Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2025 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва

в складі головуючого судді Ковбасюк О.О.

за участю:

секретаря судового засідання Білоус А.О.,

представника позивача ОСОБА_24,

представника відповідача ОСОБА_10,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області, про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Василівську І.Ю. звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області, про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 21.08.2006 Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї між ним та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, про що було зроблено актовий запис №2557. Від шлюбу у них народилося двоє синів: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Києво-Святошинського районного суду міста Києва від 31.07.2013 шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу старший син сторін ОСОБА_4 , який народився з вродженими вадами здоров`я та є інвалідом дитинства, у зв`язку з чим потребує постійного стороннього догляду та піклування, залишився проживати разом із позивачем за адресою АДРЕСА_1 . Позивач і сам є інвалідом І групи з обмеженими фізичними можливостями, у зв`язку з чим не може самостійно забезпечувати себе та потребує сторонньої допомоги. Фактично догляд за ОСОБА_4 повністю здійснюють його баба ОСОБА_7 та дід ОСОБА_8 . Так, ОСОБА_7 двічі на рік своїми силами та за власні кошти возить онука на лікування та реабілітацію до Міжнародної реабілітаційної клініки Козявкіна, що підтверджується виписками з історії хвороби, довідкою про оплату курсу лікування, проїзними документами. Кожні п`ятнадцять днів дитина потребує спеціального масажу, який допомагає дитині у розвитку, забезпечення проведення якого також здійснює його ОСОБА_7 . При цьому відповідач повністю самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина ОСОБА_9 , не провідує його, не спілкується з ним жодним чином, не цікавиться його життям та здоров`ям, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Із зазначених підстав позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно її сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2021 головуючим у справі було визначено суддю Анохіна А.М.

Ухвалою суду від 18.07.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

13.12.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником відповідача ОСОБА_10 , у якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи на їх безпідставність та необґрунтованість. У відзиві представник відповідача зазначив, що сторони перебували у шлюбі, який було розірвано 31.07.2023. Після розірвання шлюбу відповідач із молодшим сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає за адресою АДРЕСА_2 , тоді як старший син сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишився проживати із позивачем за адресою АДРЕСА_1 . Питання щодо проживання дітей було вирішено сторонами після розірвання шлюбу за їхньою спільною домовленістю. Вказане будувалося на тому, що кожна сторона відмовляється від майнових претензій на нерухоме майно, придбане сторонами під час шлюбу. Відповідач стверджує, що доводи позивача про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків не підтверджені належними та допустимими доказами, позивачем не надано доказів, які б характеризували особистість матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. За твердженнями відповідача ініціатором даного позову до суду є мати позивача ОСОБА_7 , оскільки саме вона перешкоджає відповідачу спілкуватися з її сином ОСОБА_4 . Заперечуючи проти позову, відповідач також просить врахувати, що після розлучення її з позивачем вона уклала шлюб із ОСОБА_11 та у цьому шлюбі у них народилося ще двоє дітей: дочка ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та син ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Відповідно до даних трудової книжки відповідач після закінчення навчального закладу та до 22.03.2021 не працювала, тобто не мала доходу, із якого можна було б надавати матеріальну допомогу синові ОСОБА_4 , та не мала змоги займатися його вихованням. Фактично вона перебувала на утриманні свого чоловіка ОСОБА_14 . Ураховуючи наведені обставини, а саме, факт виховання та утримання відповідачем трьох неповнолітніх дітей, тривалу відсутність у неї роботи, наявність перешкод у спілкуванні з сином ОСОБА_4 з боку матері позивача ОСОБА_7 , відповідач не мала можливості повноцінно займатися вихованням та утриманням старшого сина. Водночас, вказане не свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно її сина, оскільки виходячи з положень п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків та свідомого нехтування своїми обов`язками, чого позивачем не доведено. Крім того, представник відповідача вказує на пропуск позивачем строку позовної давності на звернення із даним позовом до суду. Окрема заява про застосування позовної давності додана також представником відповідача в якості додатку до відзиву.

20.02.2023 на електронну пошту суду надійшли письмові пояснення від третьої особи у даній справі - Служби у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області, у яких зазначено, що 15.07.2021 Службою у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради, за заявою представника позивача від 07.07.2021, було проведено обстеження житлово-побутових умов проживання батька ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , в результаті якого встановлено, що ОСОБА_1 проживає разом з батьками ОСОБА_8 та ОСОБА_7 та неповнолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є дитиною з інвалідністю (ДЦП). В результаті обстеження також встановлено, що сам батько ОСОБА_1 - лежачий хворий, має інвалідність I групи (пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 ) і потребує стороннього догляду. За батьком та сином ОСОБА_1 доглядають батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , які є людьми похилого віку. Враховуючи конкретні обставини розглядуваної справи, а саме наявність у відповідача ОСОБА_2 трьох малолітніх дітей - ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживання в іншому населеному пункті, конфлікти між сторонами, а також аналіз процесуальної поведінки відповідача, а саме подання відзиву на позовну заяву, свідчить про те, що мати не визнає позов, бажає зберегти зв`язок із дитиною, а справа має для неї важливе значення. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків. Враховуючи вище викладене та керуючись ст. ст. 141, 151, 153, 160, 164 Сімейного кодексу України, ч. 2 статті 15 Закону України «Про охорону дитинства», Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24.09.2008 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», Служба у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області не вважала за доцільне позбавляти батьківських прав відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 відносно її сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

22.02.2023 до суду надійшли аналогічні письмові пояснення третьої особи, що були надіслані засобами поштового зв`язку.

30.06.2023 до суду надійшла заява від Служби у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області про розгляд справи за її відсутності, до якої додано копію рішення виконавчого комітету Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області № 5 від 25.05.2023 «Про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав», а також висновок вказаного органу щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її сина ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 17.11.2023, постановленою без виходу суду до нарадчої кімнати, відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про визнання обов`язковою явки позивача у судове засідання. У цьому ж судовому засіданні судом зобов`язано третю особу надати до суду письмовий висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2024 головуючим у справі визначено суддю Ковбасюк О.О., оскільки на підставі наказу №1/02-02 від 11.01.2024 суддю Козелецького районного суду Чернігівської області ОСОБА_17 відраховано зі штату Подільського районного суду м. Києва.

23.01.2024 до суду надійшло клопотання Служби у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області про долучення до матеріалів справи висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, складеного 17.01.2024, із відповідними додатками.

Ухвалою суду від 25.01.2024 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 13.03.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у позовній заяві. При цьому вона заперечила щодо заяви представника відповідача про застосування позовної давності у даній справі, вказуючи на те, що положення цивільного законодавства щодо позовної давності не поширюються на дану категорію справ. Крім того, представник просила при оцінці доводів представника відповідача щодо неможливості позбавлення відповідача батьківських прав відносно її сина ОСОБА_4 , який на час розгляду справи досяг повноліття, врахувати правовий висновок Об`єднаної палати Верховного Суду, викладений у постанові від 29.01.2024 у справі №185/9339/21.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених ним у відзиві, а також з огляду на те, що станом на час розгляду даної справи син сторін досяг повноліття.

Сторони у судове засідання не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Разом із цим, у судовому засіданні 29.05.2024 судом, за клопотанням представника відповідача, було встановлено особу позивача ОСОБА_1 , який приймав участь у судовому засіданні дистанційно, в режимі відеоконференції із використанням власних технічних засобів, та було встановлено, що позивач є інвалідом І групи з обмеженими фізичними можливостями. Позовні вимоги позивач підтримав, підтвердивши подання ним даного позову до суду.

Відповідач в ході судового розгляду у жодне судове засідання не з`явилася.

Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи містяться заяви представника вказаної служби про розгляд справи за його відсутності.

За таких обставин, із урахуванням думки представників сторін, суд ухвалив проводити розгляд справи за відсутності учасників справи, які не з`явилися.

Заслухавши пояснення представників сторін та показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно дослідивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступних висновків.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно з ч. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

У свою чергу суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як встановлено судом, сторони з 21.08.2006 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано згідно з рішенням Києво-Святошинського районного суду міста Києва від 31.07.2013.

Від шлюбу у сторін народилося двоє синів: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 , відповідно.

Після розірвання шлюбу старший син сторін ОСОБА_4 залишився проживати разом із батьком, молодший син ОСОБА_5 - із матір`ю.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є інвалідом з дитинства, має вроджену ваду головного мозку, синдром статичного тетрапарезу, когнітивну недостатність, що підтверджується медичним висновком дитини-інваліда Дитячої поліклініки Києво-Святошинської ЦРЛ, індивідуальною програмою реабілітації дитини-інваліда ЛКК КНП «ЦПМСД», виписним епікризом Дитячої міської лікарні, виписками з історії хвороби дитини та довідками ТОВ «Міжнародна реабілітаційна клініка Козявкіна».

Довідкою про реєстрацію місця проживання особи №1122/02/06-21 від 04.06.2021, виданою виконавчим комітетом Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області, підтверджується що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , значиться зареєстрованим за адресою АДРЕСА_1 .

За вказаною адресою ОСОБА_4 проживає разом із батьком ОСОБА_1 - позивачем у даній справі та його батьками ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

Позивач ОСОБА_1 також є інвалідом І групи довічно, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_4 .

Вказані вище обставини встановлені судом та не оспорюються сторонами.

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що відповідач повністю самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина ОСОБА_4 , не провідує його, не спілкується з ним жодним чином, не цікавиться його життям та здоров`ям, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, у зв`язку з чим він просить позбавити її батьківських прав відносно дитини.

Представник відповідача заперечує такі обставини, вказуючи на їх недоведеність, а також на відсутність в цілому законних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Вирішуючи обґрунтованість доводів та заперечень сторін, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлена батьківських прав судом, якщо вони ухиляються від виконання обов`язків по вихованню дитини.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Конвенцією про права дитини у ст. 18 визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

У відповідності до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Як встановлено судом, після розірвання шлюбу між сторонами, з 2013 року старший син сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із батьком ОСОБА_1 та його батьками ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_1 .

При цьому, як дитина, так і батько є інвалідами І групи та є фізично обмеженими, у зв`язку з чим потребують стороннього догляду.

Фактично догляд за ними обома здійснюють батьки позивача - ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які проживають разом із ним за вказаною адресою.

Вказана обставина судом була встановлена, зокрема, із показань ОСОБА_19 та ОСОБА_7 , допитаних в якості свідків.

Так, свідок ОСОБА_8 , який є батьком позивача, показав, що вони з дружиною ОСОБА_7 проживали у м. Луганськ, а їхній син з невісткою у Києві. Після того, як онуку ОСОБА_4 виповнилося шість місяців, вони з дружиною почали забирати його до себе, щоб забезпечувати йому належний догляд та лікування. У 2010 році в сина та невістки народилася ще одна дитина - син ОСОБА_5 . У 2011 році син свідка (позивач) потрапив в ДТП та отримав травми, внаслідок яких став інвалідом І групи, після чого дружина (відповідач) залишила його зі старшим сином та виїхала у невідомому напрямку з молодшою дитиною. У 2013 році відповідач приїхала, забрала речі та після цього більше до них не приїжджала. Вона повністю самоусунулася від виховання старшого сина, зовсім не цікавиться ним, не відвідує його, не телефонує, жодної участі у житті дитини не приймає.

Свідок ОСОБА_7 дала аналогічні показання, зазначивши, що їхній старший онук ОСОБА_4 народився з вадами розвитку, у зв`язку з чим має інвалідність з дитинства. Спочатку дитина жила з батьками, а потім, приблизно після того як їй виповнилося п`ять місяців, вони з чоловіком забрали дитину до себе в м. Луганськ, оскільки матір дитини не хотіла її доглядати та забезпечувати належне лікування. Після того, як син травмувався у 2011 році, відповідач почала жити з іншим чоловіком, в липні 2013 року вони розлучилися, після чого вона виїхала з молодшим сином, залишивши старшого сина з батьком. У подальшому відповідач жодного разу не приїжджала до дитини та не цікавилася її життям. Будь-якої участі у житті дитини вона не приймає, допомоги на її утримання та лікування не надає, станом її здоров`я не цікавиться. Востаннє свідок спілкувалася з відповідачем приблизно у 2021 році.

Суд приймає до уваги вказані вище показання свідків та враховує їх як докази, оскільки вони повністю узгоджуються між собою та з іншими наявними у справі доказами, сумнівів щодо їх належності та допустимості у суду немає, жодних доказів на їх спростування стороною відповідача суду не надано.

Крім того, факт догляду позивача ОСОБА_1 та його сина ОСОБА_4 батьками позивача ОСОБА_8 та ОСОБА_7 підтверджуються актом обстеження умов проживання №10 від 21.03.2023, який був врахований Службою у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області при складенні висновку від 17.01.2024 про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Так, у вказаному акті обстеження умов проживання зазначено, що комісія у складі начальника служби ОСОБА_20 та депутата сільської ради ОСОБА_25 провела обстеження умов проживання сім`ї ОСОБА_1 , яка проживає за адресою АДРЕСА_1 . В ході обстеження встановлено, що дитина ОСОБА_4 має інвалідність. Житло розміщене на другому поверсі другого поверху будинку, складається з п`яти кімнат, санвузла, кухні, коридору. Батько ОСОБА_1 проживає в окремому будинку за цією ж адресою. Санітарно-гігієнічні умови проживання дитини в нормі, в будинку чисто, прибрано. Для дитини створено сприятливі умови для життя та розвитку, є необхідні тренажери, візочки, ортопедичне взуття, дитина забезпечена одягом, їжею, іграшками, засобами для розвитку. Дитина отримує необхідне лікування, реабілітацію. Бабуся і дідусь ОСОБА_8 та ОСОБА_7 повністю піклуються про дитину. Мати не приїздить до дитини, не цікавиться її життям, здоров`ям та розвитком, фінансово не допомагає. Батько ОСОБА_1 має інвалідність, бере участь в житті сина в міру можливостей.

17.01.2024 Службою у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області надано висновок про доцільність позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно її сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У вказаному висновку, зокрема, зазначено, що за онуком ОСОБА_4 , як і за сином ОСОБА_1 , повністю доглядають ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Останні ведуть домашнє господарство, створюють комфортні умови для життя та розвитку їхнього сина та онука. ОСОБА_7 постійно (щороку) проходить із ОСОБА_4 курси лікування та реабілітації в різних медичних закладах, зокрема, в ТОВ «Міжнародна реабілітаційна клініка Козявкіна». Зі слів батька та бабусі, ОСОБА_2 не бере участі у житті дитини, не допомагає фінансово, не цікавиться його потребами. Зі слів матері стало відомо, що вона не бажає відмовлятися від своєї дитини. Мати повідомила, що неодноразово пропонувала як фінансову, так і іншу допомогу колишньому чоловікові, але він від допомоги категорично відмовлявся. Також вона хоче мати можливість проводити час з сином (можливо, у присутності бабусі), у цьому їй теж було відмовлено. Враховуючи наведене, керуючись Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24.09.2008, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини (протокол №01 від 17.01.2024), з метою дотримання якнайкращих інтересів дитини, Служба у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області визнала за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно її сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Із урахуванням наведеного, суд визнає обґрунтованими доводи позивача про те, що відповідач самоусунулася від виховання її сина ОСОБА_4 та свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно нього.

При цьому судом також враховується, що відповідач, будучи неодноразово належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду справи, в судове засідання жодного разу не з`явилася та належних та допустимих доказів в заперечення вищевстановлених судом обставин не надала.

Так, на обґрунтування своїх заперечень щодо позову відповідачем надано до суду в якості доказів, зокрема, CD-диск із аудіозаписом розмови позивача з адвокатом.

Разом із цим, після дослідження такого аудіозапису судом із нього не встановлено жодних обставин, які б стосувалися безпосереднього предмета доказування у даній справі, оскільки у першому файлі, що знаходиться на диску, міститься звукозапис судового засідання по іншій судовій справі між цими ж сторонами, а на другому файлі зафіксовано розмову позивача з його адвокатом.

Окремо суд звертає увагу на те, що усі розмови на аудіозаписах зафіксовані на російській мові.

Ураховуючи наведене, суд визнає надані відповідачем аудіозаписи неналежними доказами у даній справі.

Водночас, суд приймає до уваги в якості доказів надані відповідачем копії свідоцтв про народження двох її дітей від іншого шлюбу, а саме: дочки ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та сина ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також копію довідки ТОВ «ДБК-МОНОЛІТ» №25/03-22 від 25.03.2022, якою підтверджується факт роботи відповідача у вказаному товаристві з 22.03.2021 на посаді офісного службовця.

Однак суд вважає, що наявність обставин, підтверджених наведеними вище доказами, не спростовують встановленого судом факту ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно її найстаршого сина.

Відповідачем не доведено, що вона позбавлена можливості виконувати у повній мірі свої батьківські обов`язки відносно сина ОСОБА_4 саме через наявність у неї інших дітей чи через відсутність у неї доходу, який давав би їй можливість надавати хоч якусь матеріальну допомогу синові.

При оцінці доводів відповідача у даній справі суд враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 29.09.2021 у справі № 459/3411/18, згідно з якою лише факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав не свідчить про інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку на краще, а позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу права спілкуватися з дитиною, бачитися з нею, звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Жодних доказів того, що відповідач бажала та/або намагалася бачитися з дитиною, спілкуватися із нею, приймати будь-яку участь у її житті, надавати їй матеріальну допомогу, у тому числі на лікування, проте їй чинилися у цьому перешкоди, у тому числі з боку позивача чи його батьків, нею до суду не надано.

Щодо тверджень представника відповідача про те, що позивачем не надано доказів, які б характеризували особистість матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку, то такі твердження суд визнає безпідставними, оскільки закон не пов`язує можливість позбавлення батьківських прав лише безпосередньо з існуванням саме таких обставин.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 26.01.2022 у справі №203/3505/19, підставами для позбавлення батьків / одного з батьків батьківських прав є, зокрема, відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що відповідач ухиляється від виконання обов`язків по вихованню свого сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проявляє батьківської турботи, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу.

Виходячи із оцінки доказів у справі, таке ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків суд вважає свідомим та умисним, а тому вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав є доцільним і відповідатиме інтересам дитини, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Що стосується доводів представника відповідача щодо наявності в матеріалах справи декількох різних висновків щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, то суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, Службою у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області було надано два висновки щодо доцільності позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно її сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме, висновок від 15.05.2023 та висновок від 17.01.2024.

Проаналізувавши зміст вказаних висновків, судом встановлено, що при складанні висновку 15.05.2023 службою у справах дітей не було зазначено позиції цього органу щодо доцільності чи недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки у висновку зазначено, що при вирішенні цього питання служба покладається на розсуд суду.

Таким чином, вказаний висновок не може братися до уваги судом, як такий що має рекомендаційний характер при вирішенні даного спору.

Разом із цим, у висновку від 17.01.2024 Служба у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області визнала за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно її сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вбачається із матеріалів справи, такий висновок складений за результатами проведеного обстеження умов проживання дитини разом з батьком, про що складено відповідний акт, а також з урахуванням інших обставин, які мають визначальне значення для вирішення питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав.

Зокрема, комісію при складанні такого висновку було враховано реальні умови проживання дитини, участь обох батьків у житті дитини, встановлено осіб, які здійснюють фактичний догляд за дитиною, прийнято до уваги також поведінку матері, яка не заперечила свого бажання піклуватися про дитину. Урахувавши усі встановлені обставини у їх сукупності, служба у справах дітей, керуючись Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24.09.2008 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», все ж визнала за доцільне позбавити батьківських прав відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 відносно її сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При оцінці такого висновку суд враховує правову позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 15.04.2021 у справі № 243/13191/19-ц, згідно з якою висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, який повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком / матір`ю своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дітей.

Із урахуванням вказаної позиції Верховного Суду, проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, суд не вбачає підстав не приймати до уваги висновок служби у справах дітей від 17.01.2024, оскільки у ньому встановлено, що позбавлення відповідача батьківських прав є заходом впливу, який найкраще відповідатиме інтересам дитини. При цьому, суд також окремо звертає увагу, що вказаний висновок містить відомості про те, що органом опіки та піклування при його складанні була врахована позиція відповідача.

Що стосується доводів представника відповідача про наявність у справі ще одного висновку органу опіки та піклування, то такі не заслуговують на увагу суду, оскільки перша позиція Служби у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області щодо розв`язання даного спору була викладена у письмових поясненнях від 20.02.2023, які за своєю суттю не є висновком.

Надаючи оцінку доводам представника відповідача в частині неможливості позбавлення відповідача батьківських прав відносно її сина з огляду на те, що на час розгляду справи останній досяг повноліття, суд враховує, що із даним позовом позивач звернувся до суду 02.12.2021 та на час відкриття провадження у справі дитині сторін - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виповнилося 14 років 10 місяців.

Водночас, на час ухвалення рішення по суті спору дитина досягла повноліття.

Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття (частина перша статті 6 СК України).

Дитина - це особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше (стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991 (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Виходячи зі змісту статті 164 СК України, наявність підстав для позбавленням батьківських прав не пов`язується із досягненням дитиною повноліття. У частині другій цієї статті зроблено застереження лише щодо позбавлення батьківських прав матері, батька лише у разі досягнення ними повноліття.

У постанові від 29.01.2024 у справі №185/9339/21 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов переконання, що якщо право на позов існувало на момент звернення до суду, то спір має бути розглянутий по суті, й подальші описані зміни у спірних відносинах не можуть впливати на правовий результат вирішення спору по суті судом.

Подібні ідеї до визначення права на позов реалізовані у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 07.11.2022 у справі № 361/1017/20 (провадження № 61-2910сво 21), у якій з`ясовувався зміст частини другої статті 110 СК України, а саме зміст такого твердження: «Позов про розірвання шлюбу не може бути пред`явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини». Верховний Суд зазначив, що для цього потрібно з`ясувати структуру цивільного процесу (цивільного судочинства). Структурно цивільний процес складають судові провадження, які відповідно мають вертикально інтегруючий характер і визначають інстанційні періоди здійснення правосуддя. У доктрині цивільного процесуального права й доктрині процесуального права переважним є визначення, що стадією цивільного процесу є сукупність процесуальних дій суду, учасників процесу, спрямованих на досягнення певної процесуальної мети. На підставі викладеного Верховний Суд виснував, що за функціональним характером розрізняють, зокрема, такі стадії: пред`явлення позову, відкриття провадження у справі, судовий розгляд тощо. За висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, тлумачення приписів частини другої статті 110 СК України свідчить про те, що вони спрямовані лише на унеможливлення пред`явлення позову про розірвання шлюбу до дружини, яка перебуває у стані вагітності, та протягом одного року після народження дитини, що надає право суду закрити провадження у справі, якщо згадана вимога не була додержана саме на час пред`явлення позову.

У справі №185/9339/21 Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду також дійшла переконання, що статтею 165 СК України передбачено можливість вирішення спору про позбавлення батьківських прав навіть після досягнення дитиною повноліття, якщо на момент пред`явлення позову вона була неповнолітньою. Виходячи з граматичного способу тлумачення, у цій нормі права у СК України застосовується термінологія ЦПК України щодо пред`явлення позову (стаття 184 ЦПК України).

Натомість, якби законодавець мав на увазі й іншу стадію цивільного процесу, а саме розгляд справи з ухваленням рішення, то застосовував би інші вжиті граматичні конструкції, за змістом яких би йшлося про стадію ухвалення рішення суду.

Як встановлено судом, на день звернення до суду сину сторін ОСОБА_4 виповнилося 14 років 10 місяців, а повноліття від досяг ІНФОРМАЦІЯ_6 , тобто вже після відкриття судом провадження у справі.

Законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності. Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб`єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.

Таким чином, позивач мав законне право на звернення до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно їхнього сина, а також мав легітимні сподівання та всі підстави розраховувати на вирішення спору по суті.

У справі №185/9339/21 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначив, що, відмовляючи у задоволенні позову лише у зв`язку із досягненням дитиною повноліття на момент завершення розгляду справи по суті, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували того, що правові наслідки позбавлення батьківських прав поширюються і на правовідносини, які виникають після досягнення дитиною повноліття.

Приписами чинного законодавства, яке регулює сімейні правовідносини, зокрема відносини батьків та дітей, визначене коло взаємних прав і обов`язків батьків і дітей.

Вочевидь, переважна кількість батьківських прав та обов`язків стосується дитини до досягнення нею повноліття, проте й після досягнення дитиною повноліття правовий зв`язок між батьками та їхніми дітьми не припиняється, батьківські права продовжують існувати.

Так, права та обов`язки батьків і повнолітньої дитини визначені розділом ІІІ СК України. Зокрема, у статтях 202, 203 СК України передбачено обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги, зокрема, шляхом сплати аліментів, та брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

Відповідно до частини другої статті 202 СК України якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов`язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає.

Окремі права зберігаються між батьками та їх дітьми навіть після смерті одного з них і пов`язані зі спадкуванням (книга 6 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України); зокрема, за приписами статті 1261 ЦК України батьки віднесені до першої черги спадкоємців за законом у разі смерті їх дітей.

У частині третій статті 1224 ЦК України передбачено, що не мають права на спадкування за законом батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав і їхні права не були поновлені на час відкриття спадщини.

Також СК України надає батькам, які не були позбавлені батьківських прав стосовно своїх дітей, права та обов`язки щодо їх внуків та правнуків, зокрема право на їх виховання та спілкування (стаття 257 СК України), право на утримання та піклування з боку внуків, правнуків (стаття 264 СК України), право на спадкування за законом у порядку другої черги (стаття 1262 ЦК України).

У статті 166 СК України визначені правові наслідки позбавлення батьківських прав. Так, у частині першій наведеної статті передбачено, що особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною.

Зміст наведених законодавчих приписів зумовлює висновок про те, що, досягаючи повноліття, особа втрачає правовий статус дитини в розумінні закону, проте сімейні відносини між батьком/матір`ю та сином/дочкою після досягнення дитиною повноліття не припиняються, між ними зберігається правовий зв`язок як батьків та дитини. Це відповідно означає й існування між ними взаємних особистих немайнових та майнових прав і обов`язків, які є чинними впродовж усього життя, а окремі з них - навіть після смерті одного з них.

Тож навіть після досягнення дитиною повноліття батьки, які не позбавлені батьківських прав стосовно такої дитини, зберігають певні права та обов`язки щодо неї, які ґрунтуються на їх кровному спорідненні. Із повноліттям дитини «з`являються» права батьків на утримання з боку повнолітніх сина/дочки та виникають відповідні кореспондуючі їм обов`язки. Батьки, не позбавлені батьківських прав є спадкоємцями за законом своєї дитини.

Таке нормативне регулювання сімейних відносин між батьками та повнолітніми сином/дочкою є втіленням моральних засад суспільства, за яких батько та матір, які належно виконували свої обов`язки щодо власної дитини протягом тривалого часу (від народження і до досягнення дитиною повноліття, а в певних випадках навіть після досягнення повноліття), мають право на утримання від повнолітніх сина/дочки, а також на спадкування за законом.

Відповідно, позбавлення матері чи батька батьківських прав стосовно їхньої дитини, за умови доведеності факту невиконання ними своїх батьківських обов`язків, унеможливлює існування, зокрема, права на утримання та спадкування в майбутньому, та відповідатиме принципам розумності й справедливості.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі №185/9339/21 також зазначив, що факт досягнення дитиною повноліття під час розгляду спору по суті та ухвалення відповідного судового рішення не може впливати на правовий результат вирішення справи судом, оскільки суд має оцінювати у сукупності факти виконання/невиконання батьками своїх обов`язків щодо дитини за період до її повноліття, які й стали підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Приписи СК України та інших законодавчих актів не містять заборони позбавлення батьківських прав стосовно сина/дочки після досягнення ними повноліття.

Досягнення дитиною повноліття під час розгляду цивільної справи судом не може бути самостійною підставою для відмови у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав.

Викладений підхід дозволить, зокрема, запобігти зловживанню відповідачами своїми процесуальними правами шляхом умисного затягування розгляду справи (чекаючи досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку) та уникнути ситуацій, коли внаслідок дій суду через значне навантаження, тимчасову відсутність судді, зміну складу суду, наявність підстав для зупинення провадження у справі, ухвалення судом заочного рішення про позбавлення батьківських прав та подальшого перегляду такого рішення за заявою відповідача зі спливом значного проміжку часу тощо справа не буде розглянута до повноліття дитини.

При цьому сформульований підхід до вирішення описаної правової проблеми не обмежує відповідача у доведенні перед судом своїх заперечень проти позову про позбавлення його батьківських прав.

З наведених підстав у справі №185/9339/21 Верховний Суд визнав помилковим висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав лише з тієї підстави, що на час ухвалення рішення по суті спору дитина досягла повноліття, оскільки такий висновок не відповідає завданням цивільного судочинства, які полягають у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав, та не враховує необхідність першочергового забезпечення якнайкращих інтересів дитини.

Із урахуванням наведеного вище, суд визнає безпідставними та відхиляє доводи представника відповідача про неможливість позбавлення відповідача батьківських прав відносно її сина, який на час розгляду справи досяг повноліття, оскільки оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача та наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Вирішуючи заяву представника відповідача про застосування позовної давності у даній справі, суд виходить із того, що згідно з ч. 1 ст. 20 Сімейного кодексу України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

Ураховуючи наведене, з огляду на те, що предметом даного спору є позбавлення батьківських прав, підстави для вирішення заяви представника відповідача про застосування позовної давності у даній справі відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 23, 81, 89, 258, 259, 263-268, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області, про позбавлення батьківських прав задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьківських прав відносно її сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Повне найменування сторін та третіх осіб по справі:

- позивач - ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

- відповідач - ОСОБА_2 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 ;

- третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області, місцезнаходження: Київська обл., Обухівський район, с. Ходосівка, вул. Панаса Мирного, буд. 2, .

Повний текст рішення складено 17.02.2025.

Суддя О. О. Ковбасюк