П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2025 року

м. Рівне

Справа № 570/900/24

Провадження № 22-ц/4815/434/25

Головуючий у Рівненському районному суді

Рівненської області: суддя Гнатущенко Ю.В.

Час, даті і місце ухвалення рішення суду першої інстанції:

09 год. 14 хв. 24 грудня 2024 року в м. Рівне.

Повний текст складено 31 грудня 2024 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Рівненський відділ державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції;

представники учасників справи:

позивача адвокат Гладчук Зінаїда Яківна;

відповідача адвокат Андрієнко Ірина Вікторівна;

за участі: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гладчук Зінаїди Яківни на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Рівненський відділ державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції; про звільнення від сплати заборгованості за аліментами,

в с т а н о в и в:

У лютому 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Гладчук З.Я. звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Рівненський відділ державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі відділ ДВС в м. Рівне); де просила звільнити ОСОБА_1 від сплати заборгованості за аліментами за період з липня 2016 року по 31 січня 2023 року за ВП №70531439 з примусового виконання виконавчого листа №569/1162/16-ц від 09 червня 2016 року, виданого Рівненським міським судом Рівненської області.

Мотивуючи вимоги, зазначалось про те, що від шлюбу сторони мають трьох дітей: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 13 березня 2023 року у справі №570/4623/23 розірвано шлюб між сторонами і на час розгляду справи між ними був відсутній будь-який майновий спір. Як до розірвання шлюбу, так і після позивач утримував спільних дітей.

Між тим, ОСОБА_2 в лютому 2023 року пред`явила до виконання виконавчий лист №569/1162/16-ц від 09 червня 2016 року, який виданий Рівненським міським судом Рівненської області про стягнення на її користь з ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей в розмірі частки всіх видів доходу (заробітку), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 01 лютого 2016 року і до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів її розмір становить 384 142 гривень. Проте позивач про існування виконавчого листа не був обізнаний.

Звертала увагу на те, що упродовж 2021-2023 років ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в добровільному порядку на утриманні дітей 8 800 євро, що в гривневому еквіваленті становило близько 334 400 гривень. 17 січня позивач звернувся до ВДВС в м. Рівне) з листом про зарахування вказаних грошових коштів в рахунок погашення заборгованості зі сплати аліментів. Лист було переадресовано ВДВС у Рівненському районі, однак залишено без відповідного реагування. Тому ОСОБА_1 змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із відсутності фактичних та правових підстав для задоволення позову, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності будь-яких передбачених ч. 2 ст. 197 СК України обставин, які б мали істотне значення та могли б слугувати підставою для звільнення від сплати заборгованості з аліментів.

Тобто суд зауважував на недоведеності позивачем того, що під час спільного проживання сторін і після ухвалення судового рішення він добровільно надавав утримання малолітнім дітям у обсязі, визначеному судовим рішенням про стягнення аліментів. Суд зазначав, що й показання свідків не можуть бути достатньою підставою для протилежного висновку, адже йдеться про тривалий період часу та потребу у регулярних витратах, у той час як показаннями свідків підтверджено вибіркові та поодинокі випадки участі позивача в утриманні дітей.

При цьому в основу ухваленого рішення покладено й практику Верховного Суду, згідно з якою тривале зволікання для пред`явлення виконавчого листа до виконання не є підставою для звільнення від обов`язку сплачувати заборгованість за аліментами (постанова Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 343/860/17); звільнення від сплати заборгованості за аліментами рішенням суду повинно здійснюватись у разі, якщо буде доведено наявність тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення (постанови Верховного Суду від 26 грудня 2019 року в справа № 219/6287/17, від 18 січня 2018 року в справі №706/136/16-ц, від 25 червня 2018 року в справі №753/23672/16-ц); При цьому проживання разом зі одержувачем аліментів, активна участь у вихованні, належному матеріальному забезпеченні дитини, не є істотною обставиною та не слугує підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами (постанова Верховного Суду від 23 листопада 2020 року в справі № 723/3193/19-ц).

На рішення суду представником ОСОБА_1 адвокатом Гладчук З.Я. подано апеляційну скаргу, де покликалась на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності викладених в ньому висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зважала не те, що позивач не знав і не міг знати про існування рішення про стягнення аліментів з нього, оскільки не був присутній під час розгляду справи, не отримував повістку, не отримував позовну заяву та заочне рішення. Тому позивач не мав сплачувати визначені таким рішенням аліменти після його ухвалення. Вказувалося про те, що суд неналежним чином оцінив подані позивачем письмові докази та показання свідків, які всупереч ст. 263 ЦПК України навіть не виклав в рішенні.

Натомість матеріали справи містять належні, допустимі та достовірні докази сплати отримання позивачем 8 800 євро на утримання дітей у 2021-2023 роках. Сторонами не заперечувалось те, що до розірвання шлюбу і після позивач матеріально забезпечував своїх дітей і підтвердженням цьому є, зокрема, той факт, що ОСОБА_2 пред`явила виконавчий лист від 09 червня 2016 року про стягнення аліментів лише в 2023 році.

Також на ім`я відповідача було видано дублікат належному позивачу платіжного документа, який використовувався в інтересах дітей. Крім того, спільна донька сторін - ОСОБА_6 , як свідок, вказала, що, на її думку, заборгованість за аліментами є несправедливою, адже батько повністю забезпечував своїх дітей і продовжує виконувати цей батьківський обов`язок, а проживали вони усією сім`єю до 2023 року, тобто до розірвання шлюбу сторін.

Отже, матеріалами справи підтверджуються обставини, які є істотними відповідно до ст. 197 СК України, і в розумінні усталеної судової практики Верховного Суду, що викладена, зокрема в постановах від 12 квітня 2022 року у справі № 381/1553/19-ц, від 30 березня 2023 року в справі № 509/5304/20 та постанові його Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі №661/905/19, спонукають до звільнення від заборгованості зі сплати аліментів.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовну заяву про звільнення від сплати заборгованості за аліментами повністю.

У поданому відзиві представник ОСОБА_2 - адвокат Андрієнко І.В. просила залишити рішення районного суду без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Іншими учасниками справи відзив на апеляційну скаргу не подавався, хоча про таке право роз`яснено ухвалою Рівненського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі та з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи і доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Як з`ясовано судом попередньої інстанції, заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі №569/1162/16-ц від 14 квітня 2016 року, що набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , у розмірі частини всіх видів доходу (заробітку), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 01 лютого 2016 року і до досягнення дітьми повноліття.

При цьому суд зауважує, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Апеляційний суд зважає на те, що згідно з пунктом 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковими до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а тому повинно відповідати вимогам, вміщеним у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справі "Бурдов проти Росії" від 07 травня 2002 року).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності встановленої законом.

В подальшому рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 13 березня 2023 року у справі №570/1110/23 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 12 жовтня 2003 року у Розвазькій сільській раді Острозького району Рівненської області, актовий запис №10.

Відповідно до розрахунку заборгованості за аліментами у ВП №70531439 від 08 лютого 2023 року №34934 державного виконавця ВДВС у м. Рівне при примусовому виконанні виконавчого листа №569/1162/16-ц від 09 червня 2016 року станом на 31 січня 2023 року її розмір складає 384 142 гривень.

З розрахунку заборгованості за аліментами у ВП №70531439 від 23 листопада 2023 року б/н державного виконавця ВДВС у м. Рівне станом на 01 грудня 2023 року її розмір складає 375 464,95 гривень.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 22 грудня 2023 року відкрито провадження у справі №570/6542/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів. Згодом ухвалою зупинено провадження у справі до ухвалення рішення..

У січні 2024 року адвокат позивача зверталась до ВДВС у м.Рівне із клопотанням про зарахування грошових коштів та перерахунок заборгованості.

Спірні правовідносини виникли з того приводу, що ОСОБА_1 належним чином виконував свої батьківські обов`язки, в т.ч. і матеріального характеру, що спонукає до звільнення його від сплати заборгованості з аліментів, оскільки про рішення, яким їх присуджено до їх стягнення, йому не було відомо, а відповідач тривалий час не звертала виконавчий лист до виконання. При цьому у той період, за яким обліковувалась заборгованість, він належним чином виконував свої батьківські обов`язки з матеріального утримання дітей, сплативши на їхнє утримання 8 800 євро

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми права, які підлягали до застосування, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 СК України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.

Частиною третьою ст. 12 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

Згідно з ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Наведена правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Роз`яснення, дані у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вказують, що суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених статтею 197 СК України умов повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч. 8 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Колегія суддів зважає на те, що частину третю ст. 197 СК України, яка передбачала право суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред`явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти, виключено Законом України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VII, що набув чинності 05 жовтня 2016 року.

Постановою Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі № 723/3193/19, якою залишено без змін рішення суду апеляційної інстанції про відмову у звільненні від сплати аліментів, колегія суддів відхилила посилання заявника на те, що він з 2015 року до січня 2019 року проживав разом з відповідачкою і брав активну участь у вихованні, належному матеріальному забезпеченні сина, що є обставиною, яка має істотне значення та є підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, оскільки отримання аліментів на дитину одним із подружжя не залежить від того, перебувають батьки у шлюбі чи ні, живуть вони разом чи окремо один від одного. При цьому виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року № 343/860/17 вказується, що скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, Верховний Суд виходив з того, що суд апеляційної інстанції не врахував, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт спільного проживання позивача та відповідача у спірний період, надання позивачем матеріальної допомоги відповідачу та їх доньці, в чому полягала така допомога та який був її розмір. Крім того, пред`явлення виконавчого листа до виконання з певною затримкою, але в межах строку на його пред`явлення, не є підставою для звільнення позивача від обов`язку сплачувати заборгованість за аліментами.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 23 червня 2022 року у справі № 545/96/20, проживання платника аліментів і їх отримувача разом протягом періоду з 2014 року до листопада 2016 року, не є підставою для звільнення від аліментного зобов`язання перед неповнолітніми дітьми, оскільки стягувач аліментів, з ким проживають діти, має бути впевнена у стабільності матеріального утримання дітей, що захищається судовим рішенням.

При цьому у цій справі суд касаційної інстанції скасував постанову суду апеляційної інстанції, в якій, скасовуючи рішення місцевого суду в частині звільнення від сплати заборгованості з аліментів за період з 08 жовтня 2014 року до 01 жовтня 2016 року, суд апеляційної інстанції виходив з того, що в цей період була чинною норма статті 197 СК України, яка передбачала звільнення від сплати заборгованості з підстав несвоєчасного пред`явлення стягувачем виконавчого документа до виконання без поважних причин і саме цією обставиною позивач мотивував свій позов.

У справі № 523/1374/18, звертаючись до суду з позовом про звільнення від сплати аліментів, позивач посилався на те, що він проживав разом з одержувачем аліментів та донькою однією сім`єю, купував продукти харчування, одяг та інші речі, здійснював ремонт у квартирі, сплачував комунальні послуги, збирав доньку до школи. Проте заборгованість за аліментами виникла не з його вини, а внаслідок тривалого непред`явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання.

Проте постановою Верховного Суду від 18 грудня 2020 року залишено без змін постанову Одеського апеляційного суду від 06 березня 2019 року, якою відмовлено в задоволенні позову з тих підстав, що місцевий суд помилково застосував до спірних правовідносин частину третю статті 197 СК України, яка втратила чинність на час подання позову. Також суд апеляційної інстанції зазначав, що позивач не надав доказів на підтвердження вказаних ним обставин та доказів надання матеріальної допомоги на утримання дитини.

У постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року № 610/3468/16-ц залишено без змін постанову апеляційного суду, яка мотивована тим, що у суду першої інстанції не було правових підстав для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами через непред`явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання.

У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року № 344/12158/16-ц, яка прийнята за результатами розв`язання подібного спору зазначено, що спільність проживання позивача разом із відповідачем та дитиною в одній квартирі не є безумовною підставою вважати, що таке проживання за своєю суттю ґрунтувалося на інституті сім`ї та позивач надавав матеріальну допомогу дружині та сину.

Суд касаційної інстанції на зазначені у справі обставини звернув увагу на те, що пред`явлення виконавчого листа до виконання з певною затримкою, але в межах строку на його пред`явлення, не є підставою для звільнення позивача від обов`язку сплачувати заборгованості з аліментів

Отже, доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують та не спонукають до скасування рішення суду попередньої інстанції, адже зводяться до суб`єктивної незгоди заявника з оскаржуваним рішенням і переоцінки обставин, які достовірними та достатніми доказами не підтверджуються.

За наслідками вирішення справи її обставини не містять об`єктивних і переконливих доказів добровільної сплати позивачем грошових коштів на утримання дітей в заявленому розмірі, а призначення відповідних платежів - відсутні.

Погоджуючись з необґрунтованістю такої обставини як сплата в добровільному порядку боржником 8 800 євро в рахунок аліментних зобов`язань, колегія суддів також виходить із того, що позивач, пред`являючи позов, покликався на те, що повністю дбав про матеріальне забезпечення сім`ї. Тобто надавав кошти не лише на утримання дітей (аліменти), а й брав участь в додаткових витратах на дітей, матеріально підтримував дружину, справляв комунальні платежі, забезпечував ведення спільного господарства, придбавав товари домашнього вжитку та забезпечував сім`ю харчуванням тощо.

Проте щодо спірних 8 800 євро, то позивач заявив про їх віднесення виключно в рахунок добровільного погашення заборгованості саме за аліментами, що додатково вказує на те, що така обставина є припущенням.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", пункт 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гладчук Зінаїди Яківни залишити без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2024 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 18 березня 2025 року

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків