Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер №943/591/23

Провадження № 2/943/39/2025

04 березня 2025 року м. Буськ

Буський районний суд Львівської області

в складі:головуючого-судді Журибіда Б. М.

при секретарі Пирка В.М.

за участі представника позивачки ОСОБА_1

позивачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Буську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування 1/2 частки житлового будинку з приналежним майном від добросовісного набувача-

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою про витребування 1/2 частки житлового будинку з приналежним майном від добросовісного набувача, в якій вона просить витребувати 1/2 частку житлового будинку (літера «А-1») загальною площею 124,8 кв. м, з неї житлова - 84,1 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , від добросовісного набувача ОСОБА_5 на її користь, додавши до неї заяву про поновлення строку загальної позовної давності, пропущеного з поважних причин.

В обґрунтування позовної заяви покликається на те, що 1/2 частки житлового будинку з приналежним майном, розташованого по АДРЕСА_1 , яка увійшла до складу спадщини за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_6 та яка належить їй з моменту відкриття спадщини, тобто з 04 червня 2005 року, вибула з володіння позивачки поза її волею на підставі договору дарування житлового будинку, укладеного 26 жовтня 2009 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_5 та посвідченого приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинською Лілією Ярославівною від 26 жовтня 2009 року за реєстр. № 1623. ОСОБА_2 , як власник 1/2 частки спадкового майна, має право на витребування цього майна від добросовісного набувача ОСОБА_5 на підставі ч. 3 ст. 388 Цивільного кодексу України. Тому, з метою захисту своїх спадкових прав та законних інтересів ОСОБА_2 вимушена звернутись за місцем знаходження нерухомого майна до Буського районного суду Львівської області із відповідною позовною заявою.

Відповідач ОСОБА_5 подав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами порушення її прав, не спростовано презумпцію правомірності правочину, а тому її позов є безпідставний та такий, що не підлягає задоволенню, серед іншого і за спливом строку позовної давності. З цих підстав просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Позивачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Горох В.В., позовні вимоги підтримали повністю, з мотивів, наведених в позовній заяві, просять поновити строк загальної позовної давності та задовольнити позов повністю.

Відповідач ОСОБА_5 , в судове засідання, призначене на 04 березня 2025 року, не з`явився, проте у своєму відзиві на позовну заяву просить розглянути справу за його відсутності.

Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 01 травня 2024 року відкрито провадження у справі № 943/591/23, вирішено здійснити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 11 червня 2024 року о 16.30 год.

Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 11 червня 2024 року підготовче засідання у справі № 943/591/23 відкладено на 03 липня 2024 року о 15.00 год. за клопотанням позивачки ОСОБА_2 .

Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 03 липня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу № 943/591/23 до судового розгляду по суті на 17 вересня 2024 року о 11.00 год.

Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 17 вересня 2024 року розгляд справи № 943/591/23 відкладено на 10 жовтня 2024 року о 10.00 год. за клопотанням позивачки ОСОБА_2 .

Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 10 жовтня 2024 року розгляд справи № 943/591/23 відкладено на 05 листопада 2024 року на 11.45 год. за клопотанням позивачки ОСОБА_2 .

Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 05 листопада 2024 року витребувано в Буській державній нотаріальній конторі Львівської області копію спадкової справи № 465, заведеної 27 червня 2008 року за заявою ОСОБА_2 , за клопотанням представника позивачки адвоката Гороха В.В. та оголошено перерву в судовому засіданні до 23 січня 2025 року о 15.00 год.

Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 23 січня 2025 року розгляд справи № 943/591/23 відкладено на 04 березня 2025 року о 15.00 год. за клопотанням представника позивачки адвоката Гороха В.В. у зв`язку із необхідністю повторного витребування в Буській державній нотаріальній конторі Львівської області копії спадкової справи № 465, заведеної 27 червня 2008 року за заявою ОСОБА_2 , та витребуванням з архіву Буського районного суду Львівської області цивільних справ № 2-551/10, № 440/1964/18 та № 943/280/21.

Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та надавши належну оцінку зібраним у справі письмовим доказам, матеріалам інших судових справ № 2-551/10, № 440/1964/18 та № 943/280/21, що розглядались Буським районним судом Львівської області за участю тих самих сторін, дійшов до таких висновків.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи із наведених вище процесуальних норм, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 05.06.2005.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивачки ОСОБА_7 , про що свідчить свідоцтво про смерть серія НОМЕР_2 від 15.12.2020.

Про родинні відносини позивачки з її батьками вказує свідоцтво про народження серія НОМЕР_3 від 07.03.1964.

Житловий будинок по АДРЕСА_1 належав ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності подружжя, так як він був збудований (створений) в 2002 році, тобто за час шлюбу, укладеного між ними 17 травня 1958 року, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_4 від 05.12.2017, засвідченою копією особового рахунку домогосподарства № НОМЕР_5 з погосподарської книги № 3 с. Ріпнів станом на 2001-2005 роки, копією нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_6 від 04.10.2002 про надання згоди на відчуження майна та копією рішення Буського районного суду Львівської області від 21.04.2004 у справі № 2-30/2004.

Із технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 09.07.2009, вбачається, що спадкове домоволодіння складається із житлового будинку (літера «А-1») з підвалом (літера Пд-а) та сходами (літера а), загальною площею 124,8 кв. м, з неї житлова - 84,1 кв. м, гаражу (літера «Б»), господарської будівлі (літера «В»), колодязю (літера К). Спадковий житловий будинок побудований в 2002 році, є придатним для проживання і не є об`єктом самочинного будівництва. Інвентаризаційна вартість даного житлового будинку з приналежним майном становить 312 762 грн.

За час свого життя 18 грудня 2002 року спадкодавець ОСОБА_6 особисто розпорядився всім своїм майном, яке належало йому на день смерті, склавши в користь своєї дочки ОСОБА_2 заповіт, що посвідчений секретарем виконкому Милятинської сільської ради Буського району Львівської області Гриневич С.М. від 18.12.2002 за реєстр. № 32, який не змінювався та не скасовувався.

Внаслідок смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина за заповітом, до складу якої увійшло право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 прийняла спадщину за заповітом після смерті її батька ОСОБА_6 шляхом постійного проживання з ним на день його смерті по АДРЕСА_1 , що підтверджується будинковою книгою.

Відтак, від спадкодавця ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до його дочки ОСОБА_2 перейшло право власності на 1/2 частку зазначеного житлового будинку в порядку спадкування за заповітом.

27 червня 2008 року ОСОБА_2 подала до Буської державної нотаріальної контори Львівської області заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_6 .

На підставі цієї заяви Буською державною нотаріальною конторою Львівської області 27 червня 2008 року заведено спадкову справу № 465, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 27.06.2008 № 15249883.

В спадковій справі № 465 відсутні свідоцтво про право на спадщину за заповітом та постанова державного нотаріуса про відмову у видачі спадкоємцю ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_6 . Відсутність вище вказаних документів в спадковій справі свідчить про те, що державним нотаріусом не видавались спадкоємцю ОСОБА_2 ні свідоцтво про право на спадщину за заповітом, ні постанова про відмову у видачі такого свідоцтва.

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 04 грудня 219 року у справі № 440/1964/18 встановлено, що позивачка ОСОБА_2 не змогла отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, оскільки на день звернення з такою заявою житловий будинок по АДРЕСА_1 перебував під арештом, накладеним Буським районним судом Львівської області в рамках розгляду цивільної справи №2-30/2004. Зазначений арешт був скасований судом на підставі заяви ОСОБА_7 від 27 серпня 2009 року. Аналогічні обставини були встановлені Львівським апеляційним судом при апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції у справі № 440/1964/18.

З копії листа Буської державної нотаріальної контори Львівської області від 22.05.2018 № 619/01-16, який міститься в цивільній справі № 440/1964/18, вбачається, що 22 травня 2018 року спадкоємець ОСОБА_2 вдруге звернулась до Буської державної нотаріальної контори Львівської області із проханням видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_6 , однак державним нотаріусом було відмовлено такому проханню з підстав відсутності у позивачки правовстановлюючих документів на житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 .

Другий примірник листа Буської державної нотаріальної контори Львівської області від 22.05.2018 № 619/01-16 також відсутній в спадковій справі № 465.

26 жовтня 2009 року між ОСОБА_7 (Дарувальницею) та ОСОБА_5 (Обдарованим) укладено договір дарування житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинською Л.Я. від 26.10.2009 за реєстр. № 1623.

Згідно умов даного договору дарування ОСОБА_5 набув у власність житловий будинок з приналежним майном, що розташований по АДРЕСА_1 .

На підставі даного правочину ОСОБА_5 набув право власності на вказаний житловий будинок, яке зареєстровано за ним 16 листопада 2009 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 16.11.2009 № 24460694.

Суд звертає увагу на те, що в договорі дарування, який укладався за відсутності позивачки, немає відомостей про згоду ОСОБА_2 на відчуження її спадкової 1/2 частки житлового будинку ОСОБА_5 . Окрім того, між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 немає договірних відносин і спадкова 1/2 частка житлового будинку, що належала спадкодавцю ОСОБА_6 , перебуває у відповідача ОСОБА_5 не на підставі укладеного з позивачкою ОСОБА_2 договору.

Отже, 1/2 частка житлового будинку з приналежним майном, розташованого по АДРЕСА_1 , що увійшла до складу спадщини за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_6 , та яка належить спадкоємцю ОСОБА_2 з моменту її відкриття, тобто з 04 червня 2005 року, вибула з володіння позивачки поза волею останньої на підставі договору дарування житлового будинку, укладеного 26 жовтня 2009 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_5 та посвідченого приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинською Лілією Ярославівною від 26 жовтня 2009 року за реєстр. № 1623.

В матеріалах цивільної справи № 440/1964/18 знаходиться заява ОСОБА_7 від 19.02.2019 про визнання позовної заяви ОСОБА_2 , зокрема в частині визнання за позивачкою права власності на 1/2 частки житлового будинку з приналежним майном по АДРЕСА_1 .

Львівський апеляційний суд в своїй постанові від 17 листопада 2020 року в справі № 440/1964/18, якою скасовано рішення Буського районного суду Львівської області від 04 грудня 2019 року, частково погодився з висновком суду першої інстанції щодо переходу від спадкодавця ОСОБА_6 до спадкоємця ОСОБА_2 права власності на 1/2 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі заповіту, посвідченого секретарем виконкому Милятинської сільської ради Буського району Львівської області Гриневич С.М. від 18.12.2002 за реєстр. № 32.

В постанові Львівського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року у справі № 943/280/21, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 22 лютого 2023 року, зазначено, що колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, відповідно до якого не було порушено спадкове право позивачки ОСОБА_2 при укладенні договору дарування між її матір`ю ОСОБА_7 та братом ОСОБА_5 . З цих підстав Львівський апеляційний суд скасував рішення Буського районного суду Львівської області від 01 квітня 2022 року у справі № 943/280/21.

Таким чином, постановою Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року в справі № 440/1964/18 та постановою Львівського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року у справі № 943/280/21 встановлено факт порушення спадкових прав позивачки ОСОБА_2 внаслідок укладення 26 жовтня 2009 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинською Л.Я. від 26.10.2009 за реєстровим № 1623.

Статтею 41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 3 ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статей 1216, 1217, 1218 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Статтею 1233 Цивільного кодексу України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

У відповідності до ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1296 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Частиною 1 статті 1297 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Згідно з правовим висновком, який викладений в постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 303/6974/16-ц, системний аналіз ст. 388, ст. 396, ст. 1296, ст. 1299 Цивільного кодексу України та їх тлумачення свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Проте відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 332/3796/19 зазначено, що в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Права позивача, який вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 визначено, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Якщо право власності на спірну нерухомість зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав. Такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, застосувавши вище зазначені норми матеріального права та правові висновки Верховного Суду, суд констатує про наявність у позивачки ОСОБА_2 права, як власника 1/2 частки спадкового нерухомого майна, на витребування цього майна від добросовісного набувача ОСОБА_5 на підставі ч. 3 ст. 388 Цивільного кодексу України.

Витребування спірного майна на користь позивачки у цій справі містить легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки спадкоємця ОСОБА_2 було позбавлено права на спадкове майно поза її волею.

Позивачка діє з легітимною метою для задоволення власних інтересів, передбачених нормами матеріального права з метою відновлення свого порушеного права на належне їй спадкове майно.

Тому суд дійшов до висновку, що позивачка ОСОБА_2 обрала належний та ефективний спосіб захисту права, її позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а відтак підлягають задоволенню.

Разом з тим, аргументи відповідача ОСОБА_5 щодо недоведення позивачкою належними та допустимими доказами порушення її прав та не спростування презумпції правомірності правочину, не заслуговують на увагу, оскільки порушення спадкових прав позивачки ОСОБА_2 , внаслідок укладення договору дарування житлового будинку від 26.10.2009 № 1623,. підтверджується постановою Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року в справі № 440/1964/18 та постановою Львівського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року у справі № 943/280/21, а презумпція правомірності правочину у спадкових правовідносинах при поданні спадкоємцем віндикаційного позову не підлягає спростуванню в силу правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 332/3796/19, відповідно до якого права позивача, який вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. До того ж Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 виснувала, що якщо право власності на спірну нерухомість зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав. Такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

У зв`язку з цим суд відхиляє аргументи відповідача, які викладені у його відзиві на позовну заяву.

Щодо застосування позовної давності за заявами сторін у даному спорі суд зазначає наступне.

В своїй заяві про поновлення строку загальної позовної давності позивачка вказує, що про наявність договору дарування житлового будинку від 26.10.2009 року № 1623 вона дізналась 20 грудня 2010 року із листа Буського районного відділу ГУ МВС у Львівській області від 20.12.2010 № 4934, а про зміст цього правочину їй стало відомо при затвердженні Буським районним судом Львівської області мирової угоди у справі № 2-551/10 про право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .

З цього часу позивачка не зверталась до суду із позовом майнового характеру, оскільки відповідач вчиняв протиправні дії стосовно неї та її дочки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зокрема, ОСОБА_6 погрожував їй фізичною розправою, виселяв її з малолітньою дитиною із житлового будинку, що підтверджується листом Буського районного відділу ГУ МВС у Львівській області від 20.12.2010 № 4934 із доданою до нього копією постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 20.12.2010. Про те, що відповідач здатний вчиняти фізичне та психологічне насильство по відношенню до своїх близьких родичів свідчить рішення Буського районного суду Львівської області від 21.04.2004 та ухвала апеляційного суду Львівської області від 09.08.2004 у справі № 2-30/2004, яким визнано недійсним договір дарування житлового будинку від 04.10.2002 за реєстр. № 2474 з підстав його вчинення ОСОБА_5 під впливом фізичного та психологічного насильства по відношенню до своїх батьків.

У зв`язку з такими погрозами, будучи одинокою матір`ю та беззахисною жінкою, ОСОБА_2 боялась не тільки за своє життя і здоров`я, а й за свою дочку ОСОБА_9 , яка зараз навчається в м. Чернівці. Вважала, що після того, як її дочка стане повнолітньою і змінить місце проживання, вона, як спадкоємець, який прийняв спадщину, в будь-який час зможе безперешкодно подати до ОСОБА_5 віндикаційний позов.

Така позиція узгоджувалась із правим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 21 січня 2020 року у справі № 396/2046/18, відповідно до якого цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який спадкоємець, що прийняв спадщину, може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку або звернутись до суду за захистом свого права, а тому підстави для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин відсутні.

Однак, 05 вересня 2022 року Верховний Суд кардинально змінив свою судову практику.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 зазначено, що строк реалізації спадкоємцем спадкових прав - отримання свідоцтва про право на спадщину та строк захисту порушених прав спадкоємця - оспорення свідоцтва про право на спадщину, виданого іншому спадкоємцеві на все спадкове майно або особі, яка не є спадкоємцем, є різними строками і не є взаємозалежними. Перший строк законодавцем не обмежений і спадкоємець вправі на власний розсуд реалізувати таке право, водночас строк захисту порушеного права обмежений законодавцем у три роки з моменту порушення такого права, чи з моменту, коли особі стало чи мало стати відомо про порушення такого права, та може бути поновлений лише у разі доведення поважності причин його пропуску. Необмеження спадкоємця у строках оформлення своїх спадкових прав не має наслідком необмеження такої особи у строках захисту порушених спадкових прав.

Отже, зміна правової позиції Верховного Суду щодо строку позовної давності при зверненні спадкоємцями до суду із позовною заявою за захистом своїх спадкових прав також істотно утруднила своєчасно подати позивачці віндикаційний позов.

Позивач показала, що вона постійно утримує спірний житловий будинок в належному стані за власний рахунок, одноосібно несе витрати по його утриманню, в 2009 році замовляла технічну інвентаризацію на нього, двічі зверталась до Буської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Така обставина свідчить про те, що ОСОБА_2 добре знає про стан своїх майнових прав. Однак через наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від неї причин, істотно утруднило їй своєчасно подати віндикаційний позов. Не зважаючи на те, що мати позивачки ОСОБА_7 подарувала своєму сину ОСОБА_5 житловий будинок, вона доглядала свою маму до самої смерті та самостійно похоронила її. Натомість, відповідач не несе витрати по утриманню власного житлового будинку, не цікавився здоров`ям своєї матері і навіть не приїхав на її похорон.

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 заперечив проти доводів позивачки ОСОБА_2 , які викладені в заяві про поновлення строку загальної позовної давності. Зазначив, що він не вчиняв жодних протиправних дій стосовно позивачки ОСОБА_2 , пославшись на постанову Буського районного відділу ГУ МВСУ у Львівській області від 20.12.2010 про відмову в порушенні кримінальної справи. Рішення Буського районного суду Львівської області від 21.04.2004 у справі № 2-30/2004 немає жодного відношення до даної справи і обставини, які встановлені цим судовим рішенням, не стримували позивачку для подання усіх попередніх негаторних позовів, у задоволенні яких було відмовлено, та які розглядали суди усіх інстанцій, починаючи з 2019 року. Вважає, що зміна правової позиції Верховного Суду щодо строку позовної давності при зверненні спадкоємцями до суду із позовною заявою за захистом своїх спадкових прав не вплинула на пропуск строку подання віндикаційного позову, так як позивачкою не наведено жодної постанови Верховного Суду, у якій би було вказано про незастосування строку позовної давності до віндикаційного позову та в подальшому відступлення від такої позиції. Аргументує, що позивачка ОСОБА_2 пропустила строк позовної давності, про що встановлено постановою Львівського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року у справі № 943/280/21, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 22 лютого 2023 року. Просить відмовити у задоволенні заяви позивачки про поновлення строку загальної позовної давності.

Суд, з`ясувавши обставини, які викладені в заявах сторін про застосування позовної давності, дослідивши докази, що обґрунтовують ці заяви, матеріали інших цивільних справ № 2-551/10, № 440/1964/18 та № 943/280/21, дійшов до висновку відмовити у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_5 про застосування позовної давності, а заяву позивачки ОСОБА_2 про поновлення строку загальної позовної давності задовольнити та поновити ОСОБА_2 строк на подання віндикаційного позову.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист цивільного права та інтересу.

Згідно з ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За приписами ч. 4, ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/18 зроблено висновок про застосування норми права, згідно якого за наявності правових підстав для витребування майна від добросовісного набувача відповідно до статей 387, 388 ЦК України мають застосовуватися положення ст. 267 ЦК України. Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц, в частині застосування приписів частини п`ятої статті 267 ЦК України зауважено, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причини пропуску позовної давності. При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних причин від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Згідно існуючої судової практики, суди вирішують питання поважності причин пропуску строку загальної позовної давності та визнають поважними такі причини: 1) тяжка хвороба; 2) безпорадний стан; 3) перебування позивача тривалий час у відрядженні чи за межами України; 4) перебування позивача на строковій військовій службі в Збройних Силах України; 5) відбування позивачем покарання в місцях позбавлення волі; 6) необізнаність особи щодо місця перебування боржника; 7) протиправні дії інших осіб; 8) тощо.

Так, в постанові від 18 грудня 219 року у справі № 450/18/15ц Верховний Суду погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які визнали причини пропуску строку позовної давності поважними, оскільки позивач не передбачав та не міг передбачити можливість ухвалення рішення про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису нотаріуса, що і стало підставою для пропуску позовної давності.

До Буського районного суду Львівської області надійшов віндикаційний позов ОСОБА_2 05 квітня 2023 року, до якого, серед іншого, додано копію листа Буського РВ ГУ МВСУ у Львівській області від 20.12.2010 № 4934 із копією постанови Буського районного відділу ГУ МВСУ у Львівській області від 20.12.2010 про відмову в порушенні кримінальної справи.

Як вбачається із копії постанови Буського районного відділу ГУ МВСУ у Львівській області від 20.12.2010 про відмову в порушенні кримінальної справи, в секретаріат Буського РВ ГУ МВСУ у Львівській області від прокуратури Буського району Львівської області надійшло звернення громадянки ОСОБА_2 , жительки с. Ріпнів Буського району, з приводу вчинення неправомірних дій з боку ОСОБА_5 , жителя с. Неслухів Кам`янка-Бузького району, який 27 липня 2010 року безпідставно виселив ОСОБА_2 з будинку, замінив замки дверей, відключив електроенергію в будинку, пошкодив одяг заявниці. Перевіркою встановлено, що 27 липня 2010 року ОСОБА_5 виселив свою сестру ОСОБА_2 з її неповнолітньою дочкою ОСОБА_8 з будинку в с. Ріпнів Буського району, який належить йому на праві власності на підставі договору дарування № 1623 від 16.11.2009. Беручи до уваги, що під час вищевказаного конфлікту грубого порушення громадського порядку та протиправності дій ОСОБА_5 , передбачених ст. 356 КК України, як власника будинку в судовому порядку не доведено, то дільничний інспектор міліції Буського РВ ГУ МВСУ у Львівській області Гуменюк С.Г. відмовив у порушенні кримінальної справи стосовно відповідача ОСОБА_5 з підстав відсутності складу злочину, передбаченого ст. 356 КК України самовправство.

Разом з тим, вказаний працівник міліції не відмовив в порушенні кримінальної справи з підстав відсутності події злочину. Тим самим правоохоронець визнав, що 27 липня 2010 року мала місце подія, до якої відноситься розв`язання ОСОБА_5 конфлікту, в ході якого він виселив свою сестру ОСОБА_2 з її малолітньою дочкою ОСОБА_9 із житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 . З приводу спірних питань майнового характеру листом Буського РВ ГУМВСУ у Львівській області від 20.12.2010 № 4934 рекомендовано ОСОБА_2 звернутись до Буського районного суду Львівської області.

Дані докази підтверджують зловживання ОСОБА_5 своїм правом власності на нерухоме майно, що полягає у виселенні своїх близьких родичів із займаного житла без рішення суду, та не додержання ним моральних засад суспільства, внаслідок чого було порушено житлові права ОСОБА_2 та її малолітньої дочки ОСОБА_9 до часу затвердження Буським районним судом Львівської області мирової угоди у справі № 2-551/10, що є неприпустимо в розумінні ст. 13 Цивільного кодексу України.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 21 квітня 2004 року у справі № 2-30/2004, яким визнано недійсним договір дарування житлового будинку від 04.10.2002 за реєстр. № 2474 з підстав його вчинення ОСОБА_5 під впливом фізичного та психологічного насильства по відношенню до своїх батьків, свідчить про те, що відповідач схильний вчиняти фізичне та психологічне насильство по відношенню до своїх близьких родичів, в тому числі стосовно своєї сестри ОСОБА_2 .

Згідно рішення Буського районного суду Львівської області від 04 грудня 2019 року у справі № 440/1964/18, позивачка ОСОБА_2 , допитана в судовому засіданні як свідок, повідомила, що відповідач ОСОБА_5 не визнає її спадкових прав на 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , вчиняє при цьому психічне та фізичне насильство по відношенню до неї та їх матері ОСОБА_7 . Після того, як відповідач ОСОБА_5 пригрозив виселити її разом із дочкою ОСОБА_9 після досягнення останньою повноліття, тобто після ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 повторно в травні 2018 року звернулась до Буської державної нотаріальної контори з проханням видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті батька ОСОБА_6 , у чому державним нотаріусом було відмовлено через відсутність у заявника правовстановлюючих документів на вищенаведене нерухоме майно. Показання свідка ОСОБА_2 не були відхилені постановою Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року у справі № 440/1964/18.

Суд вважає, що одинока мати ОСОБА_2 , сприйнявши зміст погроз та протиправних вчинків з боку відповідача ОСОБА_5 , добре знаючи про його схильність до фізичного та психологічного насильства, будучи беззахисною та перебуваючи в стані постійного страху перед своїм братом, не змогла подати до суду позовну заяву майнового характеру, а натомість була вимушена погодитись на умови щодо користування житлом до досягнення її дочкою ОСОБА_9 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 , що послужило підставою для затвердження Буським районним судом Львівської області мирової угоди у справі № 2-551/10.

Таким чином, протиправні дії відповідача ОСОБА_5 , формальні відписки правоохоронних органів на звернення позивачки ОСОБА_2 щодо протиправних дій ОСОБА_5 , перебування нею в беззахисному (безпорадному) стані та в стані постійного страху перед її братом ОСОБА_5 , істотно утруднило їй подати позовну заяву майнового характеру в період з грудня 2010 року по грудень 2013 року.

У зв`язку з наближенням повноліття дочки позивачки ОСОБА_8 , вважаючи, що спадщину позивачкою прийнято своєчасно і за захистом своїх спадкових прав вона можна звернутись до суду в будь-який час, 20 вересня 2018 року ОСОБА_2 подала до Буського районного суду Львівської області негаторний позов, який був задоволений частково рішенням Буського районного суду Львівської області від 04 грудня 2019 року у справі № 440/1964/18. Постановою Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року у справі № 440/1964/18 рішення суду першої інстанції скасовано з підстав передчасності його висновку про часткове задоволення позову, оскільки договір дарування житлового будинку не визнаний недійсним.

20 квітня 2021 року ОСОБА_2 подала до Буського районного суду Львівської області позовну заяву про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, скасування державної реєстрації прав та визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку в порядку спадкування за заповітом.

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 01 квітня 2022 року у справі № 943/280/21 відмовлено у задоволенні позовної заяви за її безпідставністю, оскільки спадкове право ОСОБА_2 не було порушено внаслідок укладання оспорюваного договору дарування житлового будинку.

Постановою Львівського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року у справі № 943/280/21 рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 відмовлено у зв`язку із спливом позовної давності.

ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року у справі № 943/280/21. Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском позовної давності, не врахував того, що цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який спадкоємець, що прийняв спадщину, може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку або звернутися до суду за захистом свого права, а тому підстави для застосування строків позовної давності до спірних правовідносин відсутні, що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 21 січня 2020 року у справі № 396/2046/18.

Постановою Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 943/280/21 касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову Львівського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року залишено без змін.

Своє рішення Верховний Суд мотивував тим, що згідно правового висновку, викладеного в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2022 року в справі № 385/321/20, строк реалізації спадкоємцем спадкових прав - отримання свідоцтва про право на спадщину та строк захисту порушених прав спадкоємця - оспорення свідоцтва про право на спадщину, виданого іншому спадкоємцеві на все спадкове майно або особі, яка не є спадкоємцем, є різними строками і не є взаємозалежними. Перший строк законодавцем не обмежений і спадкоємець вправі на власний розсуд реалізувати таке право, водночас строк захисту порушеного права обмежений законодавцем у три роки з моменту порушення такого права, чи з моменту, коли особі стало чи мало стати відомо про порушення такого права, та може бути поновлений лише у разі доведення поважності причин його пропуску. Необмеження спадкоємця у строках оформлення своїх спадкових прав не має наслідком необмеження такої особи у строках захисту порушених спадкових прав.

Для суду є очевидним, що позивачка ОСОБА_2 не передбачила та не могла передбачити кардинальної зміни правової позиції Верховного Суду щодо строку позовної давності при зверненні спадкоємцями до суду із позовною заявою за захистом своїх спадкових прав.

До 21 жовтня 2021 року позивачка ОСОБА_2 не могла подати віндикаційний позов, оскільки судова практика Верховного Суду щодо подання спадкоємцем віндикаційного позову до власника майна, набутого на підставі договору, без використання правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України, та без застосування презумпції правомірності правочину в спадкових правовідносинах, започаткована аж 21 жовтня 2021 року, що випливає із постанови Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 332/3796/19.

Подаючи до 21 жовтня 2021 року негаторний позов та позовну заяву про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, позивачка ОСОБА_2 очікувала на позитивні для неї результати розгляду Львівським апеляційним судом справи № 440/1964/18, так як позов частково був задоволений судом першої інстанції, та справи № 943/280/21, оскільки на день ухвалення постанови, тобто станом на 08 серпня 2022 року, діяла судова практика Верховного Суду про відсутність підстав для застосування строків позовної давності до спірних правовідносин при зверненні спадкоємцем, який прийняв спадщину, до суду за захистом свого спадкового права.

З огляду на вище викладене, наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних причин від позивачки підстав істотно утруднювали своєчасне подання віндикаційного позову, а саме протиправні дії відповідача ОСОБА_5 , формальні відписки правоохоронних органів на звернення позивачки ОСОБА_2 щодо протиправних дій ОСОБА_5 , перебування нею в беззахисному (безпорадному) стані та в стані постійного страху перед її братом ОСОБА_5 , відсутність до 21 жовтня 2021 року судової практики Верховного Суду щодо подання спадкоємцем віндикаційного позову до власника майна, набутого на підставі договору, без використання правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України, та без застосування презумпції правомірності правочину в спадкових правовідносинах, очікування на позитивні для позивачки результати розгляду Львівським апеляційним судом справ № 440/1964/18, № 943/280/21, неможливість передбачити позивачкою ОСОБА_2 кардинальної зміни правової позиції Верховного Суду щодо строку позовної давності при зверненні спадкоємцями до суду із позовною заявою за захистом своїх спадкових прав, є поважними причинами пропущення ОСОБА_2 позовної давності.

Доводи відповідача ОСОБА_6 щодо пропущення позивачкою строку позовної давності з посиланням на постанову Львівського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року та постанову Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 943/280/21 суд не приймає до уваги, оскільки в зазначеній справі позивачка ОСОБА_2 не подавала заяви про поновлення строку загальної позовної давності і суди не вирішували питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних причин від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову.

Підсумовуючи вище наведене, позовні вимоги є підставними та такі підлягають до задоволення в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 89, 141, 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, ст.ст. 388, 392, 1216, 1233, 1268 ЦК України, суд

ухвалив:

Позов задовольнити повністю.

Поновити ОСОБА_2 строк на подання позовної заяви до ОСОБА_5 про витребування 1/2 частки житлового будинку від добросовісного набувача.

Витребувати від добросовісного набувача ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жителя АДРЕСА_2 , 1/2 частку житлового будинку (літера «А-1») загальною площею 124,8 кв.м., з неї житлова 84,1 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_6 , жительки АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жителя АДРЕСА_2 в користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_6 , жительки АДРЕСА_1 1563,81 гривень судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до частини 6 статті 259 та частини 1 статті 268 Цивільного процесуального кодексу України складання повного рішення суду відкладено на десять днів.

У зв`язку з оголошенням у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 17.03.2025 року.

Суддя: Б. М. Журибіда