РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 березня 2025 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Макарова В.О.,
за участю секретаря судового засідання Філатової О.О.,
представника позивача адвоката Трофимова В.В.,
представника відповідача-1 Трішиної А.М.,
представника відповідача-2 Пацалюк О.Р.,
представника відповідача-3 Фокіної А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі адвоката Трофимова Віктора Володимировича до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби про відшкодування майнової та моральної шкоди завданої незаконними рішеннями і діями органів що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури,
У листопаді 2024 ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Трофимова В.В., звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області (далі ГУНП в Запорізькій області), Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби про відшкодування майнової та моральної шкоди завданої незаконними рішеннями і діями органів що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури.
23.05.2017 старшим слідчим СУ ГУНП в Запорізькій області підполковником поліції Войтенко В.В. за погодженням із прокурором відділу прокуратури Запорізької області молодшим радником юстиції Крошка Т.В., у цьому кримінальному провадженні було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України, тобто пособництво в одержанні службовою особою неправомірної вигоди за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди.
25.05.2017 слідчим суддею Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя за клопотанням старшого слідчого СУ ГУНП в Запорізькій області підполковника поліції Войтенка В.В., погодженого із прокурором відділу прокуратури Запорізької області молодшим радником юстиції Крошкою Т.В., був обрано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.
28.12.2017 до Комунарського районного суду м. Запоріжжя скерований обвинувальний акт відносно нього, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , згідно якого його звинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 368 КК України, яке кваліфікується як пособництво в одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди, вчинене організованою групою.
Вказує, що згідно з обвинуваченням: «У січні 2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 попередньо зорганізувались в організовану групу, тобто стійке об`єднання для використання службових повноважень, з метою систематичного одержання неправомірної вигоди службовими особами, з використанням службових повноважень, обєднане одним планом з розподілом функцій учасників групи, спрямованих на досягнення цього плану, відомого всім учасникам групи.
Члени організованої групи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у період з січня по 22.05.2017 року, з метою одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну будь-якої дії з використанням службового становища, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди, вчинене організованою групою, які скоїли злочин при наступних обставинах.
Так, 12.01.2017 року, приблизно об 11 годині 20 хвилин, ОСОБА_4 , як виконавець волевиявлення своєї матері, близькі родичі якої поховані на кладовищі, знаходячись на території кладовища «Південне» СКП «Запорізька ритуальна служба» Запорізької міської ради, яке розташоване в Комунарському районі м. Запоріжжя по вул. Белінського, звернувся до завідуючого зазначеного кладовища ОСОБА_2 з питанням щодо можливості виділення місця для родинного поховання.
У вказаний день та час, ОСОБА_2 , діючи умисно, з корисливих мотивів, маючи намір отримати незаконну винагороду за виконання дій, що входять до його повноважень та обов`язків як службової особи, реалізуючи вищевказану злочину схему, схвалену всіма членами групи, з метою схиляння ОСОБА_4 до зазначених дій, повідомив йому, що кладовище «Південне» СКП «Запорізька ритуальна служба» Запорізької міської ради, офіційно закрите для нових поховань, однак у разі передачі йому окрім офіційного платежу також коштів в якості неправомірної вигоди у сумі від 5000 до 7000 грн., він, використовуючи своє службове становище, виділить місце для родинного поховання та закріпить його за ним.
При цьому, ОСОБА_2 зазначив, що у разі не передачі йому зазначеної суми неправомірної вигоди він, користуючись своїм службовим становищем, не виділить на кладовище місце для поховання матері ОСОБА_4 .
Так, 18.05.2017 року, приблизно об 11 годині 34 хвилини, ОСОБА_4 , як виконавець волевиявлення своєї матері, близькі родичі якої поховані на вказаному кладовищі, знаходячись на території кладовища «Південне» СКП «Запорізька ритуальна служба» Запорізької міської ради, яке розташоване в Комунарському районі м. Запоріжжя по вул. Белінського, знову звернувся до наглядача означеного кладовища ОСОБА_3 з питанням щодо можливості виділення місця для родинного поховання. Остання, діючи умисно, з корисливих мотивів, на виконання злочинної домовленості, будучи членом організованої групи та виконуючи роль пособника, на звернення ОСОБА_4 повідомила, що виділити йому місце на території кладовища для родинного поховання неможливо, так як кладовище закрите для поховань.
18.05.2017 року, приблизно об 11 годині 36 хвилин, ОСОБА_2 , діючи умисно, з
корисливих мотивів, на виконання злочинної домовленості, будучи членом організованої групи, виконуючи роль співвиконавця у вимаганні та одержанні неправомірної вигоди, після того, як вона запевнила ОСОБА_4 про неможливість виділення земельної ділянки для поховання, повідомила ОСОБА_2 про бажання ОСОБА_4 здійснити поховання на кладовищі та погодила з ним подальші злочинні дії спрямовані на вимагання від нього неправомірної вигоди.
Продовжуючи свою злочинну діяльність, 18.05.2017 року, об 11 годині 36 хвилин, ОСОБА_2 , знаходячись на території «Південного» кладовища СКП «Запорізька ритуальна служба» Запорізької міської ради, яке розташоване в Комунарському районі м. Запоріжжя по вул. Белінського, продовжуючи реалізацію свого злочинного наміру на отримання від ОСОБА_4 неправомірної вигоди, діючи за попередньою змовою із ОСОБА_3 , повідомив останньому про можливість виділення місця для родинного поховання на території кладовища «Південне». Після чого зателефонував прибиральнику території ОСОБА_1 , який був залучений у якості пособника в одержані неправомірної вигоди, який мав провести переговори з ОСОБА_4 , озвучити суму неправомірної вигоди, визначити точне місце поховання та передати їм у подальшому одержану неправомірну вигоду.
У вказаний день, об 11 годині 45 хвилин, ОСОБА_1 , діючи умисно, з корисливих мотивів, будучи членом організованої групи, виконуючи роль пособника, на виконання попередньої домовленості, знаходячись на території «Південного» кладовища СКП «Запорізька ритуальна служба» Запорізької міської ради, яке розташоване в Комунарському районі м. Запоріжжя по вул. Белінського, повідомив ОСОБА_4 про те, що він уповноважений ОСОБА_2 на ведення з ним переговорів щодо вирішення питання про надання земельної ділянки для поховання, на місцевості визначив місце поховання та повідомив, що озвучить суму неправомірної вигоди наступного дня після узгодження із ОСОБА_2
Таким чином, ОСОБА_4 членами організованої групи були створені умови, за яких останній був змушений надати неправомірну вигоду вищевказаним особам.
Вказує, що коли вже тривав судовий розгляд, 02.05.2019 йому повідомили про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 297 КК України, а 06.05.2019 щодо нього було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор». Даний запобіжний захід неодноразово продовжувався, та під вартою він перебував по 15.04.2020.
Згідно з обвинуваченням: «01 травня 2019 року, приблизно о 14:00 годині,
ОСОБА_1 , знаходячись на території кладовища «Південне», яке розташоване неподалік від вулиці Белінського у м. Запоріжжі, грубо порушуючи суспільні відносини, що забезпечують загальноприйняті моральні принципи та релігійні традиції щодо поховання померлих та вияву поваги до пам`яті і праху покійних, з метою руйнування надмогильних споруд, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій і бажаючи їх вчинити, використовуючи малозначний привід, з хуліганських мотивів, що супроводжувалось особливим цинізмом, застосувавши фізичну силу, умисно звалив на землю плиту пам`ятника на могилі померлої ОСОБА_5 , чим вчинив наругу над могилою».
Згідно з обвинуваченням: «01 травня 2019 року, близько 05:00 години, ОСОБА_1 , знаходячись на території кладовища «Південне», яке розташоване неподалік від вулиці Белінського у м. Запоріжжі, маючи прямий умисел на наругу над могилою, діючи умисно, з мотивів явної неповаги до суспільства, грубо порушуючи суспільні відносини, що забезпечують загальноприйняті моральні принципи та релігійні традиції щодо поховання померлих та вияву поваги до пам`яті і праху покійних, з метою руйнування надмогильних споруд, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій і бажаючи їх настання, маючи на меті помсту робітникам кладовища та родичам померлих, застосувавши фізичну силу, звалив на землю наступні надгробні пам`ятники: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 ».
Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02.07.2021 його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 368 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю наявності в діянні складу кримінального правопорушення; визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 3 ст. 297 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції прокурором даний вирок був оскаржений до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 13.04.2023 апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення. Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02.07.2021 відносно нього, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в цій справі залишено без змін.

Проте, знову не погоджуючись із рішеннями судів першої та другої інстанції, вирок та ухвала були оскаржені прокурором до суду касаційної інстанції. І лише 07.04.2024 після ухвалення рішення Верховним Судом було поставлено крапку в цій справі.

Таким чином, внаслідок незаконних затримання, повідомлення про підозру, обрання запобіжного заходу, пред`явлення обвинувачення він перебував під слідством та судом з 22.05.2017 по 13.04.2023, тобто 5 років 10 місяців 23 дні.

Позивач вважає, що з набранням законної сили виправдувального вироку відповідно до ст. 56 Конституції України, ст.ст. 1167, 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативнорозшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у нього виникло право на відшкодування моральної шкоди, яка завдана незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування та прокуратури внаслідок незаконного затримання, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Вказує, що незаконні дії та рішення працівників оперативних підрозділів, слідчого та прокурора завдали йому моральних страждань, призвели до погіршення психологічного стану, у зв`язку з тим, що мене було незаконно затримано із застосуванням сили. Три доби він перебував у незадовільних умовах Ізолятору тимчасового тримання, позбавлений нормального харчування, та отримання медичної допомоги. Через те, що відносно мене був обраний запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком до 22.07.2017, він втратив можливість працювати, забезпечувати себе та свою родину. Через безпідставні звинувачення, обрання запобіжного заходу, він взагалі втратив роботу. Він не міг утримувати свою родину, залишився фактично без засобів до існування. Почали погіршуватися відносини в сім`ї та з оточуючими. Все це його дуже пригнічувало. Але коли вже тривав судовий розгляд, 02.05.2019 йому повідомили про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 297 КК України, а 06.05.2019 відносно ного було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор». А 07.06.2019 йому ще додатково було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 297 КК України. Під вартою він перебував по 15.03.2020, тобто 11 місяців, після чого мені ухвалою Запорізького апеляційного суду було змінено запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт та ще 2 місяці він не міг залишати своє домоволодіння. За цей час його родина розпалася, а оточуючі почали до нього відноситися вкрай негативно. Це було пов`язано, в першу чергу, з тими безпідставними звинуваченнями в наругах над могилами, в яких були поховані родичі мешканців селищного мікрорайону, де також проживав і він. А враховуючи те, що ці могили знаходились на кладовищі, де ві працював, та його діяльність була пов`язана з влаштуванням поховань, благоустроєм та прибиранням могил, він вкінець втратив все: роботу, репутацію, клієнтів.

У зв`язку з незаконним кримінальним переслідуванням, звинуваченням у кримінальних правопорушеннях, які він не скоював, позбавлення волі, більше шести років на мені «висить клеймо» злочинця, тобто з 23.05.2017 та по теперішній час це роки, як вважає позивач, викреслені з його життя. Тому як він втратив роботу, до якої відносився сумлінно, розпалася сім`я, погіршились відносини з оточуючими, та він фактично залишився один, вимушений заробляти на життя як прийдеться; був змушений вживати додаткових заходів для захисту від обвинувачення, доводити свою невинуватість, на що витрачав значний час, сили та гроші, це відволікало його від звичайних занять, звичайного способу життя.

Незаконне затримання, незаконне повідомлення про підозру, незаконне позбавлення волі та обмеження конституційного права на вільне пересування внаслідок застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, приниження, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності за злочини, яких я не вчиняв, призвели до погіршення психологічного стану, порушення нормальних соціальних та життєвих зв`язків, внаслідок чого він змушений до теперішнього часу вживати додаткових зусиль для нової організації свого життя.

Такі незаконні дії відповідачів-1, 2 порушили його життєві плани, усталений спосіб життя та фактично забрали в мене більше 6 років життя, бо весь цей час він тільки тим і займався, що доводив свою невинуватість. Отже моральна шкода, яка була йому завдана, полягає в тому, що внаслідок незаконних дій працівників поліції, прокуратури йому були завдані страждання у вигляді душевних переживань та мук, постійному нервуванні, соромі, приниженості, погіршенні відносин з оточуючими, перед якими він повинен був виправдовуватись, що він не злочинець. У зв`язку з тривалим перебуванням під слідством та судом він до теперішнього часу не може налаштувати звичайний для себе ритм життя.

Враховуючи ступінь негативного впливу на моє життя та свідомість як факту безпідставного кримінального переслідування в цілому, факту постійного очікування покарання у вигляді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна, як того вимагала сторона обвинувачення, значні порушення життєвого укладу та моральні страждання, які він поніс через неможливість тривалого відновлення своїх прав, керуючись принципами рівності, поміркованості, виваженості, розумності, справедливості, ОСОБА_1 вважає, що розмір моральної шкоди в сумі 2000000 грн. є достатнім та обґрунтованим.

Впевнений що повністю є доведеним факт завдання йому моральної шкоди, оскільки факт завдання особі моральної шкоди через незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності презюмується законодавством. Тому, у нього виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України № 266/94-ВР, оскільки щодо нього постановлено виправдувальний вирок.

Визначаючи розмір відшкодування, який підлягає стягненню на його користь, звертає увагу на те, в конкретній справі досудове розслідування та судовий тягар тривав більше 6 років. Його звинувачували у двох тяжких злочинах (один з яких є корупційним, вчиненим в складі організованої групи) та одному злочині середньої тяжкості. Завдяки штучно створеним кримінальним справам я втратив все: роботу, репутацію, належний та стабільний дохід, родину, відношення оточуючих. Весь час перебування під слідством та судом це є роки, які викрадені з мого життя завдяки незаконним діям правоохоронних органів. І вказує, що вже не вистачить ані часу, ані зусиль, щоб відновити попередній стан мого життя, та і сама можливість такого відновлення відсутня.

Враховуючи обставини справи, ті доводи, які викладені в позовній заяві, вважає, що розмір компенсації моральної шкоди за вкрадені майже 7 років його життя незаконними діями правоохоронних органів не може оцінюватися лише мінімально гарантованим розміром однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, а є набагато більшим. Таким чином, на його думку є розумним, справедливим та співмірним розміром компенсації моральної шкоди, яка повинна бути стягнена на мою користь, саме у розмірі 2000000 грн.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з Державного бюджету України на його користь, в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури в розмірі 2000000 (два мільйони) грн.

Ухвалою судді від 16.12.2024 по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи.

Представник відповідача 1 ГУНП в Запорізькій області, не погоджуючись із поданим позовом подав 27.11.2024 на адресу суду відзив, в якому просив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_18 відмовити у повному обсязі.

У відзиві відповідач-1 вважає, що позивачем не вірно вирахуваний загальний час перебування під слідством і судом. Згідно із матеріалами справи, позивачу пред`явлено підозру 22.05.2017, виправдувальний вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя винесено 02.07.2021 року, який набрав законної сили 13.04.2023 після перегляду справи Запорізьким апеляційним судом. Таким чином, загальний строк перебування позивача під слідством і судом складає років 10 місяців 22 дні, що в грошовому виразі складає 113120 грн. (70 місяців 1600 грн.+1600:30х 21 день. Вказує, що позивач не навів беззаперечних обставин та належних та допустимих доказів порушення його права, а відповідно, як наслідок, і завдання йому моральної шкоди. Зі змісту позовної заяви не вбачається, в чому саме полягає виникнення моральної шкоди у ОСОБА_1 . Позовна заява містить стандартні фрази, котрі жодним чином не відтворюють змін у індивідуальних психологічних особливостях позивача та не доводить виникнення у нього моральної шкоди та в чому саме вона полягає (при умові наявності такої).

Підсумовуючи вищевикладене, відповідач-1 вважає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що беззаперечно доводить наявність перерахованих у позові психоемоційних станів, що містили б будь-які медичні висновки та свідчили б про причинно-наслідковий зв`язок між його емоційним сприйняттям реальності та перебуванням позивача під кримінальним переслідуванням; не довів що він звертався саме до спеціальних експертних установ щодо проведення психологічної експертизи.

Крім того, позивач просить суд стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 2000000 грн за рахунок коштів Державного бюджету України але не надав безперечних доказів, що обґрунтовують розмір позовних вимог. Але відповідач-1 вважає, що це є безпідставні твердження та такі твердження щодо «незаконних дій працівників поліції» не знаходять свого підтвердження, оскільки ОСОБА_1 не доведено, що незаконними діями Головного управління Національної поліції в Запорізькій області йому заподіяно будь-яку шкоду. Жодних незаконних дій у відношенні позивача ГУНП не було вчинено. ГУНП в Запорізькій області, тому позивачем не обґрунтовано позовні вимоги, які не підкріплені належними, достовірними, допустимими та достатніми доказами, що саме внаслідок протиправних дій посадових осіб ГУНП в Запорізькій області йому була завдана моральна або матеріальна шкода, а зазначений позов заявлено не до тією особи. Судом при винесенні рішення не зазначено чи усі загальні підстави цивільно-правової відповідальності було встановлено, а саме: шкода яка, у чому полягає; протиправність дій заподіювача конкретні дії ГУНП, які були визнанні у встановленому законом порядку протиправними; причинний зв`язок між шкодою та діями посадової особи ГУНП у чому полягало протиправність дій і яким чином вони завдали шкоду позивачу- вину ГУНП. В даному випадку факт незаконності дій Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на момент ініціювання спору про відшкодування шкоди повинен вже бути встановлений відповідними засобами доказування відповідним рішенням суду, яке має приюдиційне значення при розгляді справи про відшкодування шкоди. При цьому, дії Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в установленому законом порядку незаконними не визнавалися. Обґрунтування позивачем моральної шкоди ґрунтуються лише на його поясненнях та особистих ствердженнях, що не може бути доказом у справі. Розмір компенсації моральної шкоди залежить від характеру діяння особи, яка її заподіяла, а також від негативних наслідків через порушення немайнових прав позивачів. Тобто, вимоги позивача не мають обґрунтованого підтвердження і не підкріплені належними доказами; позовна заява не містить фактичних даних, які б свідчили про негативні наслідки вказаних подій, які вплинули на зміну звичного образу життя позивача. З 01.01.2024, у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про державний бюджет України» на 2024 рік, змінилось правове регулювання розміру мінімальної заробітної плати. Зокрема в загальному випадку такий розмір встановлений у 7100 грн. (з 01.01.2024) та 8000 грн. ( з 01.04.2024), але окремо визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1600 грн. Таким чином, виходячи з положень статті 13 Закону мінімальний розмір моральної шкоди, який гарантовано Законом складає 113120 грн., який розраховано наступним чином: 70 місяців 1600 грн.+1600:30х 21 день. Відтак позовна вимога щодо стягнення з Державного бюджету України на користь позивача у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності в розмірі 2000000 грн. в цій справі не підлягає задоволенню.

Крім того, представником відповідача 2 Запорізькою обласною прокуратурою також 31.12.2024 був поданий до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач-2 щодо фактичних обставин досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 вказує, що заступником начальника відділу СУ ГУНП в Запорізькій області 15.09.2016 внесено відомості до ЄРДР № 0000252 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. За результатами досудового розслідування 22.05.2017 ОСОБА_1 затриманий слідчим у порядку ст. 208 КПК України. У подальшому, 23.05.2017 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.05.2017 відносно ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком до 22.07.2017, який неодноразово продовжувався ухвалами слідчого судді до 23.11.2017. За результатами досудового слідства 28.12.2017 обвинувальний акт спрямовано до Комунарського районного суду м. Запоріжжя для розгляду по суті. Також, 13.05.2019 був спрямований до Комунарського районного суду м. Запоріжжя обвинувальний акт за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 297 КК України. Разом з цим, 03.07.2019 був спрямований до Комунарського районного суду м. Запоріжжя обвинувальний акт за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 297 КК України. Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21.07.2021, залишеним без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 13.04.2023 у справі № 333/7735/17, серед іншого, виправдано ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ст.ст. 368, 297 КК України. Ухвалою Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07.03.2024 закрито касаційне провадження у справі у зв`язку із відмовою прокурора від скарги. Таким чином, загалом ОСОБА_1 перебував під судом та слідством у період з 22.05.2017 по 13.04.2023, що загалом становить 70 місяців та 22 дні. Щодо підстав для відшкодування на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, відповідач-2 звертає увагу суду на те, що відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» установлено у 2024 році розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі: з 1 січня 7 100 гривень, з 1 квітня 8 000 гривень. Виходячи з положень статті 13 Закону мінімальний розмір моральної шкоди, який гарантовано Законом ОСОБА_1 складає 565 866,67 грн, що розрахований наступним чином: 70 місяців * 8 000 грн + 8 000 грн : 30 днів * 22 дні. У позовній заяві ОСОБА_1 просить суд стягнути з Державного бюджету України 2 000 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди , проте розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (висновок Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц). На думку відповідача 2, відсутні підстави для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 . Вказує, що у позовній заяві зазначені загальні фрази щодо страждань позивача, які людина в будь-якому випадку зазнає у разі її притягнення до кримінальної відповідальності. До позовної заяви не додано доказів, що могли б слугувати підставою для стягнення з Держави на користь позивача більшого розміру відшкодування, аніж визначено Законом - мінімального. Враховуючи вищевикладене, позивачем та його представником не наведено обґрунтованих доводів та не долучено належних та допустимих доказів про необхідність та законність збільшення ніж у 3 рази розміру мінімальної заробітної плати для розрахунку моральної шкоди, а тому є підстави для відмови у задоволенні вимог в заявленому позивачем розмірі.

Крім того, 31.12.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву від Державної казначейської служби України, відповідно до якого відповідач-3 звертає увагу суду на те, що моральні страждання, про які позивачем зазначено у позовній заяві є лише припущенням, оскільки підтверджуючих доказів за нормою 81 ЦПК України позивачем не надано. Також не надано доказів, які б підтверджували факт заподіяння позивачу моральних страждань, втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і докази втрати чи погіршення таких зв`язків через діяльність або бездіяльність правоохоронних органів, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. В матеріалах справи відсутній будь-який висновок судової психологічної експертизи, який встановив чи є психотрвмувальною для позивача ситуація, яка є предметом розгляду цивільної справи.

Також, звертає увагу на те, що Законом України від 09.11.2023 № 3460-ІХ «Про Державний бюджет на 2024 рік», який набрав чинності з 01.01.2024, визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 грн. Позивач в позовні заяві зазначає, що розмір моральної шкоди в сумі 2000000 грн. є достатнім та обґрунтованим, але визначений вказаний розмір моральної шкоди є значно завищеним і не узгоджується із вимогами закону, який регулює спірні правовідносини. Таким чином, відповідач-3 просив відмовити у задоволених позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою суду від 23.01.2024 закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Зазначив, що задоволення позовних вимог в повному обсязі буде відповідати принципам розумності, справедливості, співмірності та забезпечить позивачу відшкодування завданої морально шкоди у розмірі, який є співмірний з понесеними моральними стражданнями, враховуючи встановлені фактичні обставин справи.

Представники відповідачів ГУНП в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури та Державної казначейської служби України у судовому засіданні просили в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити з підстав, вказаних у поданих відзивах на позов.

Заслухавши пояснення сторін, а також дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Так, згідно протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, 22.05.2017 року за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000003 від 06.01.2017, ОСОБА_1 затримано в порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України.

23.05.2017 старшим слідчим СУ ГУНП в Запорізькій області підполковником поліції Войтенко В.В. за погодженням із прокурором відділу прокуратури Запорізької області молодшим радником юстиції Крошка Т.В., у кримінальному провадженні № 0000003 від 06.01.2017 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України, тобто пособництво в одержанні службовою особою неправомірної вигоди за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.05.2017, за клопотанням старшого слідчого СУ ГУНП в Запорізькій області підполковника поліції Войтенка В.В., погодженого із прокурором відділу прокуратури Запорізької області молодшим радником юстиції Крошкою Т.В., у кримінальному провадженні № 0000003 від 06.01.2017 відносно ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

28.12.2017, прокуратурою Запорізької області скеровано до Комунарського районного суду м. Запоріжжя обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000252 від 15.09.2016 відносно ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , згідно якого ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 368 КК України, яке кваліфікується як пособництво в одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди, вчинене організованою групою.

06.05.2019 відносно ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор». Даний запобіжний захід неодноразово продовжувався.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 15.04.2020, ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25.03.2020 про продовження строку тримання під вартою скасовано, до ОСОБА_1 застосований запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту. Відповідно до повідомлення ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» від 17.04.2020 вбачається, що 16.04.2020 ОСОБА_1 був звільнений із ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

13.05.2019 Запорізькою місцевою прокуратурою № 2 до Комунарського районного суду м. Запоріжжя скеровано обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001430 від 02.05.2019 за ч. 3 ст. 297 КК України (наруга над могилою, вчинена з хуліганських мотивів.

10.07.2019 Запорізькою місцевою прокуратурою № 2 до Комунарського районного суду м. Запоріжжя скеровано обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001425 від 02.05.2019 за ч. 1 ст. 297 КК України (наруга над могилою).

Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02.07.2021 справа № 333/7735/17 ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 368 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю наявності в діянні складу кримінального правопорушення; визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 3 ст. 297 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 13.04.2023 апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення. Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02.07.2021 відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в цій справі залишено без змін.

Ухвалою Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07.03.2024 закрито касаційне провадження у справі № 333/7735/17 у зв`язку із відмовою прокурора від скарги.

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27.10.1999 у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності як стадія кримінального переслідування починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання законної сили виправдувальним вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 3 КПК України, притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 43 КПК України, виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 532 КПК України, вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок чи ухвала суду, ухвала слідчого судді не набрала законної сили. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Враховуючи наведене, особа перебуває під слідством чи судом до набрання законної сили виправдувальним вироком або судовим рішенням, яким закрито провадження.

У відповідності до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, позивач був підданий кримінальному переслідуванню, щодо вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 368 КК України, та ч.ч. 1, 3 ст. 297 КК України з 22.05.2017 - з дати вручення підозри, по 13.04.2023 - дати набрання законної сили ухвалою апеляційного суду, якою вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02.07.2021, залишено без змін, - 5 років 10 місяців та 23 дні, тобто 70 календарних місяців і 23 дня, і це переслідування (притягнення до кримінальної відповідальності) вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя фактично було визнано безпідставним, оскільки позивач цих кримінальних правопорушень не вчиняв.

Суд зазначає, що період перебування ОСОБА_1 під слідством і судом становить не 70 місяців 22 днів, як вважають відповідачі 1, 2. Період з 22.05.2017 року до 13.04.2023, згідно калькулятору днів між двома датами становить за вказаний період - 70 місяців 23 дні.

Ураховуючи викладене, суд на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, приходить до висновку, що позивач незаконно перебував під слідством і судом 5 років 10 місяців 23 дня, а саме з 22.05.2017 по 13.04.2023, що є підставою для відшкодування на його користь моральної шкоди.

Встановлення правильного періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено, однак суд може його збільшити з урахуванням конкретних обставин справи.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що держава відповідає перед людиною за свою діяльність.

Згідно зі ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Міжнародним пактом про громадянські та політичні права (ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14), Декларацією прав і свобод людини та громадянина (ст. 38), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (ч. 5 ст. 5) передбачено, що кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює розслідування, прокуратури відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 Цивільного кодексу України, зокрема, у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює досудове розслідування або прокуратури.

Частиною ч. ст. 1176 Цивільного кодексу України передбачено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду (п. 1 ст. 2 зазначеного Закону).

Пунктом 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) моральна шкода.

Аналіз змісту п. 1 ч. 1 ст. 1 та п. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», дають підстави суду дійти висновку, що у випадку постановлення судом виправдувального вироку, обвинувачений має право на відшкодування моральної шкоди спричиненої застосування до нього процедур притягнення до кримінальної відповідальності, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють досудове розслідування, прокуратури і суду.

Частиною 5 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Застосування до будь-якої особи (особливо до невинуватої), заходів забезпечення кримінального провадження передбачених КПК України, зокрема таких як виклик слідчим, прокурором, судовий виклик (ст. 131 КПК України), невідмінно призводить до душевних страждань (переживань), погіршення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, життєвого ритму, інших негативних наслідків морального характеру.

Отже суд приходить до висновку, що позивачу в наслідок застосування до нього процедури притягнення до кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 368 КК України, та ч.ч. 1, 3 ст. 297 КК України, зокрема із часу повідомлення його про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень до часу набрання виправдовувальним вироком законної сили було спричинено моральну шкоду, яка полягає в душевних страждань (переживань), погіршенні можливостей реалізації своїх звичок і бажань, життєвого ритму, інших негативних наслідків морального характеру.

Протягом вказаного періоду позивач був вимушений регулярно приймати участь у слідчих діях та судових засіданнях, витрачаючи на це час, що вимагало від нього додаткових зусиль необхідних для організації життя. Сам факт знаходження під кримінальним переслідуванням, а також факт затримання та обрання відносно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, та в подальшому тримання під вартою, мало для нього стресові наслідки, він був змушений захищатись від предявленого обвинувачення, що призводило до цілком природних хвилювань, що негативно вплинуло на його звичний уклад життя, тобто зумовило моральні страждання і переживання. Незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та вподальшому тримання під вартою призвело до погіршення та позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми.

Крім того, надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, підривом репутації тощо.

При цьому, посилання відповідачів на те, що позивач не довів факту спричинення йому моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Частиною 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Стаття 13 Закону не зобов`язує суд визначати розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування. Тобто розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом може бути визначений у сумі більшій, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду.

Мінімальний розмір моральної шкоди у зв`язку з безпідставним перебуванням особи під слідством і судом повинен розраховуватися із розрахунку мінімальної заробітної на час ухвалення судового рішення, йдеться також у висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 04.08.2021 у справі № 401/2949/19.

Згідно із ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 1 січня 2025 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 8000 гривень;

Отже мінімальний законодавчо визначений розмір моральної шкоди становить:

8000 грн * 70 місяців = 560000 грн.

8000 грн / 30 календарних днів *23 днів = 6133,33 грн.

560000 грн + 6133,33 грн = 566133,33 грн.

Суд звертає увагу, що ані Бюджетним кодексом України, ані Кодексом законів про працю України, ані Законом України «Про оплату праці», ані Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду.

Законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

Згідно зі частинами третьою, четвертою статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд, встановивши правову природу заявленого позову, визначившись з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, враховуючи встановлені судом обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивача, ступінь тяжкості пред`явленого йому обвинувачення, тривалість перебування позивача під судом і слідством (5 років 10 місяці 23 днів), наявність запобіжного заходу, відомостей про інші обмежувальні заходи протягом незаконного перебування під слідством та судом, ймовірну глибину душевних страждань позивача, та негативні наслідки, які настали для нього та його сім`ї у зв`язку із порушенням прав позивача, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає за необхідне визначити розмір морального відшкодування саме заявлений у позові у сумі 2000000 грн., що підлягає стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача, який визначений з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, та конкретних обставин справи.

Визначаючи розмір моральної шкоди саме у такому розмірі, який перевищує гарантований законодавством України мінімальний розмір шкоди станом на 2024 рік, суд, виходив з вимог виваженості та поміркованості, водночас, врахував характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Вказаний розмір не є більшим, ніж достатній для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та не призведе до його збагачення. Крім того, така сума на відшкодування шкоди, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

При цьому, доводи представника відповідача ГУНП в Запорізькій області на те, що протиправності дій органів досудового слідства під час перебування позивача під слідством не доведено, унаслідок чого правових підстав для відшкодування шкоди у ОСОБА_1 не виникло є безпідставні, оскільки незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, як визначено ч. 2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», завдана шкода відшкодовується державою у повному обсязі.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.05.2019 у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19) дійшла висновків, що оскільки Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Відповідачі не спростували доводів позивача.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають повному задоволенню.

Питання судових витрат у вигляді судового збору вирішити у відповідності до ст. 141 ЦПК України, та судовий збір, що становить 15140,00 грн (1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись 4, 12, 13, 76- 78, 81, 89, 258, 259, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 в особі адвоката Трофимова Віктора Володимировича до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби про відшкодування майнової та моральної шкоди завданої незаконними рішеннями і діями органів що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури - задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури в розмірі 2000000 (два мільйони) грн.,

Судові витрати щодо сплати судового збору віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ;

Відповідачі: 1. Головне управління Національної поліції в Запорізькій області, 69005, м. Запоріжжя, вул. Дмитра Апухтіна, б. 29, ;

2. Запорізька обласна прокуратура, адреса: м. Запоріжжя, вул. Дмитра Апухтіна, б. 29А, ;

3. Державна казначейська служба України, адреса: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, .

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України http://og.zp.court.gov.ua/sud0818/gromadyanam/csz/.

Вступна та резолютивна частини рішення постановлені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 06.03.2025.

Повний текст рішення виготовлено 12.03.2025.

Суддя В.О. Макаров