КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2087/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2025 року місто Київ

справа №757/33279/21-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 липня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Ільєвої Т.Г., повний текст рішення складено 18 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

В червні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому, з урахуванням уточнень, просила стягнути з АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» на її користь грошові кошти за договором:

№SAMDN4459 від 12 квітня 2010 року у розмірі 409 975,34 доларів США, яка складається з: 200 000доларів США - вклад, 166 923,29 доларів США - проценти, 43 052,05 доларів США - 3% річних;

№SAMDN0766 від 08 жовтня 2012 року у розмірі 2 680 750,18 грн., яка складається з: 630002,69 грн. - вклад, 823007,90 грн. - проценти, 135 303,98 грн. - 3%річних, 1 092 437,78 грн. - інфляційні втрати.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що 12 квітня 2010 року між нею та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено договір банківського вкладу №SAMDN4459 «Депозит VIP» на наступних умовах: сума вкладу 200 000 USD, ставка 11,5% річних, номер ощадної книжки НОМЕР_1 , номер рахунку НОМЕР_2 .

Вказувала, що 08 жовтня 2012 року між нею та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено договір банківського вкладу №SAMDN0766 «Депозит VIP» на наступних умовах: сума вкладу 630 002,69 грн., ставка 18 % річних, номер ощадної книжки НОМЕР_3 , номер рахунку НОМЕР_4 .

Зазначала, що у зв'язку з окупацією у кінці лютого на початку березня Кримського півострова РФ, її рахунки, як вкладника банку, були заблоковані.

Посилалась на те, що доступ до інформації в особистому кабінеті «Приват24» було обмежено, інформація відсутня і по сьогодні.

Вказувала, що вона неодноразово зверталась до банку з проханням розблокувати рахунки, розірвати договори та повернути суму банківських вкладів з нарахованими відсотками, проте банк відмовляв у зв'язку з припиненням діяльності на тимчасово окупованій території АР Крим та м. Севастополя і неможливістю здійснення банківського регулювання та нагляду на зазначених територіях.

Зазначала, що 15 травня 2014 року АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» виніс рішення про припинення діяльності відокремлених підрозділів філії «Кримське регіональне управління АТ «КБ «ПРИВАТБАНК».

Посилалась на те, що доводи банку про те, що у нього відсутня інформація щодо наявності відкритих у філіях на території АР Крим депозитних рахунків та залишків грошових коштів на них, у зв'язку з окупацією АР Крим, є неправдивими, оскільки договір укладений із АТ КБ «ПРИВАТБАНК», а тому відповідач, як фінансова установа, повинен був забезпечити облік всієї інформації, у тому числі і проведеної філіями.

Вказувала, що оскільки банк на першу вимогу вклад не повернув, а продовжував безпідставно утримувати та користуватися чужими грошовими коштами, навіть після прийняття рішення про припинення діяльності Кримської філії банку, за цей період вона просить стягнути з банку 3% річних.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 09 липня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_2 грошові кошти, а саме:

за договором банківського вкладу №SAMDN4459 від 12 квітня 2010 року: суму вкладу у розмірі 200 000 доларів США; проценти у розмірі 9 842 доларів США 45 центів; 3% річних у розмірі 18 000 доларів США;

за договором банківського вкладу № SAMDN0766 від 08 жовтня 2012 року: суму вкладу у розмірі 630 002,69 грн.; проценти у розмірі 753 103,75 грн.; 3% річних у розмірі 310,68 грн.

Стягнуто з АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» на користь держави судовий збір у розмірі 3395,92 грн.

В іншій частині вимог відмовлено.

Частково не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач АТ КБ«ПРИВАТБАНК» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, а в іншій частині - рішення залишити без змін.

На обґрунтування вимог посилався на те, що 25 серпня 2022 року банк надав суду першої інстанції відзив до якого було долучено документи, які підтверджують факт виконання банком в повному обсязі зобов'язань щодо перерахування на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» грошових коштів ОСОБА_1 за договорами №SAMDN4459 від 12 квітня 2010 року та № SAMDN0766 від 08 жовтня 2012 року, які є предметом спору у даній справі.

Вказував, що ухвалення оскаржуваного рішення безпосередньо впливає на права та обов'язки іншої юридичної особи - ТОВ «ФК «Фінілон», яка на даний час є новим боржником.

Зазначав, що внаслідок укладання між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ТОВ «ФК «Фінілон» договору переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року та переведенням боргу за зобов'язаннями банку щодо виплати коштів за спірними договорами, які є предметом у даній справі, АТ «КБ«ПРИВАТБАНК» з 17 листопада 2014 року не несе зобов'язань за цими договорами банківського вкладу.

Посилався на те, що позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення, невизнання чи оспорення його прав, свобод чи інтересів саме вказаним ним у позові відповідачем. При цьому, слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов'язків та інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача).

Вказував, що враховуючи, що права позивача у даній справі ним не порушуються, то не вбачається правових підстав для задоволення позову.

Зазначав, що з наданих до суду документів вбачається, що договори №SAMDN4459 від 12 квітня 2010 року та № SAMDN0766 від 08 жовтня 2012 року, які є предметом спору у даній справі та договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року були укладені у письмовій формі та містять всі істотні умови, характерні для таких видів договорів.

Посилався на те, що договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року був укладений сторонами у простій письмовій формі з дотриманням всіх належних та встановлених законодавством необхідних умов для укладання такого виду правочину. Отримання згоди від кредиторів, грошові кошти, яких були переведені на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» відбулось з повним дотриманням вимог чинного законодавства.

Вказував, що згода кредитора немає правовстановлюючого значення при укладанні договору між боржниками (первісним та новим).

Зазначав, що відсутність письмової заяви кредитора з викладенням своєї незгоди на переведення його грошових коштів новому боржнику не може вважатися недосягненням сторонами наслідків переведення боргу, оскільки наявні інші форми поведінки кредитора, які могли б свідчити про його ставлення до заміни боржника та переведення боргу.

Відзиву від позивача та третьої особи до Київського апеляційного суду не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити.

Позивач та третя особа в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника позивача надійшло клопотання, в якому остання просила розглядати справу у її відсутність та відсутність позивача, у задоволенні апеляційної скарги просила відмовити.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просив скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, а в іншій частині - рішення залишити без змін.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині задоволених судом першої інстанції вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1, 2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Однак при ухваленні рішення судом першої інстанції не було дотримано норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 12квітня 2010 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено договір банківського вкладу №SAMDN4459 «Депозит VIP», згідно умов якого вкладник передала, а банк прийняв грошові кошти у сумі 200000 USD, зі ставкою 11,5% річних.

08 жовтня 2012 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено договір банківського вкладу №SAMDN0766 «Депозит VIP» на наступних умовах: сума вкладу: 630 002,69 грн., ставка 18% річних.

У позовній заяві позивач вказувала на те, що вона неодноразово зверталась до банку з проханням розблокувати рахунки, розірвати договори та повернути суму банківських вкладів з нарахованими процентами, проте банк відмовляв, у зв`язку з припиненням діяльності на території тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя та неможливістю здійснення банківського регулювання та нагляду на зазначених територіях.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказував на те, що позивачем депозитний договір №SAMDN4459 від 12 квітня 2010 року достроково розірвано на підставі письмової заяви вкладника від 27 березня 2015 року з 29 березня 2015 року, а тому з дня розірвання договору банківського вкладу відсутні будь-які підстави для нарахування відсотків на вклад. Зазначав, що позивач просить суд стягнути 3% річних та інфляційні збитки за депозитним договором №SAMDN4459 від 12 квітня 2010 року за період з 15 травня 2014 року по 14 червня 2021 року згідно зі ст.625 ЦК України, але відповідно до норм матеріального права - до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст.257 ЦК). Вважає, що нарахування 3% річних та інфляційних збитків за договором №SAMDN0766 від 08 жовтня 2012 року є також безпідставним, оскільки позивач звернувся про стягнення грошових коштів 04 червня 2021 pоку, а тому до 14 червня 2021 року у відповідача відсутнє прострочене виконання грошового зобов`язання перед позивачем.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.

Вирішуючи питання про стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу, суди повинні встановити факт укладення відповідного договору, з`ясувати повноваження сторін на його укладення, факт внесення грошових коштів на вкладний (депозитний) рахунок, а також дотримання вимог, передбачених законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності, щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів.

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст.41 Конституції України.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно з ч.3 ст.653 ЦК України, у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Отже, право клієнта на розірвання депозитного рахунку в односторонньому порядку безумовне. Договір вважається розірваним з моменту отримання банком заяви про розірвання договору.

Верховний Суд у постанові від 23 лютого 2022 року у справі №363/3965/15 дійшов висновку, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі №363/3965/15 також вказано, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17 зроблено висновок, що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. В постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, такі випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17 вказала, що відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Після припинення договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у випадку звернення вкладника із заявою про повернення вкладу, договір є відповідно розірваним, у зв'язку з чим договірні зобов'язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Виплата встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі №757/28659/21-ц.

Стягнення грошової суми в іноземній валюті здійснюється у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет №15-93).

Дана позиція підтверджується постановою Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надав належних та допустимих доказів на підтвердження повернення вкладів по договорам №SAMDN4459 та №SAMDN0766 та закриття рахунку за договором вкладу.

Таким чином, враховуючи те, що факт укладення договорів банківського вкладу та внесення позивачем коштів підтверджено належними доказами, а відповідач не виконав законну вимогу позивача про повернення належних їй коштів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми депозиту у розмірі 200 000 доларів США за договором банківського вкладу №SAMDN4459 та суми депозиту у розмірі 630 002,69 грн. за договором №SAMDN0766.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача за договором банківського вкладу №SAMDN4459 процентів у розмірі 9842,45 доларів США та за договором банківського вкладу №SAMDN0766 процентів у розмірі 753103,75 грн., з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 27 березня 2015 року звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» із заявою про повернення коштів за договором №SAMDN4459, яка була зареєстрована банком 31 березня 2015 року, а відтак, в силу вимог ч.3 ст.651 ЦК України спірний договір є розірваними з 02 квітня 2015 року.

Відповідно до Витягу з електронного додатку №1 до договору про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року з інформацією щодо особи ОСОБА_1 від 17 січня 2022 року розмір відсотків станом на 17 листопада 2014 року складав 1335,61 доларів США.

Визначаючи розмір відсотків за період з 18 листопада 2014 року по 01 квітня 2015 року, суд першої інстанції виходив з розрахунку: (200000,00 доларів США х 11,5% х 135(кількість днів) / 365 = 8506,84 доларів США).

З вказаним розрахунком колегія суддів погоджується, а відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що розмір відсотків за договором №SAMDN4459 від 12 квітня 2010 року станом на 01 квітня 2015 року становить 9842,45 доларів США (1335,61+8506,84), які підлягають стягненню з відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що 04 червня 2021 року позивач звернулася до банку із заявою про повернення коштів за спірним договором №SAMDN0766, яка була зареєстрована банком 07 червня 2021 року, а відтак, в силу вимог ч.3 ст.651 ЦК України спірний договір є розірваними з 09 червня 2021 року.

Відповідно до Витягу з електронного Додатку №1 до договору про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року з інформацією щодо особи ОСОБА_1 від 17 січня 2022 розмір відсотків станом на 17 листопада 2014 року складав 9010,17 грн.

Визначаючи розмір відсотків за період з 18 листопада 2014 року по 08 червня 2021 року, суд виходив з розрахунку: (630002,69 грн. х 18% х 2395 (кількість днів) / 365= 744093,58 грн.), що разом складає 744 093,58 грн.

Отже, суд першої інстанції вірно стягнув з банку на користь позивача відсотки за договором №SAMDN0766 від 08 жовтня 2012 року станом на 08 червня 2021 року у розмірі 753103,75 грн. (9010,17 грн. + 744093,58 грн.).

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення 3% річних, суд першої інстанції враховуючи заяви позивача про повернення коштів за спірними договорами та вимоги ст.257 ЦК України, дійшов вірного висновку, що розрахунок 3% річних за договором:

№SAMDN4459 від 12 квітня 2010 року має бути здійснено за період з 14 червня 2018 року по 14 червня 2021 року: 200000,00 доларів США х 3% х 1095 (кількість днів) / 365 = 18000,00 доларів США;

№SAMDN0766 від 08 жовтня 2012 року має бути здійснено за період з 09 червня 2021 року по 14 червня 2021 року з розрахунку: 630002,69 грн. х 3% х 6 (кількість днів) / 365 = 310,68 грн.

Апеляційна скарга відповідача не містить доводів щодо здійсненого судом першої інстанції розрахунку відсотків та 3% річних.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що внаслідок укладання між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ТОВ ФК «Фінілон» договору переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року та переведення боргу за зобов`язанням банку щодо виплати коштів за спірними договорами, які є предметом у даній справі, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з 17 листопада 2014 року не несе зобов`язань за цим договором банківського вкладу, а ТОВ ФК «Фінілон» є новим боржником за таким договором, колегія суддів відхиляє, виходив з наступного.

Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов'язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов'язання внаслідок заміни особи боржника.

Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора.

Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов'язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).

При цьому, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не довів, що такий договір про переведення боргу було укладено зі згоди вкладника - ОСОБА_1 , що було його процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України.

За таких обставин саме АТ КБ «ПРИВАТБАНК», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі №199/3152/20, постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 757/49871/18-ц, від 24 травня 2023 року у справі №757/53371/20-ц.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суди не дослідили доказів, які підтверджують відсутність зобов`язань банку перед позивачем за депозитними договорами, зокрема судового рішення у справі №904/1721/20 є неспроможними, оскільки у справі №904/1721/20 вирішувався спір між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» з приводу внесення змін в договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року у зв`язку з істотною зміною обставин, що не впливає на правовідносини, які виникли у даній справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.

Керуючись ст.ст.255, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 липня 2024 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 березня 2025 року.

Головуючий:

Судді: