АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року

м. Чернівці

справа № 726/1540/24

провадження 822/162/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,

секретар Тодоряк Г.Д.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , що діє в інтересах доньки ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , Управління комунальної власності Чернівецької міської ради, Головного спеціаліста відділу ведення реєстру територіальної громади Чернівецької міської ради,

треті особи: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

апеляційна скарга ОСОБА_3 на рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 27 листопада 2024 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Байцар Л.В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В червні 2024 року ОСОБА_1 , що діє в інтересах доньки ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , Управління комунальної власності Чернівецької міської ради, Головного спеціаліста відділу ведення реєстру територіальної громади Чернівецької міської ради ОСОБА_7 , третіх осіб: Служби у справах дітей Чернівецької міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про визнання недійсною довідки №22д/238 від 24 січня 2022 року, визнання незаконним розпорядження органу приватизації про передачу в особисту власність квартири, та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло.

Посилався на те, що в лютому 2023 року до ОСОБА_1 звернулася ОСОБА_4 , яка проживає на даний час в квартирі АДРЕСА_1 , яка просила його зняти з реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки вказана квартира приватизована ОСОБА_3 і тому донька немає права на дану квартиру. Однак, позивач повідомив їй, що в квартирі зареєстровані неповнолітні та малолітні діти і донька ОСОБА_2 має право проживати в цій квартирі після досягнення 18 років.

В квітні 2024 року позивач звернувся із заявою до Управління комунальної власності Чернівецької міської ради щодо отримання інформації чи передавалася у власність квартира АДРЕСА_1 .

Управління комунальної власністі Чернівецької міської ради 09 травня 2024 року надало інформацію про те, що дійсно квартира АДРЕСА_1 передана в особисту власність ОСОБА_3 , відповідно до розпорядження органу приватизації житла від 23 лютого 2022 року за №50756 . Із документів, які надані Управлінням комунальної власності Чернівецької міської ради йому стало відомо, що ОСОБА_3 31 січня 2022 року подала до керівника органу приватизації заяву із змісту якої вбачається, що вона просить оформити в приватну власність квартиру АДРЕСА_1 . Дана заява була зареєстрована 03 лютого 2022 року під № 51089. До заяви про приватизацію квартири було додано довідку про склад осіб із змісту якої вбачається, що у вказаній квартирі зареєстрована тільки ОСОБА_3 . На підставі вищезазначених документів 23 лютого 2022 року за № 50756 керівник органу приватизації Управління комунальної власності Чернівецької міської ради видав розпорядження органу приватизації, яким задовольнив прохання ОСОБА_3 і передав в особисту власність останній квартиру за адресою АДРЕСА_2 .

Вважає, що приватизація квартири АДРЕСА_1 , шляхом передачі в особисту власність ОСОБА_3 даної квартири була проведена з порушенням прав їх спільної доньки ОСОБА_2 , яка з народження, тобто з 2009 року, зареєстрована в даній квартирі.

Просив суд: визнати недійсною довідку № 22 д/238 від 24 січня 2022 року, що видана Головним спеціалістом відділу ведення реєстру територіальної громади Чернівецької міської ради; визнати незаконним розпорядження органу приватизації № 50756 від 23 лютого 2022 року про передачу в особисту власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 23 лютого 2022 року Управління комунальної власності Чернівецької міської ради, згідно якого квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 ; вирішити питання про судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 27 листопада 2024 року позов задоволено.

Визнано недійсною довідку № 22 д/238 від 24 січня 2022 року, що сформована та видана Головним спеціалістом відділу ведення реєстру територіальної громади Чернівецької міської ради.

Визнано незаконним розпорядження органу приватизації № 50756 від 23 лютого 2022 року про передачу в особисту власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 23 лютого 2022 року Управління комунальної власності Чернівецької міської ради, згідно якого квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 ..

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що розпорядженням органу приватизації № 50756 від 23 лютого 2022 року, яким видано свідоцтво про право власності на житло на ОСОБА_3 , порушено право власності ОСОБА_2 на частину спірної квартири.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норма матеріального права, а також неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що на момент приватизації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , більше року у квартирі АДРЕСА_1 не проживала, а тому втратила право на приватизацію вказаної квартири.

Також вказувала на те, що суд першої інстанції помилково розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження, що є підставою для скасування рішення суду.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій

На підставі розпорядження органу приватизації № 50756 від 23.02.2022 року задоволено заяву ОСОБА_3 про оформлення передачі у приватну власність квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 (а.с. 10).

Відповідно до довідки №22д/238 від 24.01.2022 року, яка була подана до органу приватизаціїї ОСОБА_3 вбачається, що за адресою АДРЕСА_2 зареєстрована тільки ОСОБА_3 (а.с.12).

Так, відповідно до витягу №011483(5) від 02.05.2024 року та довідки про склад сім`ї від 23.05.2022року №Д1443 вбачається, що за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , 24 вересня 2009 року (а.с.15-18).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з такого.

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права, розглянув справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно з абзацом першим частини четвертої статті 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Справи, що розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження, визначені статтею 274 ЦПК України.

Так, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті (ч. ч. 1 і 2 ст. 274 ЦПК).

Відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини.

З матеріалів справи вбачається, що провадження у справі було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 26 т.1).

Поряд з цим, враховуючи предмет спору, який стосується приватизації державного житлового фонду, вказана справа не може бути віднесена до категорії малозначних та розглянута за правилами спрощеного провадження, тому доводи апеляційної скарги в цій частині знайшли своє підтвердження.

Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсною довідки № 22 д/238 від 24 січня 2022 року, виданої Головним спеціалістом відділу ведення реєстру територіальної громади Чернівецької міської ради, слід зазначити наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зорустатті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)від 15 листопада 1996 року у справі "Chahal v. the United Kingdom" (заява N 22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" ЄСПЛ зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004у справі N 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003 у справі N 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Такі правові позиції Верховний Суд виклав в постановах від 22 травня 2019 року у справі № 310/7353/13-ц та від 17 березня 2020 року у справі № 274/4841/17.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Отже, звертаючись до суду з позовною вимогою про визнання недійсною довідки № 22 д/238 від 24 січня 2022 року, виданої Головним спеціалістом відділу ведення реєстру територіальної громади Чернівецької міської ради, позивачем обрано не належний та не ефективний спосіб захисту прав та інтересів ОСОБА_2 , оскільки задоволення вказаної вимоги не відновить право ОСОБА_2 на частку у спірному майні.

Щодо позовних вимог про визнання незаконним розпорядження органу приватизації № 50756 від 23 лютого 2022 року та недійсним свідоцтва про право власності від 23 лютого 2022 року, слід зазначити наступне.

Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (статті 47 Конституції України).

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

З урахуванням частини 1 статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 345 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Частинами 3, 5 статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, визначені у Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), квартир у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у гуртожитках, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму (частина 1 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Частинами 1 - 3 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку, кімнаті у гуртожитку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Передача квартир (будинків), кімнат у гуртожитках у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Відповідно до частини 11 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

Порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян визначено Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16.12.2009.

За змістом пункту 4 даного Положення, передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.

Відповідно до пункту 17 Положення, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Перелік документів, надання яких є обов`язковим для здійснення приватизації, визначає пункт 18 Положень (в редакції, чинній на час приватизації спірної квартири). Так, громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.

За неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або піклувальники. Згоду на участь у приватизації дітей вони засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини. Якщо дитина віком від 14 до 18 років (настає неповна цивільна дієздатність особи), додатково до заяви додається письмова нотаріально засвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальників.

Згідно із пунктом 19 Положення довідка про склад сім`ї та займані приміщення береться громадянином на підприємстві (організації), що обслуговує жилий будинок, гуртожиток. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які зареєстровані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Зразок довідки про склад сім`ї наймача квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення наведено у Додатку 4. Зразок довідки про склад сім`ї наймача квартири (будинку), житлового блоку (секції) в гуртожитку, де мешкають двоє і більше наймачів, та займані ними приміщення наведено у Додатку 5.

Аналіз вищенаведених норм закону та зміст додатків до Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян вказує на те, що заяву про передачу у приватну власність комунальної квартири, кімнати комунальної квартири, кімнати гуртожитку, може подати лише той громадянин який має статус наймача вказаного житла, щодо якого є відповідне рішення компетентного органу про укладення договору найму житлового приміщення. В заяві на приватизацію наймач має вказати тип об`єкту приватизації та форму спільної власності - спільна сумісна або спільна часткова. В залежності від вказаного в заяві об`єкта приватизації громадянин замовляє на підприємстві (організації), що обслуговує жилий будинок, гуртожиток довідку про склад сім`ї наймача та займані приміщення, що для кожного об`єкта приватизації має свій зразок.

Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_3 31 січня 2022 року звернулась із заявою до органу приватизації Чернівецької міської ради в якій просила оформити в приватну власність квартиру АДРЕСА_1 .

В документах, наданих ОСОБА_3 до органу приватизації була надана довідка від 24 січня 2022 року про склад осіб, які зареєстровані у квартирі за адресою АДРЕСА_2 , і встановлено, що у вказаній квартирі зареєстрована тільки ОСОБА_3 ..

На підставі документів, які були подані ОСОБА_3 23 лютого 2022 року за № 50756 керівник органу приватизації Управління комунальної власності Чернівецької міської ради видав розпорядження органу приватизації, яким задовольнив прохання ОСОБА_3 і було передано в особисту власність останній квартиру за адресою АДРЕСА_2 . Пунктом 4 даного розпорядження було надано повноваження відділу приватизації житла у десятиденний термін оформити свідоцтво про право власності та технічний паспорт.

Однак, убачається з матеріалів справи, у спірній квартирі, на момент приватизації, з моменту народження, 24 вересня 2009 року була зареєстрована також неповнолітня ОСОБА_2 .

Також слід зазначити, що у відзиві на позовну заяву Чернівецька міська рада вказала, що довідка від 24 січня 2022 року про склад осіб, місце яких зареєстроване у квартирі за адресою АДРЕСА_2 сформовано з неповними відомостями.

Таким чином, враховуючи наведені положення закону та обставини справи, суд приходить до висновку, що приватизація спірної квартири відбувалася без додержання вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16.12.2009 року, а тому розпорядження органу приватизації № 50756 від 23 лютого 2022 року про передачу в особисту власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 є незаконним.

Пунктом 23 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16.12.2009 року, визначено, що орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян. На підставі вказаного рішення орган приватизації видає свідоцтво про право власності та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 23 лютого 2022 року Управлінням комунальної власності Чернівецької міської ради видано свідоцтво про право власності, яким посвідчено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Оскільки вищевказане свідоцтво видане, на підставі розпорядження органу приватизації № 50756 від 23 лютого 2022 року, яке визнано незаконним, а тому воно підлягає визнанню недійсним.

Посилання ОСОБА_8 про те, що на момент приватизації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , більше року у спірній квартирі не проживала, а тому втратила право на приватизацію вказаної квартири, є безпідставними, виходячи з такого.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років

є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Таким чином малолітня (до досягнення 14 років) дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Своє право на вільний вибір місця проживання, дитина може реалізувати його лише з досягненням певного віку.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц, від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18, від 22 січня 2020 року у справі № 759/14686/16-ц від 09 грудня 2020 року у справі № 673/1407/18, від 16 грудня 2020 року у справі № 206/4028/18, від 21 квітня 2021 року у справі № 161/17900/19, від 17 червня 2021 року у справі № 520/4056/18, від 03 жовтня 2023 року у справі № 554/3141/21.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини).

З огляду на вказані обставини, на момент приватизації спірної квартири ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не могли повноцінно реалізувати свої житлові права, оскільки не досягла чотирнадцятирічного віку.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

Підпунктом 1 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на момент подання до суду позовної заяви) встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру яка подана юридичною особою 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб ( 1211 гривень 20 коп).

Відповідно до п.2 ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на момент подання до суду позовної заяви) у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Як убачається з позовної заяви ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсною довідки № 22 д/238 від 24 січня 2022 року, що видана Головним спеціалістом відділу ведення реєстру територіальної громади Чернівецької міської ради; визнання незаконним розпорядження органу приватизації № 50756 від 23 лютого 2022 року про передачу в особисту власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 23 лютого 2022 року.

В позовній заяві об`єднані три вимоги немайнового характеру, то судовий збір до суду першої інстанції повинен бути сплачений в розмірі 3633 гривні 60 коп. Однак, позивач сплатив судовий збір в розмірі 1211 гривень 20 коп.

Згідно п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» № 3674 VI від 08 липня 2011 року зі змінами та доповненнями № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, які набрали чинності 15 грудня 2017 року, за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами сплачується судовий збір у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, що складає 5450 гривень 40 коп (3633,6*150/100).

Пунктом 28 вказаної Постанови визначено, якщо факт недоплати судового збору з`ясовано судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд залежно від конкретних обставин справи може: зобов`язати позивача (заявника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк та за необхідності оголосити перерву в її розгляді (стаття 191 ЦПК); у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням положень статті 88 ЦПК або ж залишити позов (заяву, скаргу) без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 207 ЦПК.

Отже, слід достягнути з ОСОБА_1 на користь Держави судові витрати зі сплати судового збору у суді першої інстанції у розмірі 2422 гривні 40 коп.

Чинні норми процесуального Закону щодо розподілу судового збору за результатами розгляду справи викладені в ст.141 ЦПК України, ч.1 якої визначає покладення судового збору на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як убачається з мотивувальної частини постанови апеляційного суду, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме, дві вимоги немайнового характеру.

Підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у суді першої інстанції в розмірі 2422 гривні 40 коп.

Оскільки, апеляційну скаргу задоволено частково, то слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції в розмірі 1816 гривень 80 коп.

Відповідно до ч.ч. 1, 10 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням вищезазначених положень процесуального закону слід стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 605 гривень 60 коп в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 27 листопада 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 27 листопада 2024 року в скасувати.

Позов ОСОБА_1 , що діє в інтересах доньки ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Управління комунальної власності Чернівецької міської ради, Головного спеціаліста відділу ведення реєстру територіальної громади Чернівецької міської ради, третіх осіб: Служби у справах дітей Чернівецької міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсною довідки №22д/238 від 24 січня 2022 року, визнання незаконним розпорядження органу приватизації про передачу в особисту власність квартири та недійсним свідоцтва про право власності на житло задовольнити частково.

Визнати незаконним розпорядження органу приватизації № 50756 від 23 лютого 2022 року про передачу в особисту власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 23 лютого 2022 року, видане Управлінням комунальної власності Чернівецької міської ради, згідно якого квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

У задоволенні позовної вимоги про визнання недійсною довідки № 22 д/238 від 24 січня 2022 року, виданої Головним спеціалістом відділу ведення реєстру територіальної громади Чернівецької міської ради відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 605 гривень 60 коп в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Держави судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2422 гривні 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови - 18 березня 2025 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: Н.Ю. Половінкіна

О.О. Одинак