Провадження № 2/761/1199/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2025 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва Мальцев Д.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», третя особа: Державне підприємство «Національні інформаційні системи» про звільнення майна з-під арешту,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», третя особа: Державне підприємство «Національні інформаційні системи» про звільнення майна з-під арешту, в якій позивач просить зобов`язати Державне підприємство «Національні інформаційні системи» припинити обтяження і вилучити інформацію з Державного реєстру обтяжень рухомого майна за № 82158167, про заборону відчуження за типом обтяження - застава рухомого на підставі договору застави транспортного засобу №КАБКФ/1017749.1, серія та номер 8756, виданого 15.11.2013 року приватним нотаріусом Донецького МНО Трухіною І.Г. автомобіля ВАЗ 21124-125-51, 2007 року випуску, сірого кольору номер об`єкту НОМЕР_1 , номер державної реєстрації НОМЕР_2 , власник ОСОБА_1 , як таку що внесена на ідставі заяви ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» незаконно в порушення вимог закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєєстрацію обтяжень» та Порядку «ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна» затвердженого Постановою КМУ від 05 липня 2004 р. №830.

В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на те, що 21.12.2020 року співробітником ДП «НАІС» реєстратором Цілепою Євгеном Миколайович, Регіональна філія міста Києва та Київської області, на підставі заяви про реєстрацію обтяження рухомого майна від 21.12.2020 року за №9751 поданої в електроном вигляді ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», було внесені до Державного реєстру обтяжень рухомого майна відомості про заборону відчуження за типом обтяження - застава рухомого майна на підставі договору застави транспортного засобу №КАБКФ/1017749.1, серія та номер 8756, виданого 15.11.2013 року приватним нотаріусом Донецького МНО Трухіною І.Г. автомобіля ВАЗ 21124-125-51, 2007 року випуску, сірого кольору номер об`єкту НОМЕР_1 , номер державної реєстрації НОМЕР_2 . В заяві ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» вказано як боржника - ОСОБА_1 , як обтяжувача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», розмір основного зобов`язання вказаний ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» у розмірі 40922,8 грн., а строк виконання зобов`язання - 15.11.2018 року, термін дії - 21.12.2025 року.

Разом з тим, з законністю проведення такої реєтрації і внесеними даними ОСОБА_1 не згоден, оскільки, 20.03.2018 року за вихідним номером №98 позивач отримав від ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» вимогу і листа з якого дізнався що ТОВ ФК «Довіра та гарантія» 16.03.2018 року було укладено договір про відступлення прав вимоги з Публічним акціонерним товариством «Український бізнес банк», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Укрбізнесбанк» Біла Ірина Володимирівна на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та рішень виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №87 від 24.04.2015 року «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Укрбізнесбанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», №155/10 від 25.08.2015 року «Про делегування Фондом повноважень ліквідатора ПАТ «Укрбізнесбанк» уповноваженій особі Фонду на ліквідацію банку» та №404 від 24.03.2016 року «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Укрбізнесбанк» та делегування повноважень ліквідатора», а також наказу №101 від 24.03.2016 року, за яким Банк 16.03.2018 року відступив шляхом продажу новому кредитору права вимоги до позичальника ОСОБА_1 за Кредитним договором №КАБКФ/1017749.1 від 15.11.2013 року.

При цьому на думку позивача, відповідач звертаючись із заявою до Державного реєстру обтяжень рухомого майна вказує невідповідну і недостовірну інформацію, що є підставою у відповідності до п. 14 вказаного Порядку у разі виявлення у витязі помилки, допущеної з вини обтяжувача чи уповноваженої ним особи, звернутися до реєстратора із заявою про реєстрацію змін обтяження рухомого майна в паперовій або електронній формі, що і стало підставою звернення позивача до суду з цим позовом.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.05.2023 року матеріали справи передані на розгляд судді Мальцеву Д.О.

15.05.2023 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку, без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

У відповідності до ст.ст. 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти неї.

За вказаних обставин, а також враховуючи те, що відповідач у встановлений строк відзив на позовну заяву не надала, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не заявила, суд вирішує справу за наявними матеріалами, як це передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України.

За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши подану заяву, матеріали цивільної справи, суд дійшов наступного висновку.

За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Судом встановлено, що 15 листопада 2013 року між ПАТ «Український Бізнес Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № КАБКФ/1017749.1 від 15 листопада 2013 року, за яким йому було надано довгостроковий кредит на придбання автомобіля в сумі 24600,00 грн. строком користування з 15.11.2013 року по 15.11.2016 року, зі сплатою 20,50% річних. ОСОБА_1 зобов`язувався повернути кредит, сплатити комісії і відсотки за користування кредитом у порядку та на умовах встановлених Договором.

Відповідно до п. 3.1 Договору кредит забезпечується заставою автомобіля на підставі чого відомості про обтяження було внесено до ДРОРМ.

Разом з тим, ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим, станом на 16 березня 2018 року має заборгованість в розмірі 40922,80 грн., згідно витягу з Додатку 1 до Договору про відступлення прав вимоги від 16.03.2018.

Так, 16 березня 2018 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ПАТ «Український Бізнес Банк» відповідно до чинного законодавства України укладений Договір про відступлення прав вимоги. Відповідно до умов договору відбулося відступлення права вимоги на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором № КАБКФ/1017749.1 від 15 листопада 2013 року укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Український бізнес банк».

В наслідок не виконання умов кредитного договору, новим кредитором зареєстровано приватне обтяження № 28404322 від 21.12.2020.

Разом з тим, як зазначає позивач відповідно до умов кредитного договору №КАБКФ/1017749.1 від 15.11.2013 року строком виконання зобов`язань (які забезпечені вказаним вище договором застави), є остання дата внесення платежу згідно графіку, а це 15.11.2016 року, при цьому відповідачем подається відповідна заява з навмисно невірно наведеними даними, на підставі чого реєстратор проводить реєстрацію договору застави і відповідних заборон відчуження 21.12.2020 року, крім цього в порушення умов кредитного договору без належних доказів відповідачем вказується в заяві наявність боргу і його розмір - 40922.8 грн. (що не відповідає розміру вказаному в договору - то б то сума спірна), без достатніх правових підстав вказуються невірні строки виконання договору 21.12.2025 року, порушуючи вимоги п. 2 ч. 1 ст. 43 Закону України №1255 від 18.11.2003 р. та п.п. 2 п. 7 Порядку «ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна» затвердженого Постановою КМУ від 5 липня 2004 р. № 830.

Таким чином, відповідач звертаючись із заявою до Державного реєстру обтяжень рухомого майна вказує невідповідну і недостовірну інформацію, що є підставою у відповідності до п. 14 вказаного Порядку у разі виявлення у витязі помилки, допущеної з вини обтяжувача чи уповноваженої ним особи, звернутися до реєстратора із заявою про реєстрацію змін обтяження рухомого майна в паперовій або електронній формі, що і стало підставою звернення позивача до суду з цим позовом.

Згідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно до ст.316,317,319,328 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У відповідності до ст.4, 5 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 512 ЦК України передбачено, що однією з підстав заміни кредитора у зобов`язанні іншою особою є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено Договором або законом.

В наслідок не виконання умов кредитного договору, новим кредитором зареєстровано приватне обтяження № 28404322 від 21.12.2020.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов`язує виникнення прав і обов`язків щодо рухомого майна.

Обтяження рухомого майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом (ст. 11 Закону).

Відповідно дост. 1 закону України «Про заставу», застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі не виконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Так, відповідно до чинного законодавства здійснено заміну заставодержателя за договором застави ПАТ «Український бізнес банк» на нового кредитора та заставодержателя - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Оскільки умови кредитного договору який забезпечений заставою транспортного засобу: автомобіль марки ВАЗ модель 21124-125-51, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2007 року випуску, тип легковий хетчбек, об`єм двигуна 1596, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , - не виконані боржником, новий заставодержатель має право накласти приватне обтяження на заставний автомобіль в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Підстави припинення застави визначенні у статті 28 Закону України «Про заставу» відповідно до якої застава припиняється: з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави; в інших випадках припинення зобов`язань, установлених законом.

Згідно ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з вимогами п. 1- 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, в силу вимог ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, в силу положень ст. 593 ЦК України, що право застави припиняється, зокрема, у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.

Однак позивачем не надано доказів того, що зобов`язання за Кредитним договором припинені, як і не надано доказів того, що відповідач під час складання і подання електронної заяви до Державного реєтру обтяжень вніс невідповідну та недостовірну інформацію.

Крім того, вимогами чинного законодавства передбачено, що відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача.

Суд зазначає, що Порядок реєстрації обтяжень рухомого майна в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (далі - ДРОРМ, Реєстр обтяжень, Державний реєстр) регламентується Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18.11.2003 № 1255-IV (далі - Закон № 1255-IV), Порядком ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2004 № 830 (далі - Порядок) та Інструкцією про порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна та заповнення заяв, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 29.07.2004 № 73/5 (далі - Інструкція) наказом Міністерства юстиції України від 07.07.2006 № 57/5, зареєстрованим в Мін`юсті 07.07.2006 за № 802/12676 «Про визначення реєстраторів Державного реєстру обтяжень рухомого майна» (далі - Наказ).

Обтяженням, відповідно до статті 3 Закону «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов`язує виникнення прав і обов`язків щодо рухомого майна.

Поняття державна реєстрація включає в себе реєстрацію відомостей про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також про звернення стягнення на предмет обтяження та проводиться шляхом внесення до Державного реєстру запису, а також змін і додаткових відомостей до запису (п.4 Порядку).

Так, відповідно до пункту 5 Порядку державна реєстрація приватних обтяжень проводиться будь-яким нотаріусом або його помічником, які відповідно до законодавства отримали ідентифікатор доступу до Державного реєстру, а також адміністратором Державного реєстру та його філіями на підставі відповідного договору.

Пунктом 6 Порядку передбачено, що у разі проведення державної реєстрації приватних обтяжень нотаріусом або його помічником, відомості про обтяження рухомого майна вносяться до Державного реєстру на підставі заяви обтяжувача чи уповноваженої ним особи, поданої виключно в паперовій формі.

Проведення державної реєстрації приватних обтяжень рухомого майна адміністратором Державного реєстру та його філіями, відомості про обтяження рухомого майна вносяться до Державного реєстру на підставі заяви обтяжувача чи уповноваженої ним особи, поданої виключно в електронній формі.

Відповідно до частини 1 статті 43 Закону № 1255-IV реєстрація обтяжень здійснюється на підставі заяви обтяжувача, в якій зазначаються: відомості про обтяжувача; відомості про боржника; посилання на підставу виникнення обтяження та його зміст; опис рухомого майна, що є предметом обтяження, достатній для його ідентифікації; відомості про заборону чи обмеження права боржника відчужувати предмет обтяження.

Заяви про виникнення, зміну, припинення обтяжень та про звернення стягнення на предмет обтяження підписуються обтяжувачем. Якщо обтяжувачем є юридична особа, підпис її уповноваженої особи скріплюється печаткою. Якщо заява подається в електронній формі, вона повинна містити електронний підпис обтяжувача.

Держатель або реєстратор Державного реєстру вносить запис до Державного реєстру про відомості, що містяться в заяві обтяжувача. Запису присвоюється реєстраційний номер.

Відповідно до статті 43 Закону № 1255-IV, держателю та реєстраторам Державного реєстру забороняється вимагати від обтяжувача подання додаткових документів чи інформації, а також перевіряти достовірність і обґрунтованість відомостей, що містяться в заяві. Обтяжувач несе відповідальність згідно із законом за достовірність відомостей, що містяться в заяві.

Таким чином, аналіз вищезазначених норм та матеріалів справи підтверджує, що ДП «НАІС» внесено в Державний реєстр запис за №28404322 від 21.12.2020 з додержанням встановленого законодавством порядку внесення відомостей в Державний реєстр та в межах повноважень, визначених законодавством, що не спростовується Позивачем.

Слід зазначити, що норми Закону та Порядку містять детальний алгоритм вилучення записів з Державного реєстру, дотримання якого є обов`язковим для виконання усіма суб`єктами правовідносин, оскільки вчинення реєстраційних дій у Державному реєстрі, зокрема, в аспекті вилучення записів з Державного реєстру є похідним від припинення обтяження.

Зокрема, відповідно до пункту 24 Порядку відомості про припинення обтяження реєструються на підставі заяви обтяжуваяа чи уповноваженої ним особи. Після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати реєстратору заяву про припинення обтяження і виключення його з Державного реєстру. Частиною 3 статті 44 Закону № 1255-IV визначено, що у разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків.

Записи про обтяження, які втратили чинність, підлягають виключенню з Державного реєстру через шість місяців після реєстрації відомостей про припинення обтяження.

При цьому, пунктом 3.2 Інструкції передбачено, що перед унесенням змін до запису реєстратор повинен знайти необхідний запис у Державному реєстрі. Ідентифікація запису в Державному реєстрі здійснюється за його реєстраційним номером. Для запобігання помилкам та гарантії внесення змін саме до того запису застосовується контрольна сума запису.

Реєстраційний номер та контрольна сума запису надаються при реєстрації запису в Державному реєстрі та відображаються у витязі про реєстрацію в Державному реєстрі, один примірник якого видається обтяжувачу чи уповноваженій ним особі, а другий - надсилається боржнику. Реєстраційний номер запису в Державному реєстрі є незмінним протягом усього часу його існування, а контрольна сума перераховується після внесення кожної зміни до цього запису.

Таким чином, реєстрація припинення приватного обтяження здійснюється будь-яким нотаріусом або його помічником на підставі заяви, поданої виключно в паперовій формі та адміністратором Державного реєстру на підставі заяви, поданої виключно в електронній формі.

З наведених норм вбачається, що суб`єктом звернення з заявою про припинення обтяження і виключення запису з ДРОРМ є лише Обтяжувач - ТОВ «ФК «Довіра та гарнтія», який зобов`язаний звернутись до реєстратора Державного реєстру у разі припинення такого обтяження добровільно або на виконання рішення суду.

В свою чергу, при здійсненні державної реєстрації обтяжень рухомого майна реєстратор Державного реєстру виконує суто механічну функцію по внесенню/виключенню до/з Державного реєстру відомостей про обтяження майна на підставах, передбачених чинним законодавством України. При цьому, реєстратор не уповноважений на прийняття владних управлінських рішень щодо накладення чи припинення обтяжень та на здійснення правової оцінки відомостей, що містяться у заявах.

Таким чином, виконання позовної вимоги щодо припинення приватного обтяження з об`єкта рухомого майна і вилучення інформації з Державного реєстру обтяжень рухомого майна за № 82158167 знаходиться поза межами компетенції ДП «НАІС».

Вказані висновки також відображені у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.02.2020 у справі № 761/11267/18 (провадження №61-11447св19).

З врахуванням наведеного, позивачем не надано до матеріалів справи, а судом не здобуто належних та допустимих доказів, які свідчили про протиправність дій відповідача по відношенню до позивача та порушення прав останнього.

Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 353-355, п.п. 15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», третя особа: Державне підприємство «Національні інформаційні системи» про звільнення майна з-під арешту.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: