ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року

м. Харків

справа № 642/5686/23

провадження № 22-ц/818/546/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого-судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Харківська міська рада,

третя особа ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харків апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2024 року у складі судді Вікторова В.В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (надалі Будинок) в порядку набувальної давності.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі рішення Ленінського народного суду м.Харкова від 08.12.1988 року позивачу ОСОБА_1 , сестрі позивача ОСОБА_5 та брату позивача ОСОБА_6 на праві приватної власності належать 67/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 в рівних частках, тобто по 67/300 кожному. Сестра позивача, ОСОБА_5 , та брат позивача, ОСОБА_6 ніколи в зазначеному будинку не проживали, оскільки мала окреме житло, жодної участі з благоустрою, поточного ремонту та покращень не приймала. Після їх смерті спадкові справа не відкривались, свідоцтва про право на спадщину не видавалися. Починаючи з червня 1996 року і по теперішній час позивачка мешкає в зазначеному домоволодінні, відкрито та безперервно ним користується протягом 27 років, робить поточні та капітальні ремонти, сплачує комунальні послуги в повному обсязі. Проте не має правовстановлюючого документу, який би посвідчував її право на безхазяйні частки, які належали її померлим родичам. Враховуючи, що вона добросовісно заволоділа спірними частками домоволодіння, які перебували у власності її родичів, безперервно проживає у домоволодінні з 1996 року, і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном ними більше десяти років просить анулювати право власності на частку 67/300 в житловому будинку АДРЕСА_1 , що належало ОСОБА_5 ; анулювати право власності на частку 67/300 в житловому будинку АДРЕСА_1 , що належало ОСОБА_6 ; визнати за ОСОБА_1 в порядку набувальної давності право власності: на частку 67/300 в житловому будинку АДРЕСА_1 , що належало ОСОБА_5 та на частку 67/300 в житловому будинку АДРЕСА_1 , що належало ОСОБА_6 .

Рішенням Ленінського районного суд м. Харкова від 13 вересня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення обґрунтовано тим, що оскільки позивач знала і розуміла, що користувалася чужим майном, була обізнана про власників на спірні частини домоволодіння, потенційних спадкоємців на такі частини, суд прийшов до висновку, що безтитульність та добросовісність як початковий елемент заволодіння майном була відсутня, а тому підстав для визнання за позивачем права власності на спірні частини домоволодіння за набувальною давністю немає. Сам по собі факт користування ОСОБА_1 спірними частками домоволодіння не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог. Матеріали справи містять докази на підтвердження того, що позивачка добросовісно, відкрито та безперервно володіла і користувалася спірними частиною Будинку, утримувала їх, тому відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України набула на неї право власності. Вона дізналася про інших власників лише у 1988 році за рішенням суду, а з 1996 року не підтримувала зв`язку з братом, сестрою та їхніми спадкоємцями. Крім того, суд першої інстанції помилково послався на ст. 141 ЦПК України та не врахував, що позивач звільнена від його сплати відповідно до вимог закону.

Заслухавши головуючого суддю, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до даних паспорта позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 4)

Відповідно до рішення Ленінського районного народного суду м. Харкова від 08.12.1988 року та відповідно до довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради №1057632 від 05.04.2019 року, частина житлового будинку з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на праві приватної власності по 67/300 частин кожному (а.с. 29, 30), що підтверджується довідкою про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна з перевіркою відомостей з відкритих інформаційних ресурсів №1089132 від 02.10.2020, виданою Харківською міською радою (а.с. 103).

Згідно копії Свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 від 04.02.2003 вбачається, що ОСОБА_7 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського обласного управління юстиції, зроблено відповідний актовий запис №10169. (а.с. 31)

Згідно копії Свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_2 від 05.08.2019 вбачається, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, зроблено відповідний актовий запис №11396 (а.с.32).

Згідно інформаційної довідки з Другої Харківської міської державної нотаріальної контори від 03.11.2023 року №1553/01-16 заяви про прийняття спадщини, відмову від спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину від спадкоємців померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 до нотаріальної контори не надходили, спадкова справа не заводилася, свідоцтво про право на спадщину не видавалися 9( а.с.76-79).

Згідно інформаційної довідки з Харківського обласного державного нотаріального архіву від 09.11.2023 року № 2697/01-21 заяви про прийняття спадщини, відмову від спадщини та видачі свідоцтв про право на спадщину від спадкоємців померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 до нотаріальної контори не надходили, спадкова справа не заводилася, свідоцтво про право на спадщину не видавалися (а.с.80-82).

Згідно з витягу із Спадкового реєстру (спадкова справа та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) вбачається, що після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцями є її діти ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , яким видано свідоцтва про право на спадщину за законом по частки кожному в праві спільної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ( т. 1 а.с. 90-102).

Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 18.08.2023 року, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 28).

У матеріалах справи також містяться копії платіжних квитанцій за житлово-комунальні послуги, у яких платником зазначена ОСОБА_1 (а.с. 33-40).

У судовому засіданні першої інстанції свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтвердили, що ОСОБА_1 постійно проживає сама у своїй частині будинку за зазначеною адресою, самостійно його утримує та ремонтує. Відомо, що у ОСОБА_10 були сестра ОСОБА_5 та брат ОСОБА_11 , які померли, однак свідки особисто з ними не були знайомі і ніколи їх не бачили.

Судова колегія вважає, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував до них норми матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2022 року в справі № 293/1061/21, постанові Верховного Суду від 11 листопада 2022 року в справі № 547/200/21, постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року в справі №140/1774/18.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що матеріали справи свідчать про те , що позивач був обізнаний про існування власників спірних частини домоволодіння, сам по собі факт відсутності з ними спілкування, проживання, утримання майна в належному стані та здійснення оплати житлово-комунальних послуг не є безумовною підставою для виникнення у нього позивачки права власності на майно що належить іншим особам за набувальною давністю.

Зазначене унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень статті 344 ЦК України, оскільки позов про визнання права власності з підстав, визначених у цій статті, не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником майна.

Заява ОСОБА_12 про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду у зв`язку з оформленням ним та братом ОСОБА_13 свідоцтва про право на спадщину не підлягає задоволенню, оскільки зазначені заявником обставини не є передбаченими ст. 257 ЦПК України підставами залишення позову без розгляду.

Доводи апелянта про помилкове посилання суду на вимоги ст.141 ЦПК України не є суттєвими, оскільки питання щодо розподілу судових витрат судом першої інстанції не вирішувалось.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог і доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування даного судового рішення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги викладених судом висновків не спростовують, скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 14 березня 2025 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П.Пилипчук