Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
у складі: головуючого - судді Кость В.В.
секретар судового засідання Івашко М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу
до відповідача ОСОБА_2
третя особа: Орган опіки та піклування - Виконавчий комітет Мукачівської міської ради Закарпатської області
про позбавлення батьківських прав
ОСОБА_1 від імені якого діє ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення її батьківських прав відносно дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі - Дитина).
Третьою особою по справі зазначено Орган опіки та піклування -виконавчий комітет Мукачівської міської ради Закарпатської області.
Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.06.2024 (справа №303/4326/24) ОСОБА_1 оголошено усиновлювачем Дитини. Таким чином, позивач є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За доводами позивача, відповідач самоусунулася від виконання своїх материнських обов`язків по відношенню до Дитини з її народження. ОСОБА_2 не відвідує сина та не телефонує йому, не бере матеріальної або будь-якої іншої участі в його утриманні. Всі питання щодо виховання Дитини вирішуються позивачем самостійно.
За таких обставин, позивач вважає, що відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток своєї дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, ненадання Дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до її сина - ОСОБА_1 .
Позивач у судове засідання не з`явився, натомість від його представника надійшла заява про розгляд справи за їх з довірителем відсутності, позовні вимоги підтримують та просять їх задоволити, проти ухвалення заочного рішення не заперечують.
Відповідач у судове засідання не з`явилася, відзиву на позовну заяву не подала, а тому ухвалює заочне рішення по справі.
Належним чином повідомлений уповноважений представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Попередньо від представника до суду надійшов висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради, прийняття рішення по справі залишає на розсуд суду.
Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.
1. Судовим розглядом справи встановлено, що предметом спору, тобто правовим об`єктом з привиду якого виникла конфліктна ситуація між сторонами справи є сімейні правовідносини, пов`язані з виконанням батьківських обов`язків по відношенню до Дитини.
В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи.
На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.06.2024 по справі №303/4326/24 (2-о/303/219/24) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оголошено усиновлювачем дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внесено зміни до актового запису про народження Дитини. Рішення суду набуло законної сили 12.07.2024 (а.с. 7- 9).
Згідно з даними свідоцтва про народження (повторно) від 24.09.2024 серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є батько - ОСОБА_1 та мати - ОСОБА_2 (а.с. 6).
В матеріалах справи також міститься нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2 від 17.10.2023 (зареєстровано в реєстрі №4115), в якій вона підтверджує, що її син ОСОБА_4 повністю перебуває на матеріальному забезпеченні ОСОБА_1 та ОСОБА_5 та проживає разом з ними від народження. Відповідач також зазначила, що вона відмовляється від свого сина та не заперечує проти його усиновлення ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с.10).
Як вбачається з листа адміністрації Мукачівського дошкільного навчального закладу №7 Мукачівської міської ради Закарпатської області від 11.10.2023 №01-25/180, за період перебування Дитини в дошкільному навчальному закладі, ним опікувалися тільки дід - ОСОБА_1 та бабуся - ОСОБА_5 . Мати Дитини контактів з дитячим садочком не підтримувала, з вихователями не спілкувалася (а.с. 11).
Згідно з даними психолого-педагогічної характеристики учня 9-Б класу виданої Мукачівською спеціалізованою школою І-ІІІ ступенів №3 ім. Ф.Ракоці ІІ з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів Мукачівської міської ради Закарпатської області, Дитина навчається в школі з першого класу. За дев`ять років навчання у закладі ніхто з педагогічного колективу не бачив матері Дитини, він уникає розмов про неї, проживає разом з дідусем - ОСОБА_1 та бабусею - ОСОБА_5 , які з раннього дитинства займаються його вихованням і утриманням (а.с. 12).
Відповідно до листа КНП «Медичний центр сім`я» від 17.12.2024 №1233/01-14 між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сімейним лікарем ОСОБА_7 15.05.2024 року укладено декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу. До сімейного лікаря Дитина приходила у супроводі бабусі (а.с. 13).
2. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Статтею 8 Конвенції передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб».
Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87).
Також, при вирішенні переданого на розгляд суду позову, слід врахувати те, що в Декларації прав дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, одним з принципових положень визначено те, що дитина повинна зростати в умовах турботи.
Дитина для повного гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 №789-XII в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Крім того, в ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
В свою чергу, Конвенцією про контакт з дітьми, яка ратифікована Україною 20 вересня 2006 року (частина перша та друга ст. 4, п. «с» ст.7) передбачено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша статті 151 Сімейного кодексу України).
Відповідно до частини першої статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Згідно з приписами пункту другого частини 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення нею здобуття повної загальної середньої освіти.
По відношенню до спірної по справі ситуації слід зазначити, що одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної правової процедури.
Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.
У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.
Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У поданому суду висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 29.01.2025 №165/01-36/42-25 зазначено, що враховуючи самоусунення матері дитини від виконання батьківських обов`язків щодо сина, в частині виховання, піклування про його фізичний і духовний розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя; відсутність з боку матері будь-якого спілкування з сином, участі у його житті та утриманні, надання йому батьківської турботи та матеріальної підтримки, зважаючи на нотаріально посвідчені пояснення матері, беручи до уваги рекомендації комісії з питань захисту прав дитини (протокол №01 від 15.01.2025), орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради вважає доцільним позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських обов`язків відносно сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Приймаючи до уваги вищевказані обставини справи на предмет їх відповідності зазначеним судом нормам права, суд приходить до наступних висновків.
Згідно зі статтею 166 Сімейного кодексу України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Верховний Суд у постанові від 22.11.2023 року по справі №214/5134/22 виснував, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і матір`ю (батьком) конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав.
У переданому на розгляд суду позові, позивач пов`язує необхідність позбавлення відповідача батьківських прав з обставинами щодо систематичного ухилення її від виконання батьківських обов`язків.
Відповідно до вимог статті 81 Цивільного процесуального кодексу України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення батька батьківських прав, покладено на позивача.
По відношенню до наведеного, слід зазначити, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
В межах розгляду даної справи, судом встановлено фактичні дані, які дають підстави стверджувати, що відповідач умисно та свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до Дитини, зокрема, ОСОБА_2 , не піклується про фізичний і духовний його розвиток, не цікавиться навчанням та станом здоров`я, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, оскільки не спілкується з сином. Також матеріали справи не містять доказів того, що відповідач бере будь-яку участь в матеріальному утриманні Дитини.
Водночас, подана нотаріально засвідчена заява відповідача про те, що вона відмовляється від сина, розглядається судом як така, що порушує права та інтереси Дитини, а тому не приймається судом, що відповідає правовій позиції Верховного Суду висловленій у постанові від 22.11.2023 року по справі №214/5134/22.
Близька за змістом правова позиція була також була сформована у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22
Таким чином, беручи до уваги встановлені за результатами судового розгляду обставини щодо свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача, поданий висновок органу опіки та піклування Виконавчого комітету Мукачівської міської ради, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
При вирішенні спору, суд, передусім, виходить з положень частини першої ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 21 лютого 1991 року, в яких зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.
Враховуючи наявні у матеріалах справи фактичні дані у їх сукупності та взаємозв`язку, в ситуації, що склалася по справі слід констатувати порушення прав Дитини на належне виховання з боку матері та умисне невиконання нею своїх батьківських обов`язків, що не відповідає принципу «якнайкращого забезпечення інтересів дитини» та не сприятиме її духовному, фізичному та соціальному розвитку.
По відношенню до цього, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
3. Питання про розподіл витрат зі сплати судового збору суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.
На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 124, 129, 1291 Конституції України, статтями ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 259, 263-265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
1. Позов - задоволити.
2. Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьківських прав відносно дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
3. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму 1211,20 гривень (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок) судового збору.
4. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
5. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
6. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2
Представник позивача: ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_3 .
Суддя В.В. Кость