ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2599/25 Справа № 190/1399/24 Суддя у 1-й інстанції - Фирса Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Саксаганської сільської ради Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини з батьком,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що позивач з 23 серпня 2022 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .. Від шлюбу мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Подружнє життя між ними не склалося, 03 травня 2024 року рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області шлюб між ними розірвано. З того часу малолітня донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з ним. Мати дитини самовільно залишила останню та не займається її вихованням. Наразі він призваний на службу в ЗСУ, у зв`язку з чим вихованням малолітньою доньки займається бабуся.

Просив визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в будинку АДРЕСА_1 разом із батьком ОСОБА_1 .

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи та не з`ясування обставин, які мають значення для справи.

З посиланням на доводи, аналогічні доводам позовної заяви, звертав увагу на те, що батьки дитини не змогли дійти згоди щодо місця проживання дитини, то вони мають право на звернення до суду із відповідним позовом, а проживання доньки із батьком забезпечить її найкращі інтереси та сприятиме повноцінному вихованню та розвитку дитини у звичайному середовищі. Вважає, що суд першої інстанції без достатніх на це підстав не прийняв до уваги висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання доньки із батьком. Вважав не доречним посилання суду першої інстанції під час вирішення місця проживання дитини із ним на те, що позивач проходить військову службу, а тому відсутній за місцем проживання дитини. Звертає увагу, що мати дитини залишила останню та не приймає участі у вихованні доньки, не має належного місця проживання, самостійного доходу, а тому не може забезпечити дитину всім необхідним, на відміну від нього який має стабільний дохід. При цьому зазначає, що не буде чинити перешкоди у спілкування матері та доньки з огляду на рівність прав батьків.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання з`явились ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Представник органу опіки та піклування у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить довідка про доставку судової повістки до Електронного кабінету. Також від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи 11.03.2025 року за відсутності їх представника.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 23 серпня 2022 року по 03 травня 2024 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області про розірвання шлюбу від 03 травня 2024 року.

Від шлюбу мають малолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

Згідно копії акту обстеження родини, складеного депутатами Саксаганської сільської ради від 20.05.2024 року ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1 . Призваний на службу в ЗСУ 30.08.2022 року. Колишня дружина ОСОБА_2 самовільно залишила свою неповнолітню дитину ОСОБА_3 .. Неповнолітню дитину виховує бабуся, дитина має належний догляд, забезпечена всім необхідним. Батько пересилає кошти на утримання своєї дитини. Мати у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини не приймає участі (а.с.11).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Саксаганської сільської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Саксаганської сільської ради № 259 від 23 вересня 2024 року останні вважають доцільним визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком.

Згідно листа ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 11.10.2024 року ОСОБА_1 12 серпня 2022 року призваний на військову службу по мобілізації та направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 .

З акту обстеження умов проживання ОСОБА_2 слідує, що остання проживає в АДРЕСА_2 . Для дитини не передбачено спальне місце та місце для навчання, речі особистого користування дитини відсутні. На момент перевірки дитини не було вдома.

З довідки УСЗН № Кам`янської РДА слідує, що ОСОБА_2 знаходиться на обліку в УСЗН Кам`янської райдержадміністрації та отримує щомісячну одноразову допомогу при народження 1-ї дитини в розмірі 860 грн.

Відповідно до характеристики з місця проживання, виданої виконавчим комітетом П`ятихатської міської ради заяв та скарг на неправомірні дії ОСОБА_2 до П`ятихатського міськвиконкому не надходило.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що батько не проживає разом з дитиною, оскільки перебуває на військовій службі, а малолітньою дитиною опікується бабуся (мати позивача). А тому у контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, визначення місця проживання дитини із батьком, який фактично відсутній за місцем мешкання не буде відповідати інтересам дитини й визнання позову матір`ю суперечить саме інтересам дитини та відсутній спір між сторонами щодо місця проживання дитини. Також звертав увагу, що з урахуванням відсутні очевидні випадки протиправної поведінки з боку матері щодо дитини.

Із такими висновками суду можливо погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частина друга і третя статті 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У відповідності до статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати інтереси батьків.

Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі

№ 377/128/18 вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування.

При вирішенні спорів про визначення місця проживання дитини суди враховують спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; стосунки між дитиною і батьками в минулому; бажання батьків бути опікунами; збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання, школу, друзів; бажання дитини; безпекові питання. Органам державної влади слід враховувати чи страждатиме дитина через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки одного з батьків.

Судом першої інстанції встановлено, що малолітня дитина проживає разом із бабусею, оскільки батько призваний на службу у ЗСУ.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 зазначав, що судом першої інстанції під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини, не надано належної оцінки доказам, наявним в матеріалах справи, зокрема тому, що мати самоусунулась від виховання дитини та проживає окремо, а також те, що він не проживає з дитиною через службу, однак повністю утримає її.

В апеляційній інстанції відповідач не заперечувала проти того, щоб малолітня дитини проживала з позивачем. Апелянт пояснив, що визначення проживання дитини разом із батьком йому необхідно для того, щоб звільнитися із лав ЗСУ.

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те ,що між сторонами відсутній спір про місце проживання малолітньої дитини, а тому підстав для визначення місця проживання дитини з батьком в судовому порядку не має. Такий висновок узгоджується з положеннями статті 161 СК України.

Тому в даному випадку висновок органу опіки та піклування правильно не враховано судом першої інстанції, оскільки він не має правового значення.

Що ж стосується доводів з приводу фактичної відсутності спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини, які були покладені судом першої інстанції в основу відмови у задоволенні позовної заяви, то слід звернути увагу на наступне.

Як стверджував сам батько дитини у позовній заяві та не заперечувала мати, між ними немає спору щодо визначення місця проживання неповнолітньої доньки. Також відповідачка у судових засіданнях під час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанції підтвердила те, що дитина фактично проживає разом із батьком та вона, яка мати не заперечує проти цього. Аналогічна позиція відповідачки також викладена у згадуваному вище висновку органу опіки та піклування.

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується суд апеляційної інстанції, правильно відмовив у задоволенні позову батька дитини про визначення місця проживання доньки разом із ним, так як позивачем не доведено, що його права порушені. А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняв.

Апеляційний суд звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, яка і так фактично з ним проживала, однак продовжує проживати із бабусею, яка її доглядає через службу батька у лавах ЗСУ. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни місця проживання дочки, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дитиною та і він сам в апеляційній скарзі зазначає, що не чинитиме перешкод у їх спілкуванні.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала разом із ним, порушені права позивача.

До подібного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 28 вересня 2022 року у справі №686/18140/21, від 13 березня 2024 року у справі № 607/7767/22 та від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, від 18 лютого 2025 року у справі №161/3520/23

Висновки суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судом під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

У силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Всі докази оцінено судом у їх сукупності з урахуванням фактичних обставин справи.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді справи по суті норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не має.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 березня 2025 року.

Судді: