ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/3431/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

при секретарі - Григораш Н.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_4,

представника відповідача Лимич Л.Г.,

розглянувши у відкритому судовому в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, Відділ з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду про визнання права на приватизацію та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права на приватизацію та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що позивач зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1 . Квартира не приватизована, належить до державного житлового фонду та була виділена на правах найму дідусю позивачки ОСОБА_2 на підставі наказу МПС № 195 УЗ. В зв`язку з отриманням ОСОБА_2 житлової площі був виданий наказ № 372-285/3від 21.04.1972 про переведення особового рахунку на житлову площу в 32,0 кв.м. по АДРЕСА_1 на його доньку - ОСОБА_3 (мати позивачки), яка проживала та була прописана за цією адресою. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Відповідно до витягу з наказу № 162 від 24.05.2024 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» позивачка після смерті ОСОБА_3 визнана основним наймачем квартири АДРЕСА_1 . У червні 2024 року було прийнято рішення про приватизацію житла, однак, у результаті розгляду заяви і доданих до неї документів листом від 05.11.2024 їй було відмовлено у приватизації квартири у зв`язку із відсутністю ордеру на вказане житлове приміщення.

Вважає, що відмова у здійсненні приватизації займаної квартири є незаконною та створює перешкоди у реалізації права на приватизацію вказаного житлового приміщення.

Ухвалою суду від 09.12.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

У відзиві на позов Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація повідомила, що не вчиняла жодних дій, які б порушували права ОСОБА_1 , передбачені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду»

Ухвалою суду від 13.02.2025 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у ньому та просив суд позов задовольнити, при цьому судові витрати залишити за позивачем.

Представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи та надавши оцінки наявним доказам суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи і не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1 , яка була виділена ОСОБА_2 на підставі наказу МПМ № 195 УЗ.

Позивачка є онукою ОСОБА_2 , що підтверджується матеріалами справи.

15.01.1973 був підписаний Типовий договір на підставі наказу МПС №195 УЗ , за умовами якого квартиронаймачем була ОСОБА_3 , мати позивачки.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

05.10.2024 ОСОБА_1 звернулася із заявою до відповідача про приватизацію займаної нею квартири АДРЕСА_1 .

Листом Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація від 05.10.2024 № Л-583/1 ОСОБА_1 було відмовлено у приватизації на її користь квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з поданням документів не в повному обсязі, а саме неподанням копії ордера на квартиру № 18 .

За приписами статей 30, 41 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Відповідно до вимог ст. 345 ЦK України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, визначені у Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» об`єктом приватизації є квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій,- природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Статтею 3 зазначеного Закону встановлено, що - приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Відповідно до п. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках).

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За приписами статті 61 Житлового кодексу України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 15 Житлового кодексу України, до компетенції виконавчих комітетів районних, міських, районних у містах рад народних депутатів віднесено видача ордерів на жилі приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

За змістом статті 58 Житлового кодексу України, ордер є єдиною підставою для вселення у жиле приміщення.

Враховуючи те, що у позивача оригінал ордеру на квартиру не зберігся, на сьогоднішній день у неї виникли перешкоди у реалізації свого права на приватизацію житла.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з наданих стороною позивача доказів, ОСОБА_1 являється членом сім`ї наймача житлового приміщення, постійно проживала та зареєстрована в ньому. Отже на законних підставах користується вказаним житлом та має такі ж права і обов`язки, як наймач. Доказів зворотного під час розгляду справи отримано не було.

Так, законність проживання позивача у спірному приміщенні ніким не спростована та не заперечувалась.

З моменту реєстрації позивача в квартирі її право на користування житловим приміщенням ніким, в тому числі відповідачем не оскаржувалось, відповідні докази не подавались.

При цьому, відсутність ордеру позбавляє її можливості реалізувати своє право на приватизацію квартири, оскільки, як вбачається з наданих представником Позивачки пояснень, у неї є всі необхідні документи для проведення приватизації вищезазначеного житлового приміщення, крім ордеру, який вона надати не має можливості по незалежним від неї обставинам.

Враховуючи викладене, відмова в приватизації займаного нею житла з причин відсутності оригіналу ордеру на заселення у квартиру є такою, що порушує її право на приватизацію.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Відповідно до статті 59 ЖК України ордер на спірну квартиру не був визнаний недійсним, доказів того, що ордер взагалі не видавався в матеріалах справи не має, а тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині визнання за нею права на приватизацію квартири є законними та обґрунтованими.

Суд враховує правові позиції Верховного Суду висловлені в постанові від 12 березня 2020 року у справі № 483/731/19 (провадження № 61-1845св20) Верховний Суд застосував такий спосіб захисту у справі про приватизацію квартири державного житлового фонду, як визнання безпідставною відмови органу приватизації передати у приватну власність квартиру державного житлового фонду з покладанням обов`язку на останнього оформити право власності на приміщення. При цьому у цій справі було зроблено правовий висновок, що не є належним способом захисту визнання права власності на квартиру. Тобто, суд не може визнати право власності, він може лише визнати безпідставною відмову і зобов`язати орган оформити цю приватизацію.

Суд враховує також правові позиції Верховного Суду висловлені в постанові від 08 червня 2022 року в справі № 202/3820/19 (провадження № 61-836св21).

Так, Верховний Суд вважав обґрунтованими вимоги про зобов`язання державного департаменту житлового господарства міської ради як органу приватизації державного житлового фонду провести приватизацію квартири.

Про ефективність та належність визначеного позивачем способу захисту порушеного права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду шляхом зобов`язання вчинити дії щодо приватизації свідчать і висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 183/2859/16 (провадження № 61-10997св18), від 19 червня 2019 року в справі № 338/347/16-ц (провадження № 61-24054св18), від 30 вересня 2020 року в справі № 754/6918/18 (провадження № 61-13774св19) та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18).

До уваги беруться також і правові позиції Великої Палати Верховного Суду висловлені в постанові від 20 червня 2018 року в справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18). У даній справі було визнано неправомірною відмову департаменту житлового господарства міської ради в приватизації і зобов`язано департамент провести приватизацію квартири.

За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання за нею право на приватизацію квартири та зобов`язання відповідача провести дії по приватизації квартири за відсутності ордеру про надання житлової площі на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Разом з тим, вимога позивачки про визнання незаконною відмову Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації в приватизації квартири задоволенню не підлягає з огляду на те, ОСОБА_1 подано неповний комплект документів, а саме відсутні документи, передбачені пунктом 7 Інформаційної картки (відсутня копія одура на жиле приміщення), а тому відповідач не мав правових підстав задовольнити заяву позивачки щодо приватизації спірної квартири.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Ураховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи зазначене, керуючись ст.ст. 2-5,11-13,76-81,141,279,283-287,352,354 ЦПК України, ст.ст. 19, 47 Конституції України, ст.ст. 15,58,64 ЖК України, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, Відділ з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду про визнання права на приватизацію та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Дарницьку районну в місті Києві державну адміністрацію прийняти від ОСОБА_1 документи на приватизацію квартири АДРЕСА_1 за відсутності ордера на житлове приміщення та вчинити дії щодо приватизації за ОСОБА_1 зазначеного житла.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ О.Р.ЛУЖЕЦЬКА