Справа № 550/53/25
Провадження № 2/550/119/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

підготовчого судового засідання

17 березня 2025 року селище Чутове

Чутівський районний суд Полтавської області у складі головуючого судді Литвин В.В.,

за участю секретаря судового засідання Томас Ю.П.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

третя особа ОСОБА_3 ,

про визнання особи такою, що втратила майнові та особисті немайнові права, що пов`язані з батьківством,

за участю:

позивача не з`явився,

представника позивача адвоката Арзуманяна В.А.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Сідько С.І.,

третьої особи не з`явилася

ВСТАНОВИВ:

15 січня 2025 року до суду звернувся ОСОБА_1 (далі також позивач) з позовом до ОСОБА_2 (далі також відповідач), третя особа ОСОБА_3 , - про визнання відповідача таким, що втратив майновіта особисті немайнові права, що пов`язані з батьківством, відносно свого біологічного сина - позивача.

Ухвалою від 21.01.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 14.02.2025 о 13:00 год та визначено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

Учасники справи належним чином повідомлені судом про місце, дату і час проведення підготовчого засідання шляхом направлення судових повісток до електронних кабінетів (а.с.50-53, 111-113, 140-144).

Також, шляхом направлення до електронних кабінетів відповідача і третьої особи вказаним учасникам справи надіслано копію позовної заяви і доданих до неї матеріалів (а.с. 48, 49).

05.02.2025 до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву.

11.02.2025 позивач подав відповідь на відзив.

21.02.2025 відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, підписані представником відповідача (а.с. 114-122).

03.03.2025 до суду надійшли клопотання представника позивача про проведення судової психологічної експертизи дитячо-батьківських відносин (а.с. 125-129) та про витребування доказів (а.с. 130-134).

14.03.2025 представник відповідача подав заперечення проти клопотань представника позивача про призначення експертизи (а.с. 145-149) та про витребування доказів (а.с. 150-154).

У судовому засіданні 17.03.2025 представник позивача ОСОБА_4 подав заяву про виклик свідків: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , яких допитати щодо наступних обставин: несплати позивачем аліментів за період 1996-2007 р.р. та наявності заборгованості зі сплати аліментів на даний момент; невиконання позивачем його батьківських обов`язків в період 1989-2007 р.р.; факту алко- та нарко- залежності позивача в період 1989-2007 р.р.; аморальної та асоціальної поведінки позивача по відношенню до відповідача в період 1989-2007 р.р. та в подальшому; щодо неприязних стосунків позивача з відповідачем, в тому числі погроз та фізичного насильства з боку позивача до відповідача (а.с. 155-157).

Ухвалами від 14.02.2025 та від 03.03.2025 підготовче судове засідання відкладалося судом у зв`язку з неявкою учасників справи та клопотаннями учасників справи про відкладення.

Позивач у підготовче судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, проте участь у підготовчому засіданні взяв представник позивача адвокат Арзуманян В.А., який підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив.

Відповідач та представник відповідача адвокат Сідько С.І. у судовому засіданні проти позову заперечили повністю з підстав,що викладені у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив.

Третя особа у судове засідання не з`явилася, жодних заяв чи клопотань суду не надала.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 198 ЦПК України підготовче засідання проводиться за правилами, встановленими главою 6 цього розділу, з урахуванням особливостей підготовчого засідання, встановлених цим Кодексом. Суд відкладає підготовче засідання в межах визначеного цим Кодексом строку підготовчого провадження у випадках: 1) визначених частиною другою статті 223 цього Кодексу; 2) залучення до участі або вступу у справу третьої особи, заміни неналежного відповідача, залучення співвідповідача; 3) в інших випадках, коли питання, визначені частиною другою статті 197 цього Кодексу, не можуть бути розглянуті у даному підготовчому засіданні.

За змістом ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім, зокрема, випадку першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

За наведених обставин, судом не встановлено існування підстав, з яких питання, які згідно з ч. 2 ст. 197 ЦПК України підлягають вирішенню у підготовчому засіданні, не можуть бути розглянуті у даному підготовчому засіданні.

Тому суд вважає за можливе провести підготовче судове засідання без участі позивача і третьої особи, які не з`явилися у судове засідання, але були належним чином про нього повідомлені судом.

У підготовчому судовому засіданні судом розглянуто клопотання представника позивача про призначення судової психологічної експертизи дитячо-батьківських відносин (а.с. 125-129), про витребування доказів інформації щодо лікування ОСОБА_2 від алко- та нарко- залежності в період з 01.01.1996 і по теперішній час від КП «Полтавський обласний центр терапії залежностей Полтавської обласної ради» (а.с. 130-134) та про залучення і допит свідків щодо обставин, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги (а.с. 155-157).

Представник позивача підтримав вказані клопотання у повному обсязі та просив їх задовольнити, як такі, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідач та представник відповідача проти вказаних клопотань заперечили повністю, зазначивши, що заявлені до витребування у вказаних клопотаннях докази не стосуються предмета доказування у даній справі, обставини, які за допомогою витребуваних доказів підлягають доведенню, вже підтверджені наявними у справі доказами, а також представником позивача заявлено вказані клопотання поза межами визначеного ЦПК України строку без обґрунтування неможливості подання (витребування) відповідних доказів у визначені законом строки.

Заслухавши сторін, суд дійшов висновку, що вказані клопотання представника позивача не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 2, 4, 5 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 83 ЦПК України).

Оскільки вказані клопотання представника позивача заявлені останнім поза межами встановленого ч. 2 ст. 83 ЦПК України строку (не одночасно з поданням позовної заяви), при цьому представник позивача не повідомив письмово суд про неможливість подання (витребування) таких доказів у вказаний строк з причин, що не залежали від нього (від позивача), суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаних клопотань представника позивача.

Також, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі, виходячи з наступного.

У частині першій статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України зазначено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, провадження № 14/182цс21).

Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, із цивільних, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які саме приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22, провадження № 61-5252сво23).

Завданням цивільного судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19).

Таким чином, правом на звернення до суду з позовом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи законних інтересів та, відповідно, таке цивільне право або інтерес може бути захищено судом у спосіб, який, зокрема, не суперечить чинному законодавству, договору та має бути ефективним.

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим. Такі позови не підлягають судовому розгляду. У відкритті провадження за ними слід відмовляти на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, а у разі, якщо провадження було відкрите, - закривати його на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Зокрема, такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного судуусвоїй постанові від 20.01.2025 у справі № 296/12456/23, провадження № 61-2165сво24.

У згаданій постанові Верховний Суд зазначив про таке: приписи закону «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (див.: аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц, провадження № 14-477цс19; від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18, провадження № 11-36апп1; від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19, провадження № 14-39цс20).

Поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду. Така правова позиція викладенау постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 591/5619/17.

Право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.Зазначені правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17, провадження № 14-87цс20.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з позицією ЄСПЛ, висловленою у рішенні від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства», заява № 4451/70, право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції.

«Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (рішення ЄСПЛ від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі», заява № 28249/95).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що у провадженні Полтавського районного суду Полтавської області перебуває цивільна справа № 550/1512/23 за позовом ОСОБА_2 (відповідач у даній справі) до ОСОБА_1 (позивач у даній справі) про стягнення аліментів на утримання батька.

Таким чином, у даній справіпозивач звернувся до суду з вимогою про визнання свого батька таким, що втратив майнові та особисті немайнові права, що пов`язані з батьківством, внаслідок пред`явлення останнім позову про стягнення з повнолітнього сина (позивача у даній справі) аліментів на своє утримання.

По суті, зміст зазначеної позовної вимоги полягає у позбавленні відповідача батьківських прав (ст. 166 СК України) щодо повнолітнього сина (позивача).

Положеннями ст. 165 СК України визначено коло осіб, які можуть бути позивачами за позовами про позбавлення батьківських прав, це зокрема один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття (ч. 1 ст. 6 СК України).

Позивач не належить до цього кола осіб.

При цьому, положеннями ст. 204 СК України встановлено, що дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків.Дочка, син звільняються судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько не сплачували аліменти на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, і така заборгованість є непогашеною на момент прийняття судом рішення про визначення розміру аліментів на батьків.У виняткових випадках суд може присудити з дочки, сина аліменти на строк не більш як три роки.Несплата аліментів на утримання дитини, що призвела до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, підтверджується довідкою, виданою органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем у порядку, встановленому законом.

Тобто, чинним законодавством передбачено такий порядок захисту повнолітніми сином чи донькою своїх прав при вирішенні питання про стягнення з них аліментів на утримання батька, який не потребує ініціювання окремого судового провадження. Такі питання мають вирішуватися в межах справи, яка вже розглядається судом (про стягнення аліментів з повнолітнього сина).

Незгода позивача із пред`явленим до нього позовом повинна бути висловлена у процесуальний спосіб, тобто відповідно до норм процесуального законодавства під час розгляду судом безпосередньо тієї справи, у межах якої розглядаються позовні вимоги до позивача у даній справі, проти яких позивач заперечує, звертаючись до суду з даною позовною заявою.

Звернення позивача у даній справі із зазначеним позовом не відповідає завданням цивільного судочинства, оскільки спрямованена створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Згідно із зазначеним вище правовим висновком Верховного Суду, що міститься у його постанові від 20.01.2025 у справі № 296/12456/23, провадження № 61-2165сво24, такі позови не підлягають судовому розгляду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За змістом частини другої ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого засідання суд постановляє одну з таких ухвал: про залишення позовної заяви без розгляду; про закриття провадження у справі; закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у даній справі.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 76-81, 83, 196-198, 200, п. 1 ч. 1 ст. 255, ст.ст. 260, 353-355 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали, зазначений строк обчислюється з дня складення повної ухвали.

Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

Третя особа: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 .

Суддя В.В. Литвин