справа № 619/1348/23
провадження № 2/619/53/25
Рішення

Іменем України

06 березня 2025 року,

м. Дергачі,

Дергачівський районний суд Харківської області у складі: головуючого судді Нечипоренко І.М., за участю секретаря судового засідання Міщенко О.О.,розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 619/1348/23,

ім`я (найменування) сторін:

позивач: Дергачівська окружна прокуратура в інтересах держави в особі Харківської районної військової адміністрації, Державного агентства лісових ресурсів України,

відповідачі:

- Солоницівська селищна рада,

- ОСОБА_1 ,

- ОСОБА_2 ,

вимоги позивача: про скасування рішення, визнання недійсним державного акту, визнання недійсним договору купівлі-продажу та повернення земельної ділянки,

третя особа: Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція»,

представник позивача: Антохіна О.С.,

представник відповідача: Клімов М.П.,

представник третьої особи: Муха А.І.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Дергачівська окружна прокуратура в інтересах держави в особі Харківської районної військової адміністрації, Державного агентства лісових ресурсів України звернулася до суду з позовом, у якому просить визнати незаконним та скасувати рішення, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, зобов`язати повернути земельну ділянку у власність держави в особі Харківської районної державної адміністрації. У обґрунтування позову зазначено, що на підставі рішення Солоницівської селищної ради LXIII сесії V скликання від 25.03.2010 передано ОСОБА_1 безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1500 га по АДРЕСА_1 . У подальшому, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №101861, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі №20 за ОСОБА_1 , зареєстровано право власності на зазначену земельну ділянку з кадастровим номером :00:002:0713. Ця земельна ділянка передана у приватну власність ОСОБА_1 без достатніх на те правових підстав, оскільки на момент виділу вона знаходилася на території Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області за межами населеного пункту та відносилася до земель лісового фонду. У подальшому, право власності на земельну на підставі договору купівлі-продажу від 04.01.2019 перейшло до ОСОБА_2 . Разом з тим, відчуження земельної ділянки відбулося з порушенням вимог Земельного кодексу України, у зв`язку з чим порушені права держави, як дійсного власника спірної земельної ділянки, а тому вони підлягають відновленню в судовому порядку.

Представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Клімовим М.П. подано відзив, у якому просить відмовити в позові в повному обсязі, посилаючись на те, що Дергачівським районним судом Харківської області розглянуто кримінальну справу № 619/3113/21 за обвинуваченням ОСОБА_3 , який займав посаду начальника Управління Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області, де встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :002:0713 знаходиться на території Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області за межами населеного пункту, яка знаходиться в постійному користуванні ДП «Харківська лісова науково - дослідна станція Українського ордену «Знак Пошани науково - дослідного інституту лісового господарства і агромеліорації ім. Г.В. Висоцького» та має статус земельної ділянки лісогосподарського призначення. Ухвала набрала законної сили 09.02.2022. По даній справі ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» не є власником земельної ділянки, яку він придбав по договору купівлі-продажу, натомість її визнано 3-ю особою. Тому наполягає на тому, що суд має звернути увагу на той факт, що ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» по кримінальній справі була власником земельної ділянки (земельна ділянка перебувала у постійному користуванні), то на теперішній час в цивільному провадженні є 3-ю особою, а отже позивачем допущено помилку під час оформлення даного позову. Дергачівська районна державна адміністрація визнана власником в позові окружної прокуратури по даній справі. Інформація про те, що ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» не є ані власником, ані постійним користувачем земельної ділянки АДРЕСА_1 , підтверджується матеріалами даної цивільної справи. Також, не надано до суду відповідних документів, що підтверджують право ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» на надану йому за розпорядженням Харківської ОДА право постійного користування спірною земельною ділянкою площею. Також з наданих документів не вбачається, яким чином факт накладання земельної ділянки наданої у власність ОСОБА_1 було встановлено. Даний факт вказує на те, що при розгляді справи суд не звернув уваги на те, що межі відведених ділянок ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» в натурі (на місцевості не встановлені та з суміжними землекористувачами не погоджені, відомості про спірні земельні ділянки в Державному земельному кадастрі не внесені). Твердження позивача про незаконну зміну цільового призначення спірних земельних ділянок можна вважати припущенням закону. Отже, позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували наявність порушень чинного законодавства відповідачами.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

Відповідно до Розпорядження №01-07/152/2024 від 28.11.2024 призначено повторний автоматизований розподіл зазначеної справи у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_4 з посади судді Дергачівського районного суду Харківської області.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №619/1348/23 розподілено судді Нечипоренко І.М.

Ухвалою суду від 02.12.2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 20.01.2025, яке було відкладено на 06.03.2025 за клопотанням відповідачів.

Представник Дергачівської окружної прокуратури прокурор Антохіна О.С. позовні вимоги підтримує, справу просить розглядати без її участі.

Представник третьої особи Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» - адвокат Муха А.І. надіслав заяву, у якій просить здійснювати розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Клімов М.П. надав заяву, у якій просить здійснити розгляд справи за його відсутності, відзив проти позову підтримує в повному обсязі, проти позову заперечує.

Частиною 3 статті 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача Солоницівської селищної ради у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки до електронного кабінету, про що свідчить довідка про доставку електронного документу.

Відповідачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, причину неявки не повідомила, хоча про місце, дату та час судового засідання повідомлялася належним чином шляхом направлення рекомендованого поштового відправлення на зареєстроване місце проживання, яке було повернуто до суду у зв`язку з відсутністю адресата.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Пунктом 99-1 «Правил надання послуг поштового зв`язку», затверджених постановою КМ України від 5 березня 2009 р. № 270, установлено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розгляд справи без участі сторін.

Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

Відповідно до рішення LXIII сесії V скликання Солоницівської селищної ради № 85 від 25 березня 2010 року вирішено передати ОСОБА_1 безоплатно у власність земельну ділянку в межах населеного пункту на території Солоницівської селищної ради, розташовану в АДРЕСА_1 , площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (т. 1 а.с. 46).

Зазначеній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :002:0713, про що свідчить довідка Державного комітету України із земельних ресурсів Головного управління Держкомзему у Харківської області (а.с. 51).

На підставі зазначеного рішення на ім`я ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 101861, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №20 (т. 1 а.с. 62-63).

04 січня 2019 року відповідно до договору купівлі-продажу спірна земельна ділянка з кадастровим номером :00:002:0713 площею 0,15 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) перейшла у власність ОСОБА_2 , про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 126-129).

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 01.02.2022 по справі № 619/3113/21 кримінальне провадження №0000212 щодо ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 364 КК України закрито на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності. За змістом цієї ухвали установлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :00:002:0713 знаходиться на території Солоницівської селищної ради Дергачівського району, Харківської області за межами населеного пункту в постійному користуванні ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» Українського ордена «Знак пошани» науково-дослідного інституту лісового господарства і агролісомеліорації ім. Г.В. Висоцького та має статус земельної ділянки лісогосподарського призначення, безоплатно вибула з державної власності. Ухвала набрала законної сили 09.02.2022 (т. 1 а.с. 110-125).

За змістом ч. 6 ст. 82 ЦПК України, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно з частиною першою статті 35 ЗК України громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва.

Набуття права на землю громадянами України здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або у їх користування.

Відповідно до статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після державної реєстрації цього права і посвідчується державним актом. Рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки та заповнення державного акту на право приватної власності на землю здійснюють органи місцевого самоврядування або органи виконавчої влади в залежності від місця розташування земельної ділянки.

Згідно зі статтею 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад і передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до вимог частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень.

Положеннями статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подаються на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Місцеві органи самоврядування виступають у відповідності зі статтею 83 ЗК України суб`єктами права комунальної власності в межах населеного пункту.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, указаними положеннями визначено правові підстави набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Такими підставами є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право власності має абсолютний характер та є непорушним.

Забезпечуючи усім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Рівність умов захисту прав власності на землю випливає з норм ст. 21, 55 Конституції України та ст. 152 ЗК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно зі ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до п. 12 Розділу Х Перехідних положень ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці другому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Верховний Суд України у постанові №6-93цс13від 23 жовтня 2013 року зазначив, що державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акту безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України.

Так як рішення Солоницівської селищної ради рішення LXIII сесії V скликання Солоницівської селищної ради № 85 від 25 березня 2010 року про передачу у приватну власність ОСОБА_1 зазначеної вище земельної ділянки прийнято з порушенням вимог Положення про Дергачівський районний відділ земельних ресурсів, ст. 12, 17, 20, 118, 122, 149, 151, 207, 208 Земельного кодексу України, п.12 Перехідних положень Земельного кодексу України, тому є незаконним, а виданий на його підставі державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №101861 - недійсним.

Відповідно до п. ґ ч. 4 ст. 84 ЗК України, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

За таких обставин, спірна земельна ділянка лісогосподарського призначення не може перебувати у приватній власності в силу ч. 4 ст. 84 ЗК України.

Відповідно до статті 162 ЗК України охорона земель - це система правових, організаційних, економічних та інших заходів, спрямованих на раціональне використання земель, запобігання необґрунтованому вилученню земель сільськогосподарського і лісогосподарського призначення, захист від шкідливого антропогенного впливу, відтворення і підвищення родючості ґрунтів, підвищення продуктивності земель лісогосподарського призначення, забезпечення особливого режиму використання земель природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.

Статтею 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 210 ЗК України угоди, укладені з порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 статті203 ЦК України є підставою недійсності правочину.

Зокрема, частиною 1 статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) зазначила, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.

Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Заволодіння громадянами та юридичними особами землями лісогосподарського призначення всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим.

Розташування спірних земельних ділянок вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця.

Отже, зайняття земельної ділянки лісогосподарського призначення з порушенням ЗК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.

Власник земельної ділянки лісогосподарського призначення може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд викладених у постанові від 24 січня 2024 року у справі №487/2593/20, пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у № 504/2864/13-ц, а також пункт 96 постанови Великої Палати Верховного від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Крім цього, у постанові Верховного Суду від 03.09.2020 у справі №911/3449/17 зазначено, що зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень ЗК України та ЛК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Власник земельної ділянки лісогосподарського призначення може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку.

З огляду на те, що спірна земельна ділянка не могла бути передана у приватну власність, оскільки для цього існували законодавчі перешкоди, ОСОБА_1 не набула на неї права власності, а отже і не мала права нею розпоряджатися. У зв`язку із чим Харківська районна військова адміністрація, як власник, в інтересах якого звернувся прокурор, має право вимагати повернення їй спірних земельних ділянок шляхом подачі негаторного позову.

При цьому, суд звертає увагу на те, що не є необхідним для усунення перешкод Харківській районній військовій адміністрації у користуванні та розпорядженні спірною земельною ділянкою визнавання недійсним договору купівлі-продажу. Ефективним способом захисту порушеного права держави є саме вимога про повернення земельної ділянки, оскільки суд незалежно від того, оскаржуються вказані договори чи ні, зобов`язаний надати їм оцінку в мотивувальній частині судового рішення.

З огляду на викладене в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу слід відмовити внаслідок обрання позивачем неефективного способу захисту в цій частині.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18січня 2023року у справі №488/2807/17 (провадження № 14-91цс20) дійшла висновку про те, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина четверта статті 41 Конституції України; близькі за змістом приписи викладені у частині першій статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Так, у рішенні від 27 листопада 2007 року у справі «Гамер проти Бельгії» (Hamer v. Belgium, заява № 21861/03) щодо зобов`язання заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, до якої застосовувалась заборона на будівництво, ЄСПЛ встановив: «Втручання у право заявниці на мирне володіння майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом і переслідувало мету контролю за використанням земельної ділянки відповідно до загальних інтересів шляхом приведення її у відповідність до плану землекористування, який визначав лісову зону, в якій будівництво не дозволялося (§ 77).

Стосовно пропорційності втручання, то питання захисту навколишнього середовища зумовлюють постійний і стійкий інтерес громадськості, а отже, і органів державної влади. Економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава має законодавство з цього питання (§ 79). Тому обмеження права власності були допустимими за умови, що між індивідуальними та колективними інтересами встановлений розумний баланс (§ 80).

Власники заміського будинку могли мирно та безперервно користуватися ним протягом тридцяти семи років. Офіційні документи, сплачені податки та виконані будівельні роботи свідчили про те, що органи влади знали або повинні були знати про існування цього будинку протягом тривалого часу. А після того, як порушення було встановлене, сплинули ще п`ять років, перш ніж були пред`явлені звинувачення. Тим самим органи влади допомагали закріпити ситуацію, яка могла лише завдати шкоди охороні лісової території, на захисті якої стояв закон. Однак у національному законодавстві не було жодного припису про узаконення будівлі, побудованої у лісовій зоні. Окрім як шляхом приведення місця забудови до його первинного стану, ніякий інший спосіб захисту не був належним з огляду на беззаперечне втручання у цілісність лісової зони, в якій не дозволялась жодна забудівля (§ 83-86). З урахуванням цих підстав ЄСПЛ визнав втручання у право власності заявниці пропорційним (§ 88).»

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору.

Судом встановлено, що земельна ділянка вибула із володіння держави поза її волею, як власника, а ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, який набув земельну ділянку. Повернення у власність позивача земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, стаття 50 Конституції України).

Заволодіння приватною особою такою ділянкою всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля, непогіршення екологічної ситуації, використання власності не на шкоду людині та суспільству.

В силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки, проявивши розумну обачність, відповідачі могли та повинні були знати про те, що ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення (див. близькі за змістом висновки, висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц і від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц).

Отже, суд вважає, що повернення земельної ділянки у власність позивача не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 10736,00 грн, які підлягають стягненню з відповідачів на користь держави.

Керуючись ст. 7, 12, 13, 76-81, 141, 209, 211, 223, 247, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов Дергачівської окружної прокуратури, яка діє в інтересах держави в особі Харківської районної військової адміністрації, Державного агентства лісових ресурсів України задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати рішення Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області LXIII сесії V скликання № 85 від 25.03.2010, яким ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку у розмірі 0,1500 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №101861, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 20 на ім`я ОСОБА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_2 повернути земельну ділянку загальною площею 0,1500 га з кадастровим номером: :00:002:0713, яка розташована в АДРЕСА_1 , у власність держави в особі Харківської районної державної адміністрації.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Солоницівської селищної ради на користь Харківської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 10736,00 грн (десять тисяч сімсот тридцять шість гривень 00 копійок).

Надіслати позивачам та третій особі копію судового рішення в електронній формі у порядку, визначеному законом, а відповідачам надіслати копію судового рішення рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) сторін:

позивач: Дергачівська окружна прокуратура (місцезнаходження: м. Дергачі, Харківський район, Харківська область, вул. Європейська, 10) в інтересах держави в особі Харківської районної військової адміністрації (місцезнаходження: м. Харків, Григорівське шосе, 52), Державного агентства лісових ресурсів України (місцезнаходження: м. Київ, вул. Ш. Руставелі, 9-а),

відповідачі:

- Солоницівська селищна рада, місцезнаходження: Харківська область, Харківський район, с-ще Солоницівка вул. Визволителів, 6.

- ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

- ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

третя особа: Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція», місцезнаходження: Харківська область, Харківський район, с. Черкаська Лозова.

Повний текст судового рішення складено 17.03.2025.

Суддя І. М. Нечипоренко