Справа № 383/39/25
Номер провадження 2-з/383/5/25
УХВАЛА

13 березня 2025 року Бобринецький районний суд Кіровоградської області у складі головуючої судді Адаменко І.М.

за участі секретаря судового засідання Зербул С.В.,

розглянувши в м. Бобринець Кіровоградської області в приміщенні Бобринецького районного суду Кіровоградської області заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Замши Дмитра Дмитровича про забезпечення позову у справі № 383/39/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних в сумі 608846,30 грн. 13 березня 2025 року від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Замши Дмитра Дмитровича до суду надійшла заява, в якій він просить забезпечити позов шляхом встановлення заборони ОСОБА_2 здійснювати відчуження належного йому майна в межах суми боргу.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову зазначає, що відповідач має у власності земельну ділянку площею 25,4 га, кадастровий номер :02:000:2524. Вказує, що земельна ділянка 22.08.2022 року за договором дарування відповідачем була подарована своєму синові ОСОБА_3 , однак рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 18.12.2024 року №383/531/24 вказаний договір дарування визнано недійсним та скасовано рішення про державну реєстрацію речового права. Постановою Кропивницького апеляційного суду від 11.03.2025 року змінено мотивувальну частину рішення суду, однак резолютивну частину залишено без змін. Оскільки заявлена ціна позову є великою, вважає за необхідне в якості забезпечення позову заборонити ОСОБА_2 здійснювати відчуження належного йому майна в межах суми боргу 608846,30 грн.

Відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Суд, враховуючи зміст позову та розглянувши зміст заяви про забезпечення позову та докази на її обґрунтування, дійшов висновку про відмову в задоволенні вказаної заяви, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову має порівнювати негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів.

Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» при розгляді заяви про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконанню чи утрудненню виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 320/3560/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17 зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі №754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) зазначено, що «жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить. Тому Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії».

З матеріалів позовної заяви вбачається, що предметом позову у цій справі є позовні вимоги майнового характеру про стягнення інфляційних втрат та 3% річних в сумі 608846,30 грн, але при цьому заявник не обґрунтував належними та допустимими доказами, що незабезпечення позову в обраний спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просять заявники, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Зі змісту заяви про забезпечення позову вбачається, що позивач переконаний у існуванні небезпеки, у разі задоволення позову, неможливості виконання судового рішення, а тому, на думку позивача, необхідно встановити заборону ОСОБА_2 здійснювати відчуження належного йому майна в межах суми боргу.

Однак, належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин чи обґрунтованого припущення заявник суду не надав. Крім того, не конкретизував, на яке саме майно відповідача потрібно застосувати заборону відчуження.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів осіб чи інших учасників процесу. До такого висновку неодноразово приходив Верховний суд, зокрема у справі у справі № 381/4019/18, у справі № 914/1570/20.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причину звернення із заявою про забезпечення позову, з цією метою обов`язковим є подання доказів фактичних обставин з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 суд наголошує на тому що важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.

Слід відмітити, що у цивільному судочинстві відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування обов`язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на осіб, які звертаються з відповідною заявою.

Проте, об`єктивних обставин, що несуть реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду заявниками не наведено.

Виходячи з того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду в майбутньому, судом не вбачається.

Отже, судом встановлено, що заява про забезпечення позову не містить обґрунтованих доводів щодо реальних, існуючих обставин, які вказують на наявність ризиків та на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, так само як і не містить документального обґрунтування, наявності фактичних обставин, обґрунтованих доказів, які свідчать про загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, та ґрунтується лише на припущеннях заявника, такий захід забезпечення позову не є співмірним із заявленими вимогами в цій справі.

З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про те, що саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви, тому відмовляє в задоволенні заяви про забезпечення позову, у зв`язку з її необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст.149, 150, 151, 153, 258, 260, 353, 354 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника позивача адвоката Замши Дмитра Дмитровича про забезпечення позову відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду.

Дана ухвала набирає законної сили негайно з моменту її підписання суддею.

Повний текст ухвали складено 14.03.2025 року.

Суддя І. М. Адаменко