Справа № 473/5549/24
"13" березня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі головуючого судді Вуїва О.В.,
за участю секретаря судового засідання Москаленко С.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, у якому вказувала, що 11 грудня 2020 року вона уклала з ОСОБА_2 в письмовій формі Договір позики грошей.
За умовами договору ОСОБА_2 отримав від позивачки в борг грошові кошти у розмірі 124 768,80 грн (що в еквіваленті на день підписання договору становило 4 464 долари США) та зобов`язався повертати борг частинами:
- до 11 січня 2021 року частину боргу у гривні, що в еквіваленті на дату повернення становитиме 216 доларів США;
- до 11 лютого 2021 року частину боргу у гривні, що в еквіваленті на дату повернення становитиме 240 доларів США;
- до 11 березня 2021 року частину боргу у гривні, що в еквіваленті на дату повернення становитиме 240 доларів США;
- до 11 квітня 2021 року решту боргу у гривні, що в еквіваленті на дату повернення становитиме 3 768 доларів США.
У разі порушення зобов`язання позичальник зобов`язався на вимогу позикодавця сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за період прострочення, 100 % річних від простроченої суми за період прострочення, а також неустойку (пеню у розмірі 10 % річних від розміру неналежно виконаного зобов`язання та штраф у розмірі 5 % від суми позики).
Також 11 грудня 2020 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_3 . Договір застави транспортного засобу, посвідчений нотаріально, зареєстрований в реєстрі за №2857, за яким ОСОБА_3 з метою забезпечення виконання ОСОБА_2 умов договору позики передала позивачці в заставу належний їй на праві власності автомобіль «BMW 740I», 2005 року випуску, реєстр. номер НОМЕР_1 , узгодженою вартістю у 125 000 грн.
Посилаючись на те, що ОСОБА_2 ухилився від повного та своєчасного виконання умов договору позики в частині повернення коштів, а тому ОСОБА_1 просила стягнути з відповідачів в солідарному порядку на свою користь залишок боргу за договором позики у розмірі 55 610 грн, а також 1 211,20 грн судового збору та 40 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
У судове засідання позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 не з`явилися, проте в матеріалах справи міститься заява представника позивачки про розгляд справи без його участі.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, судом відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України вважаються належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи за місцем їх реєстрації, причини неявки суду не повідомили.
Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представник позивачки в окремій заяві не заперечував проти такого порядку вирішення спору.
Дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.
Зокрема, суд встановив, що 11 грудня 2020 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_2 в письмовій формі Договір позики грошей.
За умовами договору ОСОБА_2 отримав від позивачки в борг грошові кошти у розмірі 124 768,80 грн (що в еквіваленті на день підписання договору становило 4 464 долари США) та зобов`язався повертати борг частинами:
- до 11 січня 2021 року частину боргу у гривні, що в еквіваленті на дату повернення становитиме 216 доларів США;
- до 11 лютого 2021 року частину боргу у гривні, що в еквіваленті на дату повернення становитиме 240 доларів США;
- до 11 березня 2021 року частину боргу у гривні, що в еквіваленті на дату повернення становитиме 240 доларів США;
- до 11 квітня 2021 року решту боргу у гривні, що в еквіваленті на дату повернення становитиме 3 768 доларів США.
У разі порушення зобов`язання позичальник зобов`язався на вимогу позикодавця сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за період прострочення, 100 % річних від простроченої суми за період прострочення, а також неустойку (пеню у розмірі 10 % річних від розміру неналежно виконаного зобов`язання та штраф у розмірі 5 % від суми позики).
Також 11 грудня 2020 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_3 . Договір застави транспортного засобу, посвідчений нотаріально, зареєстрований в реєстрі за №2857, за яким ОСОБА_3 з метою забезпечення виконання ОСОБА_2 умов договору позики передала позивачці в заставу належний їй на праві власності автомобіль «BMW 740I», 2005 року випуску, реєстр. номер НОМЕР_1 , узгодженою вартістю у 125 000 грн.
Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з підстав, передбачених законом, зокрема з договорів та інших правочинів.
З положень ст.ст. 1046, 1047 ЦК України вбачається, що за договором позики (який укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми) одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.
Зі змісту договору позики (а.с. 13) чітко вбачається факт виникнення між сторонами позикових зобов`язань, зокрема отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 коштів у якості позики у розмірі 124 768,80 грн.
Також факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 коштів у якості позики у розмірі 124 768,80 грн підтверджується письмовою розпискою від 11 грудня 2020 року (а.с. 30).
Положення ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України передбачають обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику (кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Крім цього, згідно ч.ч. 1-3 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Таким чином, наявність боргового документа у ОСОБА_1 (кредитора) та відсутність інших доказів виконання позичальником позикового зобов`язання вказує на те, що позичальник зобов`язання по поверненню коштів належним чином не виконав.
Однак, договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України в разі несвоєчасного повернення суми позики, позичальник не звільняється від виконання зобов`язання та зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.
Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України).
За встановлених обставин, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на підставі ст.ст. 526, 530 ЦК України підлягає стягненню борг за договором позики (в межах вимог) у розмірі 55 610 грн.
Що стосується вимоги про стягнення боргу за договором позики з відповідачки ОСОБА_3 (солідарно з позичальником), то в цій частині суд вважає необхідним зазначити наступне.
Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
Згідно ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
У разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.
За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором (ст. 589 ЦК України).
Аналогічно Законом України «Про заставу» визначено:
- Застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання або в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами (ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону);
- за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави (ст. 19 Закону);
- заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 20 Закону).
Таким чином, застава на відміну від поруки (ч. 1 ст. 554 ЦК України) не передбачає солідарного обов`язку безпосереднього боржника та заставодавця за заставою, якою забезпечується основне зобов`язання. На відміну від поруки, застава передбачає окрему відповідальність заставодавця в межах вартості предмета застави та за спеціально встановленою процедурою шляхом звернення стягнення на заставлене майно.
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі №161/6253/15-ц (справа про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки), у якій зазначила, що:
- договір іпотеки є різновидом договору застави та окремим способом забезпечення зобов`язань;
- регулювання застави (іпотеки) здійснюється статтями 572-593 глави 49 ЦК України і спеціальним законом;
- до правовідносин застави (іпотеки) за участі майнового поручителя не підлягають застосуванню положення параграфа 3 глави 49 ЦК України (положення про поруку);
- жодним із нормативних актів, які регулюють правовідносини застави (іпотеки), не передбачено солідарну відповідальність боржника за договором та заставодавцем (іпотекодавцем). Тому боржник за основним зобов`язанням та майновий поручитель заставодавець (іпотекодавець) не є солідарними боржниками, оскільки солідарна відповідальність настає лише у випадках, прямо передбачених законом або договором.
За встановлених обставин, враховуючи те, що ні законодавчо, ні Договором застави транспортного засобу від 11 грудня 2020 року не передбачено солідарного обов`язку заставодавця та боржника, позивачка не заявляла вимоги про звернення стягнення на предмет застави, а тому позовні вимоги до ОСОБА_3 є безпідставними та не підлягають задоволенню.
В силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.
Що стосується вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то в цій частині суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно ч.ч. 1, 2, 3, 8 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З матеріалів справи вбачається, що 01 жовтня 2021 року між адвокатом Непомнющим О.М. та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання правової допомоги, згідно якого адвокат зобов`язався надати позивачці послуги зі збору інформації, документів, надання консультацій, роз?яснень, складання процесуальних документів, виконання окремих доручень, а також представництва її інтересів у судах, а ОСОБА_1 зобов?язалася сплатити адвокату гонорар у фіксованому розмірі 40 000 грн.
14 лютого 2024 року сторони договору склали та підписали Акт розрахунку за договором.
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово надавала роз`яснення, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Ці форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту; і навпаки підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин, помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката залежно від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 та від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21).
Водночас, Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зробила висновок про те, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі 904/4507/18.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).
Суд вважає, що витрати на правничу допомогу у розмірі 40 000 грн у цивільній справі незначної складності, яка не передбачає виконання значного обсягу робіт для підготовки та подання позову до суду, а також розгляду справи (без особистої участі представника позивачки у розгляді), не можуть вважатися дійсними, необхідними, розумними, з урахуванням складності справи, а також є надмірними з урахуванням ціни позову.
Водночас, зі змісту Договору про надання правничої допомоги від 01 жовтня 2021 року вбачається, що визначений у ньому фіксований розмір гонорару фактично є платою за надання адвокатом клієнту допомоги протягом усього періоду вирішення спору, а не тільки в суді першої інстанції.
За встановленого, враховуючи категорію справи, яка є нескладною, час, витрачений на її розгляд, обсяг здійснених представником позивачки робіт, умови Договору про надання правничої допомоги від 01 жовтня 2021, суд вбачає підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 282, 284, 289 ЦПК України, суд

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; ідент. номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ідент. номер НОМЕР_3 ) борг за Договором позики від 11 грудня 2020 року б/н у розмірі 55 610 (п`ятдесят п`ять тисяч шістсот десять) гривень, а також 6 211 (шість тисяч двісті одинадцять) гривень 20 копійок судових витрат.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте за письмовою заявою відповідачів, які можуть бути подані протягом тридцяти днів з дня його складення.
Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: О.В. Вуїв