КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2025 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 756/6920/24

номер провадження 22-ц/824/5433/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду

цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
учасники справи: представник позивача ОСОБА_1 ,

представник відповідача ОСОБА_8,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 06 листопада 2024 року /суддя Белоконна І.В./

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання недійсним шлюбного договору, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 через свого представника у травні 2024 року звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідачки, в якому просив визнати недійсним шлюбний договір, укладений 31 серпня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коротюк О.В.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 06 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено./а.с. 114-118/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, задовольнивши вимоги позову.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що спірним шлюбним договором ОСОБА_6 було поставлено у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Суд першої інстанції не взяв до уваги те, що шлюбний договір укладено у серпні 2011 року, а вже у вересні 2011 року ОСОБА_4 звернулась до суду з вимогами про розірвання шлюбу. Отже, сторона шлюбного договору, приховуючи дійсні наміри, ввела ОСОБА_6 в оману, включила до шлюбного договору умови, які є нікчемними з моменту його укладення - фактично мала на меті залишити все майно у своїй власності. Пункт 1.2 спірного договору щодо дарування 2/6 частини квартири сину ОСОБА_5 ставить ОСОБА_6 у надзвичайно невигідне матеріальне становище, крім того, йому належить лише 1/6 частина спірної квартири, що не є технічною опискою, як вказав суд. Наголошував, що за ч. 4 ст. 93 СК України, шлюбний договір не може ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, а подружжя не може визначати у договорах між собою такі умови, реалізація яких призводитиме до істотного дисбалансу між правами та обов`язками кожного із подружжя. Також зазначав, що судом першої інстанції не надано оцінки показанням свідків, які зазначали, що ОСОБА_6 не розумів умов шлюбного договору та його наслідків, планував його оскаржувати але не встиг у зв`язку з смертю.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_8 звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її вимог. Вказувала, що ані в позовній заві, ані в апеляційній скарзі позивачем не вказано щодо яких саме обставин відповідачка ввела в оману ОСОБА_6 .

Представник апелянта адвокат Цдовиченко Д.Г. в судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлений належним чином, клопотав про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою.

Вказане клопотання апеляційний суд відхиляє, інтереси ОСОБА_2 в судовому засіданні представляє адвокат Стецюк Р.А., а тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності другого представника - адвоката Удовиченка Д.Г., у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 28 жовтня 1994 року Центральним міжрайонним управлінням реєстрації шлюбів м. Києва між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб за актовим записом № 2387.

31 серпня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено шлюбний договір, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коротюк О.В. за реєстровим № 2213.

Згідно п. 1.1 шлюбного договору, все придбане, набуте сторонами у шлюбі чи яке буде придбане, набуте сторонами у шлюбі нерухоме, а також рухоме майно, буде вважатися окремим майном та належати на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на ім`я якого воно придбано, набуто, зареєстровано, чи буде придбано, набуто, зареєстровано.

Відповідно до п. 1.2 шлюбного договору, сторона - 1 ( ОСОБА_6 ) зобов`язується, у разі розірвання шлюбу із стороною - 2 ( ОСОБА_4 ) безоплатно передати право власності на належні йому 2/6 (дві шостих) частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , їх з стороною-2 сину - ОСОБА_5 .

Згідно п. 2.2 шлюбного договору, сторони домовились, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , є особистою приватною власністю сторони - 2 - ОСОБА_4 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02.11.2011 у справі № 2-5293/11 шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 розірвано. У рішенні установлено, що з жовтня 2008 року сторони проживають окремо та не підтримують шлюбних відносин.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , яке видане Відділом реєстрації смерті у м. Києві.

Як убачається з матеріалів спадкової справи № 656/2013 до майна померлого ОСОБА_6 , його спадкоємцями за законом першої черги є батько - позивач ОСОБА_2 , мати ОСОБА_7 (померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та син - третя особа ОСОБА_5 .

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції вірно керувався нормами ст. 103 СК України про те, що шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

За змістом ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За правилами ч. 1, 2, 4 ст. 93 СК України, шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Згідно з ч. 2-4 ст. 97 СК України, сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Як убачається з умов оспорюваного шлюбного договору, його сторони врегулювали свої майнові відносини щодо майна, набутого під час перебування сторін у шлюбі, що на думку суду, відповідає завданню і правій природі шлюбного договору.

У відповідності до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом оспорюваного договору, нотаріусом роз`яснено сторонам положення чинного законодавства щодо порядку укладення шлюбних договорів, підстав та наслідків визнання їх недійсними, зміст ст. 203 ЦК України та ст. 92-103 СК України; сторони підтверджують, що домовились і не мають жодних зауважень, доповнень або суперечностей стосовно умов даного договору.

Відповідно до п. 2.4 оспорюваного договору, сторони підтверджують, що жодна з них цим договором не поставлена у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Стаття 204 ЦК України визначає презумпцію правомірності правочину, зокрема встановлює, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що станом на день укладення оспорюваного правочину ОСОБА_6 володів повною цивільною дієздатністю, усвідомлював значення та наслідки своїх дій та не вважав, що укладення шлюбного договору не відповідає його дійсній волі та ставить його у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивачем не доведено протилежне достатніми належними та допустимими доказами.

З моменту підписання оспорюваного договору (31.08.2011) та до своєї смерті (24.04.2013) ОСОБА_6 не заявляв про незгоду з умовами шлюбного договору, про його розірвання чи недійсність.

Стосовно умови договору щодо обов`язку ОСОБА_6 у разі розірвання шлюбу безоплатно передати сину - ОСОБА_5 право власності на належні йому 2/6 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка за твердженням позивача ставить ОСОБА_6 у надзвичайно невигідне матеріальне становище, суд першої інстанції вірно зазначав, що вказана норма договору не передбачає відчуження майна та перехід права власності на вказану частку квартири від ОСОБА_6 до його сина - ОСОБА_5 , а лише визначає обов`язок у майбутньому вчинити дії щодо передачі такого майна у випадку розірвання шлюбу. Після підписання шлюбного договору право власності на частку квартири залишається у ОСОБА_6 .

Щодо невідповідності фактично належній ОСОБА_6 частки квартири (1/6) та частки, яка вказана в оспорюваному договорі (2/6), то в даному випадку убачається технічна описка нотаріуса при складанні тексту договору, що не може слугувати підставою для визнання договору недійсним, оскільки не породжує права та обов`язків сторін, а також їхніх спадкоємців, щодо майна, власниками якого вони не є.

Також указана описка щодо розміру частки квартири не носить характер удаваного та фіктивного правочину, оскільки відповідно до положень ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони вчинили насправді. У ст. 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Позивач жодним чином не обґрунтував, у чому полягає удаваність та фіктивність вказаного правочину, не зазначає який насправді правочин було приховано укладенням шлюбного договору та, відповідно, які норми мають бути застосовані до такого правочину, або ж яким нормам суперечить той правочин, які сторони насправді вчинили за твердженням позивача.

Доводи апеляційної скарги, про те, що сторона шлюбного договору, приховуючи дійсні наміри, ввела ОСОБА_6 в оману, включила до шлюбного договору умови, які є нікчемними з моменту його укладення - фактично мала на меті залишити все майно у своїй власності, апеляційним судом відхиляються як такі, що не доведені жодними доказами, зокрема і показами свідків, що були заслухані в суді першої інстанції.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, з моменту підписання оспорюваного договору (31.08.2011) та до своєї смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) ОСОБА_6 не заявляв про незгоду з умовами шлюбного договору, про його розірвання чи недійсність.

Пункт 1.2 спірного договору щодо дарування 1/6 частини квартири сину ОСОБА_5 який, на думку апелянта, ставить ОСОБА_6 у надзвичайно невигідне матеріальне становище, що свідчить про недійсність договору за ч. 4 ст. 93 СК України, не може бути підставою для визнання всього договору недійсним. Крім того, такий договір дарування підлягає державній реєстрації, доказів того, що після розірвання шлюбу цей пункт договору був реалізований, до моменту смерті ОСОБА_6 , матеріали справи не містять.

Отже, фактично, не сторона договору ОСОБА_2 , намагається оспорювати шлюбний договір, незважаючи на те, що за життя сторона такого договору - ОСОБА_6 не вчинив жодних дій, що свідчили б про наміри такого оскарження.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 06 листопада 2024 року - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 06 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: