Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/6488/24
Провадження № 2/711/1149/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2025 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Позарецької С.М.,

за участю секретаря судового засідання Буйновської А.П., Бутовської Д.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Ігнатенка В.М.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача адвоката Потапенка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя (з врахуванням заяви від 03.12.2024 про зменшення позовних вимог, яка прийнята судом і містить остаточні позовні вимоги). Свої позовні вимоги мотивує тим, що сторони з осені 2016 року і до реєстрації шлюбу проживали разом у квартирі АДРЕСА_1 , яка належала відповідачу на праві приватної власності.

29.07.2017 сторони зареєстрували шлюб, актовий запис №74. Після реєстрації шлюбу вони продовжили спільне проживання та ведення господарства у вказаній квартирі, належній відповідачу. Крім того, між сторонами були розподілені обов`язки щодо ведення домашнього господарства, забезпечення побуту сім`ї, забезпечення заробітку коштів тощо.

11.08.2017 позивач зареєструвала місце проживання у квартирі АДРЕСА_1 і на цей час не знята з обліку, хоча фактично проживала з жовтня 2022 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 у будинку АДРЕСА_2 .

Під час шлюбу у сторін народилася дитина дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Враховуючи їхній вклад у сімейний бюджет, вони, станом на квітень 2021 року заощадили близько 650000грн. 00коп. і 29.04.2021 ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу житлового будинку та договором купівлі-продажу земельної ділянки, які посвідчені приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А., придбав будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку, площею 0,0226га, кадастровий номер :02:052:0096.

При укладенні договорів, дружина покупця надала свою згоду на купівлю ним вказаного нерухомого майна, що засвідчено нотаріусом у заявах від 29.04.2021.

Позивач вважає, що придбане під час шлюбу із відповідачем, нерухоме майно житловий будинок та земельна ділянка, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбане за спільні кошти та в інтересах сім`ї, а тому кожен із них має право по частині цього майна.

Крім того, зазначено, що рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 22.04.2024 шлюб між сторонами розірваний. З квітня 2024 року ведення між ними спільного господарства припинене, сімейні відносини відсутні. Іншого житла позивач не має і на цей час орендує інше житло. Згоди щодо поділу спільного майна подружжя, не досягнуто.

Таким чином, за остаточними позовними вимогами позивач просить суд, - в порядку поділу спільного майна позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 , як подружжя, визнати за позивачем право власності на: 1/2 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , який складається з: житлового будинку під літерою «А», загальною площею 109,9 кв.м, житловою площею 53,4 кв.м; воріт з хвірткою під №1; огорожі під №4; огорожі під №5; вимощення II; 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0226 га, з кадастровим номером :02:052:0096, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, у позовній заяві зазначено орієнтовний розрахунок судових витрат: сплачено при подачі позову судовий збір 15140грн. 00коп., планується понести витрати на правничу допомогу адвоката, але як зазначено, розрахунок та докази будуть надані додатково.

Ухвалою суду від 21.08.2024 прийнято, відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відповідачем подано відзив на позов, за яким він визнає викладені у позовній заяві обставини і позовні вимоги в частині поділу нерухомого майна.

Відповідь на відзив позивачем подано не було.

В судовому засіданні позивач та її представник повністю підтримали обставини, які викладені у позовній заяві та позовні вимоги, які остаточно визначені у заяві про зменшення розміру позовних вимог від 03.12.2024. Крім того, зазначили, що не слід розглядати первісні позовні вимоги про поділ рухомого майна. При цьому, заява про залишення без розгляду позовних вимог, в частині поділу рухомого майна подружжя, не подається. Також, просили стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 50000грн. 00коп. та судовий збір. Зазначили, що сторони не можуть самостійно поділити спільне майно подружжя; на пропозицію відповідача сплатити позивачу грошові кошти у розмірі 60000 доларів США та 50% понесених позивачем судових витрат, - не погоджуються.

В судовому засіданні відповідач та його представник позовні вимоги, в частині поділу нерухомого майна, визнають. Пропонують сплатити позивачу 60000 доларів США за 1/2 частину майна, яка підлягає визнанню права власності за позивачем; вважають, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката 50000грн. 00коп., - є завищеним, а тому відповідач погоджується сплатити ці витрати позивачу у розмірі 20000грн. 00коп. Крім того, відповідач не заявляє про понесені ним судові витрати. Також погодилися із вартістю нерухомого майна, яка визначена позивачем.

Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги щодо поділу нерухомого майна, які визначені у заяві про зменшення позовних вимог від 03.12.2024, підлягають до задоволення за таких підстав:

встановлено, що 29.07.2017 ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, актовий запис №74.

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 20.06.2024 (справа №710/535/24) шлюб між сторонами розірваний, рішення набрало законної сили 23.07.2024.

11.08.2017 позивач зареєструвала своє місце проживання у квартирі АДРЕСА_1 і на цей час не знята з реєстраційного обліку, про що свідчить витяг з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 31.08.2017. Відповідач зареєстрований у АДРЕСА_3 , що підтверджується даними відповіді Матусівської сільської ради Черкаської області від 19.08.2024, хоча за місце реєстрації він не проживає.

Під час шлюбу у сторін народилася дитина дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.04.2021, за ОСОБА_2 29.04.2021 зареєстроване право власності на земельну ділянку, площею 0,0226 га (кадастровий номер :02:052:0096), на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.04.2021, посвідченого приватним нотаріусом Левицькою Е.А. (№3398).

Крім того, відповідно до даних інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.04.2024, за ОСОБА_2 29.04.2021 зареєстроване право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , площею 109,9кв.м (літ. А, ворота з хвірткою №1, огорожа №4, огорожа №5, вимощення ІІ), на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 29.04.2021, посвідченого приватним нотаріусом Левицькою Е.А. (№3397).

Під час розгляду справи судом досліджено технічний паспорт на вказане нерухоме майно, що складений ФОП ОСОБА_5 19.03.2021 та договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. Слід зазначити, що у договорах зазначена умова про те, що дружина покупця ( ОСОБА_2 ) надала свою згоду на купівлю ОСОБА_2 житлового будинку та земельної ділянки, враховуючи заяви, підписи у яких засвідчені приватним нотаріусом Левицькою Е.А. (№№3395, 3396)

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.08.2024, за ОСОБА_1 не зареєстровано право власності на нерухоме майно.

Відповідно до висновку про вартість об`єкта оцінки, оформленого СПД ОСОБА_6 06.08.2024, ринкова вартість домоволодіння (садиби), що знаходяться за вказаною адресою, становить 3325900грн. 00коп., в т.ч. вартість земельної ділянки - 466200грн. 00коп., вартість житлового будинку з господарськими спорудами 2859700грн. 00коп.

Сторони під час розгляду справи погодилися із визначеною вартістю цього нерухомого майна.

Статтею 55 Конституції України та статтею 4 Цивільного Процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Тож, спір між сторонами виник з правовідносин щодо майнових прав подружжя на майно, набуте у шлюбі, яке регулюється нормами Конституції України, Цивільного Кодексу України та Сімейного Кодексу України.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, ч.ч. 1, 5 ст. 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Як визначено статтею 16 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч.1, 2, 3, 4 ст. 13 ЦК України). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч. 6 ст. 13 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 9 ст. 7 СК України, сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами СК України на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17-ц.

Відповідно до частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного Кодексу України (ст. 68 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (стаття 70 СК України).

Слід також зазначити, що відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого із подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до частин першої, третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ст. 368 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Пунктом 23 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Таким чином, за результатами розгляду справи, суд висновує, що беззаперечним є той факт, що нерухоме майно - житловий будинок та земельна ділянка за вказаною адресою придбані колишнім подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у період їхнього шлюбу, за спільні кошти та в інтересах їхньої сім`ї, а тому його необхідно визнати об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя. Метою позивача є саме поділ спільного сумісного майна подружжя. Крім того, під час розгляду справи відповідачем позовні вимоги в частині поділу нерухомого майна визнані і, відповідно до ст. 206 ЦПК України, судом таке визнання позову прийнято.

Отже, у порядку поділу спільного майна подружжя необхідно позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, а саме, - визнати за позивачем право власності на: 1/2 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , який складається з: житлового будинку під літ. «А», загальною площею 109,9 кв.м, житловою площею 53,4 кв.м; воріт з хвірткою під №1; огорожі під №4; огорожі під №5; вимощення II; 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,0226 га, кадастровий номер :02:052:0096, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Що стосується розподілу судових витрат, що суд приходить до наступних висновків:

Загальна вартість житлового будинку та земельної ділянки складає 3325900грн. 00коп., відповідна вартість 1/2 частини цього майна 1662950грн. 00коп.

При подачі позову, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 15140грн. 00коп., про що свідчить квитанція від 08.08.2024. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 15140грн. 00коп.

У позовній заяві позивачем зазначено, що вона очікує понести судові витрати витрати на правничу допомогу адвоката. Так, позивачем 04.02.2025 подані докази щодо таких витрат: договір №12/04/24 від 12.04.2024 про надання правничої допомоги, укладений між Адвокатським бюро Ігнатенко та партнери та ОСОБА_1 , додаткову угоду до цього договору від 26.08.2024, відповідно до умов якої визначено, що вартість послуг адвоката визначена сторонами у твердій грошові сумі 50000грн. 00коп., акт-розрахунок від 04.12.2024 до договору про надання правничої допомоги по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за яким вартість наданих послуг та виконаних робіт складає 50000грн. 00коп. Крім того, у цьому акті наведено перелік виконаних робіт. Також до позовної заяви долучені: ордер адвоката Ігнатенка В.М. серія СА №1094530 від 14.08.2024 свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №358 від 21.12.2009.

Позивач в судовому засіданні зазначила, що витрати на правничу допомогу адвокату ще не оплачені і просить суд стягнути ці витрати у розмірі 50000грн. 00коп. з відповідача на свою користь.

Відповідач та його представник заперечували проти стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 50000грн. 00коп. і погодилися сплатити такі витрати у розмірі 20000грн. 00коп. Вважають, що розмір 50000грн. 00коп. є явно завищеним, враховуючи категорію справи; докази, які надані стороною позивача; зменшення м позовних вимог; перелік робіт (послуг) та їх вартість. Між тим, позивач на такий розмір відшкодування не погодилась.

Суд вважає, що вказані докази є належними і допустимими, у розумінні ст.ст. 76-82 ЦПК України. Порядок та строки подачі доказів стороною позивача дотримані.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1)на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Як передбачено ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Витрати фізичних осіб, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги при розгляді судом справ про оголошення померлою фізичної особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку, або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, несуть юридичні особи, на території яких мав місце нещасний випадок внаслідок таких надзвичайних ситуацій.

Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові- на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як передбачено ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 (справа №904/5407/18) зауважує, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22.02.2005 у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).

Отже, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Крім того, статтею 30 згаданого Закону № 5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Висловлюючись щодо порядку обчислення гонорару, ВП ВС у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 вказала, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому в ст. 627 ЦК України.

Гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Ці форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту; і навпаки підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин, помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката залежно від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Крім того, Велика Палата ВС виснувала, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у разі домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару). Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися із суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Велика Палата ВС дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

В даному випадку, суд вважає, що наявні підстави для задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 30000грн. 00коп., враховуючи, що справа, хоча і розглядається за правилами загального позовного провадження із ціною позову 1662950грн. 00коп., але по своїй суті не є складною, враховуючи, сталу судову практику щодо вирішення спорів про поділ майна подоружжя, кількість складених представником позивача процесуальних заяв та документів, зменшення позовних вимог, про що була подана заява, яка прийнята судом. Крім того, фактично у своєму відзиві на позов відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги в частині поділу нерухомого майна будинку та земельної ділянки визнав, враховуючи остаточні позовні вимоги позивача ОСОБА_1 . Також, суд враховує й те, що частину робіт (послуг) відповідач не повинен відшкодовувати, оскільки вони здійснювалися стосовно позовних вимог про поділ рухомого майна, враховуючи, що такі вимоги сторона позивача просила не розглядати (заява про залишення без розгляду таких вимог подана не була). Крім того, суд враховує ті обставини, що фактично відповідач визнав позовні вимоги і погодився сплатити позивачу витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 20000грн. 00коп. При цьому, позивач від такої пропозиції відмовилась. На думку суду, ціна позову (остаточні позовні вимоги) становить 1662950грн. 00коп., а ціна позову за вимоги про поділ рухомого майна становить 249521грн. 00коп., то, відповідно позовні вимоги задоволені на 87%, враховуючи, що вартість наданих послуг адвокатом позивача визначена договором на суму 50000грн. 00коп. за всі позовні вимоги, ціна позову, яких становила 1912471грн. 00коп., то розмір правничої допомоги від 87% задоволених позовних вимог буде становити 43500грн. 00коп. Між тим, як на думку суду, такий розмір є завищеним і неспівмірним витратам, а тому повинен бути зменшений до розміру 30000грн. 00коп., який є доведеним та справедливим, оскільки сторонами по справі є фізичні особи і дані про їхні доходи відсутні. В іншій частині вимог щодо розподілу судових витрат слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-83, 133, 137, 141, 259, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги задовольнити.

В порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , - визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована: АДРЕСА_4 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) право власності на: 1/2 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , який складається з: житлового будинку під літ. «А», загальною площею 109,9 кв.м, житловою площею 53,4 кв.м; воріт з хвірткою під №1; огорожі під №4; огорожі під №5; вимощення II та на 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,0226 га, кадастровий номер :02:052:0096, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований: АДРЕСА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована: АДРЕСА_4 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) судовий збір у розмірі 15140грн. 00коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований: АДРЕСА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована: АДРЕСА_4 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 30000грн. 00коп.

В іншій частині вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу адвоката відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду.

Повний текст судового рішення складений 14.03.2025.

Головуючий суддя С. М. Позарецька