Справа № 314/1171/24
Провадження № 2/314/115/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2025 року м.Вільнянськ

Справа № 314/1171/24;

провадження № 2/314/115/2025;

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Кіяшко В.О.,

секретар судового засідання Румянцева А.М.,

учасники справи:

- ОСОБА_1 ;

- відповідач ОСОБА_2 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вільнянськ в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

за участю: представника позивача адвоката Тивоненка Д.Р.,

представника відповідача адвоката Батій Т.М.,

стислий виклад позицій сторін.

Позивач ОСОБА_3 звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 25.10.2014 між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вільнянського районного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 219.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 06.02.2024 у справі № 314/5595/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, шлюб між сторонами, який був зареєстрований 25.10.2014 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вільнянського районного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 219, розірвано.

За час перебування сторін у офіційних шлюбних відносинах (з 25.10.2014 по 06.02.2024), 27.12.2017 було придбано квартиру загальною площею 41,1 кв.м, житловою площею 19,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Окрім того, 24.12.2019 придбано квартиру загальною площею 34,1 кв.м, житловою площею 17,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Названі квартири були придбані повністю за кошти позивача, адже відповідачка на той момент не була працевлаштована.

Позивач зазначає, що на той час сторони вирішили зареєструвати право власності квартир за відповідачкою. Квартири придбалися родиною для того, щоб в одній із них спільно проживати всією сім`єю, а іншу здавати в оренду.

В даний час сторони мешкають окремо і виникла необхідність розділити квартири.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов в повному обсязі на тих підставах що в ньому зазначені.

Представник відповідача позов визнала частково, а саме визнала, що квартира яка розташована за адресою АДРЕСА_3 є сумісною власністю подружжя і не заперечувала проти її поділу, але просила збільшити частину відповідачки посилаючись не те, що після розірвання шлюбу з нею залишаються троє неповнолітніх дітей. Щодо іншої квартири за адресою АДРЕСА_4 заперечувала проти її поділу так як вважає шо вона є особистою власністю відповідачки так як була придбана за кошти від продажу квартири яка належала матері відповідачки.

Заяви, клопотання інші процесуальні дії у справі.

18.03.2024 позивач ОСОБА_3 звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Ухвалою суду від 29.03.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, роз`яснення права сторін.

Ухвалою суду від 29.10.2024 закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду.

29.11.2024 від представника відповідача адвоката Батій Т.М. до суду надійшов зустрічний позов про поділ майна подружжя та клопотання про поновлення строку для подання зустрічного позову.

Ухвалою суду від 06.02.2025 у задоволенні клопотання представника відповідача, адвоката Батій Т.М., про поновлення пропущеного строку для подання зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 подана через представника адвоката Батій Т.М. про поділ майна подружжя, - відмовлено. Зустрічний позов повернуто.

Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову) не вчинялось, провадження не зупинялось.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Вислухавши представників сторін, свідків, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, надані сторонами, суд

встановив

що 25.10.2014 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вільнянського районного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 219.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 06.02.2024 у справі № 314/5595/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, шлюб між сторонами - розірвано.

За час перебування сторін у офіційних шлюбних відносинах (з 25.10.2014 по 06.02.2024), 27.12.2017 було придбано квартиру загальною площею 41,1 кв.м, житловою площею 19,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Окрім того, 24.12.2019 придбано квартиру загальною площею 34,1 кв.м, житловою площею 17,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач зазначає, що на той час сторони вирішили зареєструвати право власності квартир за відповідачкою. Квартири придбалися родиною для того, щоб в одній із них спільно проживати всією сім`єю, а іншу здавати в оренду.

Відповідач не заперечувала, що квартира за адресою АДРЕСА_3 є спільною власністю подружжя підлягає поділу, але просила відступити від рівності при розподілу так як з нею залишаються троє неповнолітніх дітей. Щодо квартири за адресою АДРЕСА_4 заперечувала так як вона є її особистою власністю.

Оцінка аргументів учасників справи та доводів щодо порушення прав, застосовані норми права.

Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного Кодексу України).

Відповідно до ч. 3 ст.368ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 2 ст.372ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.61СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1 та 2 ст.70СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченихЦивільним кодексом України.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Такий висновок суду кореспондується також з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21.11.2018 року в справі № 372/504/17.

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови ПленумуВСУ від21.12.2007р.№ 11«Про практикузастосування судамизаконодавства прирозгляді справпро правона шлюб,розірвання шлюбу,визнання йогонедійсним таподіл спільногомайна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВС з аналогічних спорів, в яких ВС роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.

Відповідно до положень ст.ст. 76,77,78,80,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11).

В судовому засіданні сторони визнали та не заперечували, що квартира загальною площею 41,1 кв.м, житловою площею 19,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя, а тому, враховуючи правову позицію положення ст.82 ЦПК України, оскільки жодною із сторін не оспорюються зазначені обставини, суд не перевіряє ці обставини шляхом оцінки доказів та визнає вказану квартиру спільним майном подружжя яка відповідно до ст. 70 СК України підлягає розподілу та визнання за кожним право власності на частку спірної квартири.

Щодо поділу спірної квартири, придбаної під час шлюбу та зареєстрованою за відповідачкою, а саме квартири загальною площею 34,1 кв.м, житловою площею 17,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Відповідно до 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, з дослідженихсудом доказів встановлено, що мати позивачки ОСОБА_4 та сестра позивачки ОСОБА_5 продали належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру за адресою АДРЕСА_5 за 180 000 грн, реєстрація права власності на вказану квартиру вчинена 24.12.2019, а менш ніж через годину, а саме 24.12.2019 тим самим нотаріусом зареєстровано право власності за ОСОБА_2 спірну квартиру за адресою АДРЕСА_4 яка придбаназа 30 000 грн. Кошти які отримала ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вони поділили між собою, сестра забрала свою половину, що складала 90 000грн, а мати при цьому свою половину віддала відповідачці для придбання квартири в селі Гнаровському. Вказаний факт підтвердили свідки ОСОБА_4 (мати відповідачки), ОСОБА_5 (сестра відповідачки), ОСОБА_6 (чоловік сестри відповідачки). При цьому ОСОБА_6 пояснив, що вони сім`єю вирішили гроші які належать матері від продажу квартири віддати ОСОБА_7 для купівлі квартири в селі Гнаровське, це було зроблено ще для того, щоб мати могла допомагати ОСОБА_8 з її дітьми, про це все було відомо і позивачу, він також був присутній при купівлі продажу квартир і не заперечував проти цього. На сімейних зборах квартиру вирішили зразу реєструвати на Дар`ю щоб в подальшому не було проблем зі спадщиною,це також підтверджується тим, що після придбання спірної квартири в ній зразу була зареєстрована мати відповідачки і почала в ній проживати.

Одночасне укладення угод про відчуження та придбання майна має на меті купівлю майна за рахунок коштів, одержаних від продажу іншого майна. Короткий проміжок часу між реєстрацією угод (менше години), який вірогідно витрачається на складання й підписанням документів, реєстрацією у відповідних реєстрах, свідчить про придбання спірної квартири за кошти, отримані саме від продажу іншої квартири, на яку позивачне мав жодних прав.

З огляду на викладене, зобов`язання відповідачки надати інші, додаткові докази на підтвердження походження коштів, за які придбана спірна квартири, не є доцільним та свідчило б про покладення на останню надмірного тягаря доказування.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Посилання представника позивача на висновки, що зроблені у постанові Верховного Суду у справі № 334/9028/15-ц від 13.03.2019 не суперечать фактам, встановленим судом, оскільки суд оцінює докази, в тому числі з точки зору їх достатності та достовірності, за своїм внутрішнім переконанням, з урахуванням всіх обставин справи.

В даному випадку, належними доказами того, що гроші від продажу належної матері відповідачки нерухомості витрачені на придбання спірної квартири, є короткий проміжок часу, протягом якого укладено обидва договори, одне й теж місце їх укладення тощо.

Твердження позивача про те, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки договір купівлі-продажу містить посилання, що купівля квартири здійснюється за його згодою, є хибними, оскільки угода про придбання чи відчуження майна під час шлюбу передбачає отримання згоди чоловіка або дружини на вчинення одним з подружжя правочину щодо відчуження або придбання нерухомості у власність.

Таким чином суд вважає доведеним, що спірна квартира загальною площею 34,1 кв.м, житловою площею 17,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 придбана за рахунок коштів, отриманих відповідачкою від продажу квартири, що належала ОСОБА_4 матері відповідачки, про що свідчить майже одночасне укладення обох угод, що в свою чергу спростовує позицію позивача про придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя.

Враховуючи викладе, в цій частинні позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.

Положеннями ст. 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Судом встановлено, що представником позивача у встановленому законом порядку та строк були надані документи на підтвердження понесених судових витрат позивача на професійну правничу допомогу, а саме:Договір про надання правничої (правової) допомоги №30/12 від 30.12.2023; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, за договором про надання правничої (правової) допомоги №30/12 від 26.11.2024 у розмірі 30 000грн.

Судові витрати суд розподіляє відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог з урахуванням правильної ціни позову та сплачених сум судових витрат.

Так, судом розглянуто позовну заяву майнового характеру. Відповідно, ціна позову визначається згідно вимог п.п. 1, 2, 10 ч. 1 ст. 176 ЦПК України: у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується; у позовах про визнання права власності на майно - вартістю майна; у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.

Таким чином ціною позову є загальна сума всіх вимог позивача за позовом, що складається з суми 1/2 частин вартості квартир (745 170/2*1%*0,8 (коефіцієнт пониження відповідного розміру ставки судового зору) та дорівнює загалом 2980,68 грн.

Також позивачем понесені витрати на оцінку вартості квартир 2000грн.

Оскільки позовні вимоги задоволено частково, судові витрати повинні бути стягнуті пропорційного задоволених вимог 50%.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до задоволених вимог, позовні вимоги задоволені частково у розмірі 50%, таким чином суд вважає за необхідне стягнути 17490,34 грн (2980,68грн + 2000грн +30 000грн/2).

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 74, 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

вирішив

Цивільний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Припинити за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності подружжя на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

В порядку поділу майна визнати:

- за ОСОБА_3 право приватної власності на 1/2 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 ;

- за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати в розмірі 17490,34 грн.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 14.03.2025.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_6 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_7 .

Суддя Вікторія Олександрівна Кіяшко

14.03.2025