Єдиний унікальний номер справи № 362/3289/23
Провадження №22-ц/824/2105/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Київметалопром» про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до приватного акціонерного товариства «Київметалопром» про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що під час роботи в ДП «Київметалопром» 11 грудня 1991 року із ним стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок чого він втратив працездатність на 100 %. У зв`язку із вказаною травмою позивач зазначив про порушення його нормальних життєвих зв`язків, через що він позбавлений можливості реалізовувати свої звички і бажання, а тривалий процес лікування позбавляє його можливості вести повноцінний спосіб життя.

На підставі викладеного, просив суд стягнути із ДП «Київметалопром» моральну шкоду в розмірі 400 000 грн.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 серпня 2024 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 08 серпня 2024 року позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує про те, що суд при ухваленні рішення порушив право позивача на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я внаслідок нещасного випадку на виробництві. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

02 жовтня і 04 жовтня 2024 року до апеляційного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

12 лютого 2025 року на адресу суду від відповідача та його представника - адвоката Бацуци О.М. надійшли клопотання про відкладення розгляду справи. В обґрунтування вказаних клопотань зазначено, що адвокат не може брати участь у судовому засіданні, оскільки захворів та йому відкрито лікарняний, однак належних доказів, які б підтвердили факт відкриття листа непрацездатності на ім`я представника відповідача, до суду не надано. На підставі викладеного колегія суддів зазначає, що підстави для задоволення вказаних клопотань відсутні.

У судове засідання, призначене на 13 лютого 2025 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялась.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного:

Судом першої інстанції в ході розгляду справи було встановлено, що за відомостями, відображеними у трудовій книжці серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 1962 року народження, вбачається що в період часу з 21 серпня 1985 року по 11 квітня 1992 року позивач працював у ДП «Київметалопром».

11 грудня 1991 року позивач зазнав ушкодження здоров`я, що підтверджується відповідним актом № 4 від 13 грудня 1991 року, за змістом якого встановлено, що: «11 грудня 1991 року о 12 годині 15 хвилин заступник начальника цеху ОСОБА_2 і механік ОСОБА_3 взяли із собою зварювальника ОСОБА_4 , певний перелік відсутніх запчастин та механізмів для ремонту обірваних петель створи воріт: автовишка і завіса; не дочекавшись автовишки та завіси, бригада у складі чотирьох людей, бригадир ОСОБА_5 приступили до роботи; при вирівнюванні стався злам пальця вверх; на слюсаря Кострубіцького сталось падіння створки воріт».

Довідкою Медико-соціальної експертної комісії від 21 квітня 1992 року підтверджується факт визначення позивачу ступінь втрати професійної працездатності на рівні 100 % втрати професійної працездатності первинно та зазначено про потребу постійного догляду.

Довідкою Медико-соціальної експертної комісії від 28 березня 1994 року підтверджується факт визначення позивачу ступінь втрати професійної працездатності на рівні 100 % безстроково та зазначено про потребу спеціального медичного догляду.

Довідками Медико-соціальної експертної комісії від 02 липня 1999 року та від 15 травня 2001 року підтверджується факт потреби позивача в санаторно-курортному лікуванні та амбулаторному лікуванні.

Довідкою Медико-соціальної експертної комісії від 12 грудня 2005 року підтверджується факт повторного і безстроково визначення позивачу ступеню втрати професійної працездатності на рівні 100% втрати професійної працездатності та зазначено про потребу санаторно-курортного лікування.

Довідкою Медико-соціальної експертної комісії від 20 березня 2012 року підтверджується факт потреби позивача у лікуванні невропатолога і постійного стороннього догляду.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, зазначив, що позивачем не доведено факт отримання даної травми під час безпосереднього виконання ним своїх трудових обов`язків, а тому відповідно до частини першої статті 173 КЗпП України у відповідача відсутній обов`язок відшкодування шкоди заподіяної позивачу.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію відповідача, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо апеляційний суд звертає увагу, що доводи апеляційної скарги про те, що закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду, не можуть бути прийняті судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За приписами норми пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Враховуючи викладене, наявність вини юридичної особи не має правового значення лише у випадку якщо шкоди завдано каліцтвом внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

У матеріалах справи наявний акт № 4 від 13 грудня 1991 року про нещасний випадок, у пункті 11.2 якого чітко і однозначно зафіксовано, що: «причиною події стало порушення технології ведення ремонтних робіт та виробничої дисципліни».

Як зазначено у вищевказаному Акті бригада робітників «... не дочекавшись автовишки і завіси, приступила до роботи; при вирівнюванні стався злам пальця вверх; на слюсаря Кострубіцького сталось падіння створки воріт».

Вказані дії робітників, які при виконанні ремонтних робіт мали використовувати автовишку і завісу, на думку суду і були у причинно-наслідковому зв`язку падіння створки воріт на позивача, оскільки при вирівнюванні стався злам пальця вверх.

Саме, «створка воріт» вказано в пункті 11.3 Акту як устаткування, яке є причиною травми.

Таким чином, позивачу завдано каліцтва (ушкодження здоров`я) не внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, а саме через порушення технології ведення ремонтних робіт та виробничої дисципліни саме працівниками а не підприємством.

Суд першої інстанції, встановивши, що вини юридичної особи при заподіянні позивачу шкоди, завданої каліцтвом (ушкодженням здоров`я), не було, підстави для покладення на відповідача відповідальності незалежно від наявності вини також не встановлені, відмовив у відшкодуванні моральної шкоди на підставі пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України, з чим погоджується й колегія суддів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько