Провадження № 2/752/110/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

31 січня 2025 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.,

за участі секретаря судового засідання Давиденко С.Р.,

за участі представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Асланяна В.А.,

у місті Києві, в приміщенні суду, розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

встановив:

01.11.2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулася з позовними вимогами до відповідачки ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтовування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що 30 жовтня 2006 року уклала з ОСОБА_2 договір позики грошових коштів. На підставі зазначеного Договору вона ж передала ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 757 500 гривень еквівалентній 150 000 доларів США з умовою їх повернення 30 жовтня 2015 року. Договір укладено у письмовій формі і нотаріально засвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М.

По закінченню зазначеного строку відповідачка ОСОБА_2 борг не повернула, станом на 19.09.2018 року на момент подачі позову боргові зобов`язання ОСОБА_2 не виконала.

Позивачка також вказала, що відповідачка приходиться їй кумою і весь час до серпня 2018 року вони з нею доброзичливо спілкувалися. 11.08.2018 року вона надіслала на адресу ОСОБА_2 претензію з приводу виконання зобо`язань за договором позики від 30.10.2006 року.

Маючи потребу оплатити коштовну операцію, змушена була звернутися з позовом про стягнення з відповідачки частки боргу у сумі сто тисяч гривень. Печерський районний суд м. Києва у липні 2019 року задовольнив її позов.

Оскільки своїх зобов`язань за Договором позики позичальниця не виконала - позику не повернула, позикодавиця ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідачки ОСОБА_2 борг у розмірі 3 676 117, 00 гривень, розмір якого визначено в еквіваленті до 150 000, 00 доларів США за мінусом вже стягнутих 100 000, 00 гривень рішенням Печерського районного суду м. Києва.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 12.11.2019 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу у порядку загального позовного провадження.27.02.2020 року представник відповідачки ОСОБА_2 повідомила суд та надала підтвердження щодо зміни прізвища ОСОБА_2 на - « ОСОБА_2 » (а.с.20).

05.03.2020 року представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Піскун Л.М. подала до суду заяву про застосування судом строків позовної давності під час ухвалення рішення за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

05.03.2020 року представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Піскун Л.М. заявила клопотання про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Ухвалою суду від 05.03.2020 року заяву адвоката Піскун Л.М., що діяла від імені та в інтересах ОСОБА_2 про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики було залишено без задоволення.

Підготовче провадження у справі закрито 14 червня 2021 року .

24.10.2022 року представник позивачки ОСОБА_1 подавав до суду клопотання про збільшення ціни позову, просив стягнути борг за договором позики у розмірі - 5 385, 290 гривень, розрахований станом 24.10.2021 року.

24.10.2022 року відповідачка ОСОБА_2 зверталася до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики від 30.10.2006 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 недійсним, і з цих підстав просила зупинити провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики до розгляду справи за позовними вимогами про визнання договору позики недійсним.

Ухвалою суду від 24.10.2022 року заяву представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Шкварка А.В. про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики залишено без задоволення.

Ухвалою суду від 21.08.2023 року залишено без задоволення заяву відповідачки ОСОБА_2 про відвід головуючого судді Плахотнюк К.Г. від подальшого розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

26.02.2024 року представник позивачки ОСОБА_1 подавав до суду клопотання про уточнення позовних вимог, просив стягнути борг за договором позики у розмірі - 5 672 000, 00 гривень, розрахований станом 26.02.2024 року.

22.10.2024 року представник позивачки ОСОБА_1 подавав до суду клопотання про уточнення позовних вимог, просив стягнути борг за договором позики у розмірі - 6 083 000, 00 гривень, розрахований станом на 03.06.2024 року.

26.06.2024 року представник позивачки ОСОБА_1 подавав до суду клопотання про уточнення позовних вимог, просив стягнути борг за договором позики у розмірі - 5 979 500, 00 гривень, розрахований станом на 17.10.2024 року.

31.01.2025 року представник позивачки ОСОБА_1 подавав до суду клопотання про уточнення позовних вимог, просив стягнути борг за договором позики у розмірі - 6 173 000, 00 гривень, розрахований станом на 31.01.2025 року.

У судовому засіданні 31.01.2025 року представник позивачки підтримав заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з урахуванням уточнення ціни позову станом на 31.01.2025 року, розмір якої визначений з урахуванням курсу валют станом на 31.01.2025 року. У задоволенні заяви відповідачки про застосування строків позовної давності просив відмовити.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Войтович Л.В. звернулася до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи з тих підстав, що лише 29.01.2025 року уклала договір з ОСОБА_2 щодо надання останній правничої допомоги. Вона є єдиним представником сторони у справі ОСОБА_2 , котра станом на подання заяви не отримувала копії позовної заяви з додатками.

Приймаючи до уваги, що представник відповідачки у справі ОСОБА_2 ще 27.02.2020 року ознайомилася з матеріалами справи, скористалася своїм правом заявити клопотання про застосування строків позовної давності при вирішенні справи, закриття провадження у справі, зупинення провадження у справі, скористалася правом на позов про визнання недійсним договору, що є підставою для позову, вже неодноразово змінювала представників для надання їй правничої допомоги і з цих же підстав просила суд про відкладення розгляду справи, суд визнав за можливе розглянути справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики за відсутності відповідачки та її ж представника.

Заслухавши представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Асланяна В.А., дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 30 жовтня 2006 року між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М.. (а.с.6).

За цим договором позичальник ОСОБА_2 позичила у позикодавця ОСОБА_1 30.10.2006 року до 30.10.2015 року включно грошову суму в розмірі 757 500, 00 гривень, яка на день укладення цього договору за середнім курсом продажу долара США приватним особам комерційними банками м. Києва еквівалентна 150 000 доларів США.

Сторони домовились про те, що позичальник має право повернути, а позикодавець зобов`язаний прийняти позичену суму грошей до закінчення терміну, вказаного в пункті 1 цього Договору, а саме - не пізніше 30 жовтня 2015 року.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. (ч.1 ст.1051 Цивільного кодексу України)

Відповідно до ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що відповідачка у справі ОСОБА_2 у судовому порядку оспорювала укладений 30.10.2006 року з позивачкою ОСОБА_1 договір позики і за результатами судового розгляду заявленого нею спору про визнання договору позики недійсним 30.11.2023 року Печерським районним судом міста Києва було постановлено рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним.

Рішення Печерського районного суду від 30.11.2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним набрало законної сили 15.07.2024 року за результатами розгляду Київським апеляційним судом апеляційної скарги на це ж рішення адвоката позивачки ОСОБА_2 - Шкварка А.В .

Згідно статтей 598, 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12.07.2019 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики у сумі 100 000, 00 гривень.

Як видно зі змісту рішення Печерського районного суду міста Києва від 12.07.2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, підставою для позову також був договір позики укладений 30.10.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за умовами якого позивачка ОСОБА_1 передала відповідачці ОСОБА_2 у позику грошові кошти у сумі 150 000, 00 доларів США, еквівалентній 757 000, 00 гривень

Будучи присутньою у судовому засіданні позивачка стверджувала, що у 2018 році, перебувала у скрутному матеріальному становищі, а тому звертаючись до суду з позовом щодо стягнення з відповідачки боргу за договором позики не мала можливості сплатити судовий збір, щоб заявити про стягнення всього боргу.

Судом встановлено, що у визначений договором позики строк, відповідачка грошові кошти позивачці не повернула, а також на час розгляду справи відповідачкою не було повернуто позивачці решту боргу за цим же договором позики, вимоги щодо якої не були заявлені під час звернення ОСОБА_1 до суду у 2018 році за стягненням боргу в сумі 100 000, 00 гривень.

Отже, позивачкою правомірно пред`явлено вимоги до відповідача про стягнення боргу за договором позики від 30.10.2006 року.

На час звернення позивачки до суду з боку відповідачки не надано жодних доказів на підтвердження виконання нею своїх зобов`язань щодо повернення суми боргу, а представником останньої заявлено про порушення позивачкою, при зверненні до суду з позовом, строку позовної давності.

Заява про застосування строків позовної давності обґрунтована тим, що строк позовної давності по договору позики від 30.10.2006 року, укладеного сторонами у справі закінчився 30 жовтня 2009 року.

Представник позивачки заперечив твердження сторони відповідачки про порушення строків позовної давності за договором позики від 30.10.2006 року з тих підстав, що умовами договору визначено обов`язок позичальника повернути прийняту грошову суму позикодавцеві не пізніше тридцятого жовтня 2015 року.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 ЦК України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається в разі пред`явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу в справі. Відповідно до вимог процесуального законодавства суддя відкриває провадження у справі не інакше, як на підставі заяви, поданої й оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом.

Так, зі змісту пункту 1 , укладеного 30.10.2006 року сторонами у справі договору позики встановлено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв грошову суму в розмірі 757 500 гривень, які зобов`язується повернути позикодавцеві не пізніше тридцятого жовтня 2015 року.

Як видно зі змісту рішення Печерського районного суду міста Києва у справі №757/49303/18-ц , ухваленого 12.07.2019 року за результатами судового розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, провадження у справі було відкрито 14.12.2018 року.

Питання щодо порушення позивачкою ОСОБА_1 строків на захист порушеного її права позикодавцем ОСОБА_2 за договором позики, укладеним 30.10.2006 року було предметом розгляду судом апеляційної інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на зазначене вище рішення.

За даними постанови Київського апеляційного суду, прийнятої 21.07.2020 року за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 на зазначене вище рішення Печерського районного суду м. Києва 21.07.2020 року, судом апеляційної інстанції встановлено, що доводи апелянта про застосування строку позовної давності спростовуються, зокрема, змістом договору позики, умовами якого передбачено (п.1 Договору), що позикодавець зобов`язується повернути позику не пізніше 30 жовтня 2015 року; звертаючись до суду з позовом 05 жовтня 2018 року, позивач не пропустив строк звернення до суду, що унеможливлює застосування судом позовної давності у даному спорі.

Отже, судом встановлено, що звернувшись 05.10.2018 року до суду з позовом, про стягнення з ОСОБА_2 частини боргу за договором позики від 30.10.2006 року позивачка ОСОБА_5 не пропустила строку позовної давності, тим самим перервала строк позовної давності правовідносин за цим же договором, а відтак звернення до суду 01.11.2019 року з позовом про стягнення з ОСОБА_2 решти боргу за договором позики від 30.10.2006 року вчинено в межах строків позовної давності.

З огляду на викладене, заява представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Пискун Л.М. не може бути прийнята судом до уваги, відповідно не може бути підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 30.10.2006 року.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Правилами статті 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умом не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно статті 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаї ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За нормами цивільного процесуального законодавства, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Зважаючи на встановлені обставини, суд доходить висновку, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду відповідача, в той же час неможливість виконання грошового зобов`язання не звільняє від відповідальності боржника, а враховуючи, що предметом укладеного між сторонами договору є саме отримання грошових коштів з метою задоволення власних потреб відповідачки, при цьому позивачка належним чином виконала договірні зобов`язання в частині передачі грошових коштів, тобто кожна зі сторін була вільною в укладенні договору та досягла бажаного при його укладені.

Так, судом встановлено, що позика була надана позивачкою відповідачці у національній валюті, у той же час її розмір було визначено в еквіваленті по відношенню до валюти долар США на день укладення договору за середнім курсом продажу долара США приватним особам комерційними банками міста Києва.

Відповідно до правил частини 2 статті 533 ЦК України , якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка визначила розмір боргу в національній валюті в еквіваленті відповідно до курсу валют на час звернення до суду з позовом, а також уточнила у розмірі з урахуванням курсу валют на час судового розгляду справи.

Як видно зі змісту розрахунку боргу, позивачка визначала розмір за мінусом 100 000, 00 гривень від основної суми боргу 750 000, 00 гривень, що були стягнуті з ОСОБА_2 рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12.07.2019 року, однак суд не може погодитися з таким розрахунком.

На думку суду, з огляду на те, що позивачка розмір позики визначила у валюті долар США, то відповідно стягнута за рішенням суду частина боргу в розмірі 100 000, 00 гривень має бути визначеним в еквіваленті до валюти долар США відповідно до курсу валют на час ухвалення рішення Печерським районним судом міста Києва, відповідно на цю ж суму має бути зменшено розмір боргу за договором позики, що має бути стягнута за заявленими позовними вимогами.

За офіційними даними НБУ, станом на 12.07.2019 року курс долара США до української гривні складав 100 доларів = 2 580, 1837, відповідно 100 000, 00 : 25, 801837 = 3 875, 69, отже розмір боргу, що був стягнутий з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12.07.2019 року у розмірі 100 000, 00 грн. склав еквівалент у валюті долар США 3 875, 69.

Наразі невиконаним є зобов`язання ОСОБА_2 за договором позики, укладеним 30.10.2006 року з ОСОБА_1 (150 000, 00 (розмір позики у валюті долар США) - 3 875, 96 (доларів США, що вже стягнуті судовим рішенням) = 146 124, 04 доларів США) у валюті долар США в розмірі 146 124, 04 доларів США.

Позивачка, просить суд стягнути борг за договором позики від 30.10.2006 року, укладеним із ОСОБА_2 у національній валюті, розмір якого за проведеним судом розрахунком з урахуванням офіційного курсу валют НБУ станом на час ухвалення рішення становить (146 124, 04 х 41, 82 = 6 110 907, 35) 6 110 907, 35 гривень.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення на користь останньої з ОСОБА_2 борг за договором позики від 30.10.2006 року в сумі 6 110 907, 35 гривень.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, стягненню з відповідачки підлягає сплачений позивачкою судовий збір у розмірі 9 605, 00 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 525, 526, 533, 610, 615, 611, 1054 ЦК України, ст.ст.12, 76, 223, 258, 259, 260, 280-282 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє відоме місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) заборгованості за договором позики від 30 жовтня 2006 року в розмірі 6 110 907, 35 гривень, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 9 605, 00 гривень, що разом складає надлежєну до стягнення суму в розмірі 6 120 512 (шість мільйонів сто двадцять тисяч п`ятсот дванадцять) гривень 35 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя Плахотнюк К.Г.