не спростував доводи заявника про те, що рішення Галицького районного суду міста Львова від 13 вересня 2018 року не виконано належним чином. Таке рішення суду КС «Либідь» не оскаржувалось.

Неповернення коштів триває з 2018 року, це, безумовно, створило для позивача значні моральні та психологічні страждання, пов`язані з відчуттям несправедливості, порушенням його фінансових інтересів і прав.

Схожі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 461/5375/23 та від 11 грудня 2024 року у справі № 461/5877/22.

Колегія суддів, враховуючи засади розумності, справедливості, поміркованості, характер і тривалість порушення прав позивача, принципи пропорційності та співмірності, прийшла до висновку, що позивачу належить відшкодувати моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

Позивач також заявив вимогу про стягнення у його користь упущеної вигоди в розмірі 2 762 131 грн 99 коп., посилаючись на те, що з 10 грудня 2018 року до моменту звернення з позовом до суду, ним з банківськими установами було укладено ряд договорів щодо банківського вкладу на депозитні рахунки і він мав можливість розмістити на депозитах кошти у розмірі 452 998 грн 76 коп. та отримати пасивний дохід в розмірі 2 762 131 грн 99 коп., однак через неналежне виконання відповідачем свого грошового зобов`язання він (позивач) був позбавлений такої можливості, чим йому було завдано збитки у виді упущеної вигоди.

Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Неодержаний дохід (упущена вигода) - це величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом грошових сум (чи інших цінностей), якби відносно нього не було допущено правопорушення. Упущена вигода має бути доведена.

Правило щодо обов`язковості при стягнення збитків вимагає наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою і збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Відповідно до ч.2 ст.22 ЦК України збитки включають, зокрема, витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

На підтвердження наявності упущеної вигоди позивач не надав належних та допустимих доказів. Його позиція про одержання доходів при розміщенні коштів на рахунках різних банків ґрунтується на припущеннях. Тому в частині цих вимог позов до задоволення не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, зокрема, має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення.

З огляду на викладене, колегія судів вважає, що доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими, спростовують висновки суду першої інстанції.

Таким чином, оскільки рішення суду першої ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір», з урахуванням ставок судового збору, встановлених цим Законом; враховуючи, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з відповідача належить стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 3 406,50 грн. (1362,60 грн. за подання позовної заяви + 2043,90грн. за подання апеляційної скарги).

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Галицького районного суду міста Львова від 16 вересня 2024 року скасувати.

В частині позову до Львівської філії Кредитної спілки «Либідь» провадження у справі закрити.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Кредитної спілки «Либідь» (01033, м. Київ, вул. Володимирська, 67, Код ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 79789 грн 84 коп. грн. - 3% річних, 315377 грн 74 коп. інфляційних втрат та 5 000 грн. моральної шкоди, всього: 400 167,58 грн.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Кредитної спілки «Либідь» (01033, м. Київ, вул. Володимирська, 67, Код ) на користь держави 3 406,50 грн. грн. судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 17 березня 2025 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.