04.03.2025 Єдиний унікальний номер 205/9605/24
Справа № 205/9605/24
Провадження № 2/205/1063/25
04 березня 2025 року м. Дніпро
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Федотової В.М.,
при секретарі Киричок Л.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про зняття арешту з майна,
У липні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною позовною заявою.
В обґрунтування позову зазначила, що на виконанні Ленінського ВДВС у 2012 році перебувало виконавче провадження № 31161929 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2437/2010, виданого Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованості у розмірі 74 378,57 грн. У 2021 році позивачу стало відомо, що все її майно, а також автомобіль марки «Ford Transit», державний номерний знак НОМЕР_1 , знаходиться під арештом згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10.02.2012 року Ленінським ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції у виконавчому провадженні № 31161929, вид обтяження арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 12153494. У відповіді на заяву представника позивача Другий Правобережний ВДВС зазначив, що 30.10.2013 року державним виконавцем Ленінського ВДВС винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», станом на 05.07.2024 року виконавчі документи про стягнення з ОСОБА_1 на виконанні не перебувають та до ВДВС не надходили. Оскільки на теперішній час матеріали виконавчого провадження знищено за строком давності, а закінчення виконавчого провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» не є підставою для зняття арешту з майна, позивач змушена звернутися до суду та просити:
- зняти арешт з майна, належного позивачу, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження номер: 31161929 від 10.02.2012 року Ленінського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції у виконавчому провадженні № 31161929, вид обтяження арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 12153494;
- виключити із спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформацію про державну реєстрацію обтяжень номер запису обтяження: 12153494 (спеціальний розділ), яка внесена на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 12153494 від 10.02.2012 року, відповідно до постанови № 31161929 від 10.02.2012 року державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Коломойцева К.В. про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на нерухоме майно позивача;
- звільнити з-під арешту, скасувати заборону відчуження і припинити розшук щодо транспортного засобу марки «Ford» моделі «Transit», державний номерний знак НОМЕР_1 , що накладені постановою державного виконавця у межах виконавчого провадження ВП № 31161929.
Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.07.2024 року вказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків.
Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.08.2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене провадження та призначено судове засідання по справі.
Представник третьої особи Другого Правобережного ВДВС надав суду письмові пояснення, у яких зазначив, що перевіркою АСВП встановлено, що на виконанні Ленінського ВДВС перебувало виконавче провадження № 31161929 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2437/2010 від 26.05.2011 року, виданого Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованості у розмірі 74 378,57 грн. 10.02.2012 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Після проведення виконавчих дій, державним виконавцем 30.10.2013 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (боржник чи майно не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку). Вказане виконавче провадження було знищено на підставі Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби. Зазначив, що закінчення виконавчого провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» не є підставою для зняття арешту з майна, а тому державний виконавець діяв правомірно. Також звертає увагу суду, що наявні підстави для закриття провадження по справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки позивач є боржником у виконавчому провадженні, у якому на майно боржника було накладено арешт. В даному випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Також просив розгляд справи проводити без участі представника відділу на підставі наявних у справі доказів та матеріалів відповідно до вимог чинного законодавства.
Представник позивача адвокат Доценко Л.М. направила до суду заперечення та додаткові пояснення на письмові пояснення представника третьої особи, у яких зазначила, що повернення виконавчого документа стягувачу (п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження») не є підставою для зняття арешту відповідно до ст. 40, 50, 59, 60 Закону України «Про виконавче провадження». З огляду на наведене, до таких відносин мають застосовуватися положення ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», де зазначено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Отже, варто зазначити, що у разі відсутності у виконавця умислу навмисно не знімати арешт з майна через відсутність визначених в законодавстві підставі для зняття арешту, або такі дії викладені іншими обставинами (наприклад, матеріали виконавчого провадження знищені і немає можливості їх відновити), то можливим є подання позовної заяви про зняття арешту з майна, де відповідачем буде стягувач (як особа в інтересах якої накладено арешт), а третьою особою орган державної виконавчої служби (негаторний позов). Практика Верховного Суду приводить до того, що у разі відсутності порушення у діях державного виконавця належним способом захисту буде звернення з позовом у порядку цивільного судочинства. Враховуючи вищевикладене, а також те, що відкриті виконавчі провадження відносно позивача відсутні, повторно для примусового виконання виконавчий документ стягувачем не пред`являвся, строк пред`явлення його до виконання сплив, подальше існування арешту майна буде становити лише надмірний тягар для позивача, а тому позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Представник позивача адвокат Доценко Л.М. письмово просила розглядати справу за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити.
Представник відповідача АТ «Укрсиббанк» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, що підтверджується судовим повідомленням про отримання представником відповідача судової повістки, копії ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви з додатками, яке повернулося на адресу суду із підписом представника відповідача (а.с. 95), про причини неявки суд не повідомив, будь-яких заяв від нього в процесі розгляду справи до суду не надходило.
Представник третьої особи Другого Правобережного ВДВС у судове засідання не з`явився, у письмових поясненнях просив розгляд справи проводити за відсутності представника відділу на підставі наявних у справі доказів та матеріалів відповідно до вимог чинного законодавства.
При цьому, судом встановлено, що сторона відповідача є користувачем електронного суду, має зареєстрований кабінет у системі ЄСІТС та всі процесуальній документи, в тому числі повістки та виклики до суду, були доставлені до електронного кабінету відповідача, що підтверджується довідками про доставку електронного листа.
На думку суду, відсутність будь-якої реакції зі сторони відповідача та його представника свідчить про втрату ними інтересу до зазначеної справи, зловживання своїми процесуальними правами та не обґрунтоване затягування розгляду цивільної справи.
Суд вжив усіх можливих заходів з використанням передбачених нормами ЦПК України процесуальних засобів, щодо належного повідомлення сторони відповідача про дату, час і місце судового засідання.
Верховний Суд у постанові від 31.08.2021 року у справі № 570/5535/17 провадження № 61-6076св21 зазначив, що за змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Таким чином на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.
Згідно з частиною 3 статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).
Суд, враховуючи ту обставину, що сторонам по справі були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення на підставі наявних матеріалів.
На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав.
Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.
Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власницею 1/2 частини домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с. 6).
Матеріалами справи підтверджено, що власницею транспортного засобу марки «Ford», моделі «Transit», державний номерний знак НОМЕР_1 , є ОСОБА_1 (а.с. 7).
У відповіді Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 08.07.2024 року зазначено, що перевіркою АСВП встановлено, що на виконанні Ленінського ВДВС перебувало виконавче провадження № 31161929 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2437/2010 від 26.05.2011 року, виданого Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованості у розмірі 74 378,57 грн. 10.02.2012 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Після проведення виконавчих дій, державним виконавцем 30.10.2013 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (боржник чи майно не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку). Вказане виконавче провадження було знищено на підставі Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби. Станом на 05.07.2024 року виконавчі документи про стягнення з ОСОБА_1 на виконанні не перебувають та до ВДВС не надходили (а.с. 4).
Надаючи правову оцінку обставинам, що склались між сторонами у вказаній справі, суд зазначає наступне.
Щодо клопотання представника третьої особи про наявність правових підстав для закриття провадження по справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд зазначає наступне.
Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-26цс13 від 15 травня 2013 року.
Згідно із п. 7 ч. 1. ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.
Суд зазначає, що дійсно позивач є боржником у виконавчому провадженні № 31161929, у якому на її майно було накладено арешт, разом з тим, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 7 ч. 1. ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» не є підставою для зняття арешту відповідно до ст. 40, 50, 59, 60 Закону України «Про виконавче провадження», а тому у даному випадку належним способом захисту порушених прав позивача є звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
Постанови Верховного Суду, на які посилається представник третьої особи у письмових поясненнях, мають обмежене застосування, оскільки мають інші фактичні обставини, предмет позову та правову кваліфікацію, тому безпосередньо не можуть бути застосовані у вказаній справі.
Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для закриття провадження по сказаній справі.
Щодо позовних вимог про зняття арешту з майна, належного позивачу, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону, а також рішеннями, які відповідно до цього закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно із ч.ч. 1, 2 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.
Статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.
Згідно із ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності це право володіння, користування і розпорядження майном.
Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
На підставі ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Приписами ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.
Як було встановлено судом, все майно позивача ОСОБА_1 , а також автомобіль марки «Ford Transit», державний номерний знак НОМЕР_1 , знаходиться під арештом згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10.02.2012 року Ленінським ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції у виконавчому провадженні № 31161929, вид обтяження арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 12153494.
Верховний Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувального заходу не повинно призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.
Частиною 4 статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
На думку суду, виконавчий лист, строк пред`явлення якого сплив, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, не може бути підставою для збереження арешту на майно позивача.
Окрім того, докази того, що на даний час існує потреба в арешті зазначеного майна позивача у матеріалах справи відсутні.
Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
Положеннями ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт може бути знятий за рішенням суду.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Враховуючи вищевикладене, наявність накладеного арешту на майно та відсутність відкритих виконавчих проваджень відносно позивача, з урахуванням того, що на даний час порушується право позивача, внаслідок чого вона у повному обсязі позбавлена змоги користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, приймаючи до уваги неможливість скасування арешту в позасудовому порядку, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог в цій частині та наявність підстав для зняття арешту з майна.
Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині виключення із спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформації про державну реєстрацію обтяжень з огляду на наступне.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав, врегульовані нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме та їх обтяжень».
Пунктами 1, 4 частини 1 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме та їх обтяжень» передбачено, що загальними засадами державної реєстрації прав, зокрема, є гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження та внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.
Таким чином, зняття арешту за рішенням суду є самостійною підставою для виключення даних відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За таких обставин, вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки припинення обтяження речових прав проводить державний реєстратор за наявності відповідного судового рішення.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача документально підтвердженні витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн.
На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15-16, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 4, 12-13, 81, 141, 258-259, 263-266, 354 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про зняття арешту з майна задовольнити частково.
Зняти арешт з майна, належного ОСОБА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження номер: 31161929 від 10.02.2012 року Ленінським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції у виконавчому провадженні № 31161929, вид обтяження арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 12153494.
Звільнити з-під арешту, скасувати заборону відчуження і припинити розшук щодо транспортного засобу марки «Ford» моделі «Transit», державний номерний знак НОМЕР_1 , 1999 року випуску, колір білий, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_2 , що накладені постановою державного виконавця Коломойцева К.В. від 10.02.2012 року у межах виконавчого провадження ВП № 31161929.
В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивачем може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Сторони по справі:
позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;
третя особа Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), місцезнаходження за адресою: м. Дніпро, вул. Ю. Кондратюка, 108.
Суддя: Федотова В.М.