КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №758/5276/23 Головуючий у 1 інстанції: Ковбасюк О.О.
Провадження №22-ц/824/2501/2025 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Євграфової Є.П., Писаної Т.О.,

при секретарі Ганжалі С.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 червня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант», Товариства з обмеженою відповідальністю «Київтранслогістик», ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант», (далі ТОВ «СК «Альфа-Гарант»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Київтранслогістик» (далі ТОВ «Київтранслогістик»), ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Просила суд стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «АЛЬФА-ГАРАНТ», ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «КИЇВТРАНСЛОГІСТИК» 74 718,23 грн.

В обґрунтування позову зазначила, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 30.05.2021 по АДРЕСА_1 , за участю автомобіля «Volvo S 60», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Intercargo Truck F15231», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який належить на праві власності ТОВ «Київтранслогістик», інспектором поліції Гриценко І.В. було складено адміністративний протокол серії ААБ №206046 відносно ОСОБА_1 .

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2021 року у справі №761/21169/21, ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Постановою Київського апеляційного суду від 26.08.2021, постанову суду першої інстанції було скасовано, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрито на підставі ч. 1 ст. 247 КУпАП.

24.09.2021 позивач звернулася до Управління патрульної поліції у м. Києві із заявою, в якій просила скласти протокол про адміністративне правопорушення відносно водія автомобіля «Intercargo Truck F15231», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_2

19.10.2021 інспектором ВРОМДТПУПП у м. Києві Лунякіною О.О. було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ №326136 за ст. 124 КУпАП відносно водія ОСОБА_2 .

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 18.01.2022 у справі №761/40542/21 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, однак провадження у справі було закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Постанова суду не оскаржувалася та набрала законної сили.

Представником позивача постанова була отримана у серпні 2022 року.

Відповідно до звіту про оцінку матеріального збитку, завданого власнику КТЗ №19С/08/21, матеріальна вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volvo S 60», реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає 74 718, 23 грн. 15.09.2022 представник позивача звернувся до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» та ТОВ «Київтранслогістик» із вимогою про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, однак 08.02.2023 ТДВ «СК «Альфа-Гарант» направило позивачу лист №12/3375 від 16 грудня 2022 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено у виплаті страхового відшкодування у зв`язку із пропуском нею строку подання заяви на його відшкодування. Враховуючи викладене, позивач звернулася до суду з даним позовом з метою захисту своїх прав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 04 червня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Суд першої інстанції дійшов до висновку про обґрунтованість вимог, пред`явлених до відповідача ТДВ СК «Альфа-Гарант», та вбачав наявність підстав для стягнення з ТДВ СК «Альфа-Гарант» на користь позивача суми страхового відшкодування у розмірі 74 718, 23 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 28 серпня 2024 року, ТОВ «СК «Альфа-Гарант» подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначило, що підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування продовж ОДНОГО РОКУ, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Зазначає, що неподання заяви про страхове відшкодування впродовж встановлених строків є підставою для відмови страховиком у виплаті.

Позивачем не зазначено та не підтверджено відповідними доказами які саме поважні та

незалежні причини по впливали на пропущення нею встановленого строку.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, позивач не скористався своїм правом для подачі відзиву.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Сторони в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Засідання проведення у відсутності учасників.

Позиція суду апеляційної інстанції

Вислухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та наявні у справі докази колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що 30.05.2021 інспектором 7 роти 2 батальйону УПП у м. Києві старшим лейтенантом Гриценко І.В. складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ №206046 за ст. 124 КУпАП відносно ОСОБА_1 .

Із протоколу вбачається, що 30.05.2021 о 23 год. 49 хв. водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Volvo S 60», державний номерний знак НОМЕР_1 , по вул. Саксаганського 84/86 у м. Києві, не врахувала дорожньої обстановки, перед зміною напрямку руху не переконалась, що це буде безпечним, та скоїла зіткнення з автомобілем «Intercargo Truck F15231», державний номерний знак НОМЕР_2 , що призвело до механічних пошкоджень обох транспортних засобів.

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 08.07.2021 у справі №761/21169/21 ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

26.08.2021 Київським апеляційним судом вказану постанову суду скасовано, провадження в адміністративній справі щодо ОСОБА_1 закрито на підставі ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутності в її діях складу адміністративного правопорушення.

24.09.2021 позивач звернулася із заявою до Управління патрульної поліції м. Києва, в якій просила скласти протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2

19.10.2021 на підставі вказаної заяви старшим інспектором ВРОМДТПУПП у м. Києві ДПП Лунякіною О.О. було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ №326136 відносно ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП.

Відповідно до змісту такого протоколу 30.05.2021 о 23 год. 49 хв. водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Intercargo Truck F15231», державний номерний знак НОМЕР_2 , не обрав безпечної швидкості та безпечної дистанції, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем «Volvo S 60», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , що призвело до механічних пошкоджень з матеріальними збитками.

18.01.2022 Шевченківським районним судом міста Києва винесено постанову у справі №761/40542/21, згідно з якою судом встановлено, що в діях ОСОБА_2 вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, однак провадження у справі було закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Постанова суду не оскаржувалась та набрала законної сили.

Встановлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ТОВ «Київтранслогістик» була застрахована в ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/7571009, згідно з умовами якого: строк дії договору страхування - з 19.12.2020 по 18.12.2021; страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну - 130 000 грн.

Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку завданого власнику КТЗ №19С/08/21 від 07.09.2021, складеного ПП «Галавтоекспертиза» на замовлення ОСОБА_1 , вартість відновлювального ремонту КТЗ «Volvo S 60», державний номерний знак НОМЕР_2 , становить 74 718, 23 грн.

Судом першої інстанції також встановлено, що 15.09.2022 представник позивача адвокат Полумисний В.В. звертався до ТОВ «Київтранслогістік» та ОСОБА_2 із вимогою про відшкодування матеріальної шкоди.

15.09.2022 він також звернувся до ТОВ «СК «Альфа-Гарант» із повідомленням та заявою про страхове відшкодування за фактом пошкодження автомобіля «Volvo S 60», державний номерний знак НОМЕР_2 , в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 30.05.2021.

Листом №12/3375 від 16.12.2022 страховою компанією було відмолено позивачу у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з пропущенням строку подання заяви про страхове відшкодування.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції повністю відповідає зазначеним процесуальним вимогам.

Судом першої інстанції було вірно застосовано правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену в Постанові від 14.12.2021 у справі № 147/66/17.

Відповідно до правової позиції Велика Палата Верховного Суду зазначила, що згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної шкоди) та моральної шкоди іншій особі.

За загальним принципом, відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Разом з тим, як уже зазначалось, винна особа - володілець транспортного засобу має право застрахувати свою відповідальність, передавши обов`язок відшкодування шкоди, спричиненої за участю його транспортного засобу, страховій компанії (страховику).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону).

Одночасно за положеннями статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди та і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку - ДТП.

При цьому зазначений закон встановлює як підстави відшкодування шкоди і відмови страховика у такому відшкодуванні, так і процедури, за якими така шкода відшкодовується.

Відповідно до статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відтак зазначена норма визначає, що саме законом встановлюється випадки, коли право особи припиняється внаслідок його нездійснення.

Відповідно до цього Закону та статті 13 ЦК України сторони повинні діяти добросовісно, не порушуючи права інших осіб - учасників цих правовідносин.

За змістом зазначених норм права встановлюється, як добросовісність поведінки особи, чиї права порушено, так і передбачається, що припинення права може бути лише у випадках, передбачених законом.

Зміст суб`єктивного цивільного права становлять такі юридичні правомочності, як реалізація особою права на дії; можливість вимагати певної поведінки від інших; можливість захисту порушеного права в юрисдикційному порядку (зокрема, у досудовому та судовому порядку).

Під здійсненням цивільного права слід розуміти реалізацію тих можливостей, які становлять зміст суб`єктивного цивільного права. Здійснення цивільного права відбувається шляхом вчинення фактичних та юридичних дій, що свідчить по свободу поведінки учасників цивільних правовідносин при реалізації своїх прав та обов`язків на власний розсуд.

Цивільне законодавство встановлює правило, згідно з яким нездійснення особою своїх майнових прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина друга статті 12 ЦК України). При цьому, ЦПК України містить норми, коли нездійснення цивільного права є підставою для припинення цивільного права, настання інших негативних правових наслідків для носія такого права. Наприклад, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає припинення поруки у зв`язку з пропуском 6 місяців строку звернення кредитора до поручителя, а також, що з припиненням поруки припиняється й право на отримання сум простроченої заборгованості від поручителя.

Поняття відмови від права не є тотожним поняттю нездійснення права (наприклад, відмова від прав, набутих за довіреністю, повинна відбуватись із повідомленням довірителя (стаття 250 ЦК України), відмова від права власності здійснюється шляхом заяви про це чи вчиненням інших дій, які свідчать про відмову від цього права (стаття 347 ЦК України)).

Відмова від належного особі права припиняє таке право.

Також припинення цивільного права та/або припинення права на захист порушеного права та/або припинення права на отримання відшкодування від певної особи не є ідентичними. Припинення цивільного права має під собою наслідком припинення цивільних правовідносин та відбувається, як вже було зазначено, лише у випадках, передбачених законом.

Припинення ж права на відновлення або захист порушеного права, право на відшкодування шкоди за рахунок певної особи не позбавляє особу взагалі цивільного права, але має наслідком неможливість отримання відновлення порушеного права або відшкодування шкоди тощо за рахунок певної особи (припинення поруки, пропуск позовної давності до одного з боржників). При цьому особа не позбавлена права на отримання захисту або відновлення порушеного права від іншого боржника за його наявності.

Таким чином, припинення цивільного права має бути передбачено законом, на відміну від чого припинення права на отримання відшкодування від певної особи не позбавляє особу цивільного права, а лише позбавляє її можливості отримати відшкодування від цієї особи.

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону № 1961-IV).

Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18)).

В іншій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19).

Поняття «преклюзивні строки» здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю «позовна давність» (строк захисту порушеного права особи).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У такому випадку договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі та може бути оформлений як окремий договір, і як пункт основного договору (частина перша статті 259 ЦК України). При цьому закон не передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути скорочена за домовленістю сторін, що свідчить про те, що позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права визначається законом і може бути тільки збільшена.

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Поряд із цим законодавством встановлюються також спеціальні строки позовної давності, зокрема, скорочені до одного року. Така позовна давність, яка закріплена статтею 258 ЦК України, визначена лише для вимог, зазначених у частині другій цієї норми, і зміст цієї норми не допускає розширеного тлумачення та передбачає такий строк для вимог про відшкодування шкоди, спричиненої наслідками ДТП.

Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.

Разом з тим, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності.

Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України).

Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку.

Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові.

Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Матеріалами справи встановлено, що пропуск строку позивачем ОСОБА_1 відбувся не з її вини, оскільки постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2021 року у справі №761/21169/21, ОСОБА_1 було безпідставно визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, що було виправлено Постановою Київського апеляційного суду від 26.08.2021 згідно з якою постанову суду першої інстанції було скасовано, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 було закрито.

Колегія суддів вважає, що пропуск ОСОБА_1 строку для звернення до страховика виник з об`єктивних причин і її право підлягає захисту.

Доводи апелянта не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, та висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 375, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2025 року

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Є.П. Євграфова

Т.О. Писана