Провадження № 22-ц/802/358/25 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Здрилюк О. І., Киці С. І.,

секретар Ганжа М.І.,

з участю: заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2 ,

представника Міністерства оборони України - Матящука В. К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України, про встановлення факту перебування на утриманні брата за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою її представником ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 січня 2025 року в складі судді Філюк Т. М.,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту перебування на утриманні рідного брата ОСОБА_3 , мотивуючи тим, що після смерті свого чоловіка ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживала з братом за адресою: АДРЕСА_1 . Вони вели спільне господарство, мали спільний побут. Основним джерелом існування заявника були доходи її брата, який з 27 листопада 2023 року був призначений на посаду стрільця-санітара 2 піхотного відділення 1 піхотного взводу 2 піхотної роти НОМЕР_3, та з 30.03.3024 вважається зниклим безвісти. До зникнення безвісти брата заявник перебувала на його утриманні, оскільки вона ніде не працює та за відсутності страхового стажу не має можливості вийти на пенсію, отримує виключно державну соціальну допомогу як малозабезпечена сім`я у Управлінні соціального захисту та ветеранської політики Луцької РДА Волинської області. Заявниця звернулася до Військової частини НОМЕР_1 з письмовою заявою про виплату їй грошового забезпечення та додаткової винагороди, але отримала відмову. Встановлення факту перебування на утриманні безвісти зниклого брата має для неї юридичне значення, оскільки дозволить реалізувати право на отримання грошового забезпечення їй як особі, що перебувала на утриманні військовослужбовця.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 14 січня 2025 року в задоволенні заяви відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що заявницею не доведено належними та допустимими доказами фату перебування на утриманні брата.

В апеляційній скарзі заявник просить ухвалу скасувати, постановити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про встановлення факту перебування на утриманні військовослужбовця.

Зазначає, що суд не взяв до уваги соціального статусу заявниці, яка є багатодітною матір`ю, рідною сестрою безвісно зниклого військовослужбовця, заробіток якого був єдиним джерелом її існування, безпідставно вважав обов`язком заявниці подати суду докази перебування на утриманні брата, які не передбачені законом, не надав належної правової оцінки наданим доказам, які підтверджують факт перебуванні заявниці на утриманні брата.

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено такі обставини.

Заявниця ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є рідними сестрою та братом, що підтверджується копіями свідоцтв про народження.

ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі, її чоловік ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ( свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 ).

Згідно з витягом № 364/26-09 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрована ОСОБА_1 , її діти , також ОСОБА_3 .

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 141 від 27 листопада 2023 року солдата ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення з 27 листопада 2023 року на посаду стрільця-санітара 2 піхотного відділення 1 піхотного взводу 2 піхотної роботи НОМЕР_3.

Відповідно до Акту службового розслідування, складеного заступником командира 1 піхотної роти військової частини НОМЕР_1 , витягу з наказу № 207 від 27 травня 2024 року командира військової частини НОМЕР_1 про результати службового розслідування, солдат ОСОБА_3 вважається безвісти зниклим з ІНФОРМАЦІЯ_3 під час виконання бойового завдання в районі ведення бойових дій по захисту Батьківщини, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від країни терориста російської федерації.

17 червня 2024 року військовою частиною НОМЕР_1 заявницю було повідомлено про те, що виплата грошового забезпечення безвісти зниклого НОМЕР_1 не може бути здійснена у зв`язку з відсутністю законних підстав.

Згідно з інформацією Головного управління ДПС у Волинській області про отримані доходи ОСОБА_3 відомості в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого податку та військового збору відсутні.

Відомості Головного управління ДПС у Волинській області про отримані доходи ОСОБА_1 в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого податку та військового збору містять інформацію про отримання Державної соціальної матеріальної допомоги та соціальної виплати.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до положень статей 293, 315 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, перебування фізичної особи на утриманні. Частиною 2 вказаної норми передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Звертаючись в суд із цією заявою заявник просила встановити факт, що має юридичне значення - перебування на утриманні свого брата. Встановлення такого факту необхідне їй для реалізації нею права на отримання щомісячного грошового забезпечення зниклого безвісти брата.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» близькі родичі та члени сім`ї особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - це чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі

Стаття 6 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» визначає права близьких родичів та членів сім`ї осіб, зниклих безвісти за особливих обставин.

Згідно з ч.4 ст.6 Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин" члени сім`ї особи, зниклої безвісти за особливих обставин, мають право на соціальний захист у порядку, визначеному законодавством України.

За положеннями ч. 2 ст. 9 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» особам, які зникли безвісти за особливих обставин під час проходження військової служби, надаються гарантії, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та іншими актами законодавства України.

Грошове забезпечення військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно), а також інтернованим в нейтральних державах або безвісно відсутнім, виплачується відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884, військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець.

В пункті 7 вказаного Порядку зазначено, що виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

Конституційний Суд України в рішенні від 03 червня 1999 року у справі № 1-8/99 (№ 5-рп/99) роз`яснив, що під членом сім`ї військовослужбовця треба розуміти особу, пов`язану кровними (родинними) зв`язками або шлюбними відносинами; постійним проживанням з військовослужбовцем, веденням з ним спільного господарства. До кола членів сім`ї військовослужбовця належать його (її) дружина (чоловік), їх діти і батьки. Діти є членами сім`ї незалежно від того, чи є це діти будь-кого з подружжя, спільні або усиновлені, народжені у шлюбі або позашлюбні.

Членом сім`ї, яка перебуває на утриманні військовослужбовця, є особа, що перебуває на повному утриманні військовослужбовця або одержує від нього допомогу, яка є для неї постійним і основним джерелом засобів до існування. Це особи, що не мають власних доходів, або особи, пенсія, стипендія чи інший сукупний середньомісячний доход яких не перевищує офіційно встановленої межі малозабезпеченості (до законодавчого визначення прожиткового мінімуму). До них належать, зокрема непрацездатні.

Крім того, Конституційний суд України у своєму рішенні зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат; спільний бюджет: спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17 (провадження № 61-17628св19).

Утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у виді витрат на утримання житла, його ремонті, сплату комунальних платежів, купівлі продуктів харчування, речей першої необхідності тощо. Тому отримання особою інших виплат не може бути перешкодою для визнання факту перебування її на утриманні.

Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Відповідно до приписів статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Надаючи правову оцінку наданим доказам суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для встановлення факту перебування заявниці на утриманні брата.

Та обставина, що заявниця ОСОБА_1 з дітьми та брат заявниці ОСОБА_3 зареєстровані за однією адресою не доводить факту перебування заявниці на утриманні брата.

Із наданих суду довідок вбачається, що заявниця ОСОБА_1 у 2023 році отримувала щомісячну соціальну допомогу у розмірі 8169.02 грн, у 2024 році- у розмірі 79991.54 грн.

На думку колегії суддів, ці докази підтверджують лише розмір її доходів, слугують підставою для висновку, що доходи заявниці є незначними. Проте, належних та допустимих доказів про перебування на утриманні свого брата, ОСОБА_1 не надала, про що правильно суд зазначив у своєму рішенні.

Та обставина, що ОСОБА_1 є багатодітною мамою, близькою родичкою зниклого безвісти військовослужбовця - ОСОБА_3 не звільняють її від обов`язку доказування у справі, а тому заявник безпідставно вказує, що її статус судом проігноровано.

Суд надав правову оцінку доказам у справі відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, а тому неприйнятними є аргументи апеляційної скарги про те, що суд «нав`язав» перелік доказів для прийняття рішення. Інші аргументи апеляційної скарги зводяться до цитування норм Цивільного процесуального Кодексу, положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», правових позицій та змісту постанов Верховного Суду без наведення висновків та без посилання на докази, які б спростовували рішення суду першої інстанції про недоведеність заявницею обставин, які слугують підставою для встановлення факту її перебування на утримання брата ОСОБА_3 , військовослужбовця Збройних Сил України, який зник безвісти.

Відповідно до статті 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану її представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 січня 2025 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді