Номер провадження: 22-ц/813/1975/25
Справа № 522/9365/23
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 червня 2024 року, ухвалене Приморським районним судом м. Одеси у складі: судді Шенцевої О.П. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми позики та 3 відсотків річних,

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивував тим, що 16 травня 2019 року позивач передав у позику ОСОБА_2 65 000,00 доларів США, на підтвердження чого ОСОБА_2 надав розписку. У відповідності до розписки від 16 травня 2019 року, грошові кошти було взято строком на один рік до 17 травня 2020 року. Проте, станом на момент подання позову взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав, кошти не повернув, у зв`язку з чим позивач був змушений звернутись до суду з відповідним позовом.

Тому просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму позики у розмірі 65 000,00 доларів США та 3% річних за період з 18 травня 2020 року до 15 квітня 2023 року у розмірі 5 659 доларів США.

Відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечував з підстав, що означену розписку він не писав, вказані в ній грошові кошти не отримував, укладення і виконання договору позики є недоведеним, тому у нього відсутній обов`язок з повернення грошей.

25 вересня 2023 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Огороднік І.М. звернувся до суду з клопотанням про призначення судово-почеркознавчої експертизи.

Ухвалою суду від 28 вересня 2023 року призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. Витрати з оплати вартості проведення експертизи покладено на відповідача. Провадження по справі зупинено на час проведення експертизи.

11 січня 2024 року з експертної установи надійшло клопотання про надання додаткових матеріалів і зразків та вчинення інших дій, пов`язаних із проведенням експертизи, а саме: оригінал досліджуваного документа, а саме розписка від 16 травня 2019 року та вільні зразки усіх варіантів підписів в оригіналах різних документів.

20 березня 2024 року експертом було надано до суду повідомлення про неможливість надання висновку у зв`язку ненаданням відповідачем витребуваних документів та непроведенням оплати.

16 квітня 2024 року ухвалою суду поновлено провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми позики та 3 відсотків річних.

Ухвалою суду від 15 травня 2024 року клопотання представника відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи залишено без задоволення.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 червня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми позики та 3 відсотків річних задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму позики у розмірі 65 000,00 доларів США, та 3% річних за період з 18 травня 2020 року до 15 квітня 2023 року у розмірі 5 659 доларів США. Вирішено судові витрати.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, через неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Доводами апеляційної скарги є те, що в суді першої інстанції ОСОБА_2 позов не визнавав, оскільки розписку від 16 травня 2019 року не писав, вказані в ній грошові кошти не отримував, укладення і виконання договору позики є недоведеним, тому у нього відсутній обов`язок з повернення грошей.

В апеляційній скарзі, посилаючись на практику Верховного Суду викладену у постанові від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц щодо обов`язковості дослідження судом розписок на предмет факту отримання коштів, саме у борг і встановлення обов`язку відповідача повернути кошти позивачу з метою правильного застосування ст. 1046, 1047 ЦК України. Зазначає, що відсутність у борговій розписці слів (слова «борг», слів про «повернення позикодавцю до» визначеної дати), який підтверджує наміри та волевиявлення учасників правочину, дає підстави для висновку про недоведеність як укладення договору позики, так і виконання договору позики та обов`язку позичальника щодо повернення грошових коштів.

Зазначає, що суд першої інстанції неповно та всебічно з`ясував обставини справи, на які відповідач посилався у своїх письмових поясненнях.

Від представника ОСОБА_1 Савицької О.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає, що судом було досліджено та обгрунтовано встановлено правову природу укладеного договору, надано оцінку всім наявним доказам і зроблено відповідні висновки про наявність між сторонами договору позики на підставі установлених результатів, що відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, та у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц.

Висновки, викладені в постановах Верховного Суду, наведених скаржником, не є релевантними до спірних правовідносин, оскільки судами розглядались інші фактичні обставини. Судом першої інстанції на підставі наявних у справі доказів правомірно встановлено правову природу укладеного договору, зроблено відповідні висновки про наявність між сторонами договору позики та застосовано до них відповідні норми права,

розписка та сума заборгованості відповідачем не спростовані належними та допустимими доказами, а тому оскаржене рішення суду є законним і обґрунтованим, просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду - залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Позивач ОСОБА_1 про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином у відповідності до вимог ч. 5 ст. 130 ЦПК України, в установленому законом порядку, оскільки його представник повістку отримав 29.01.2025 16:06:11 в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідкою (а.с.168 зв.). Відповідач ОСОБА_2 про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином у відповідності до вимог ч. 5 ст. 130 ЦПК України, в установленому законом порядку, оскільки його представник повістку отримав 29.01.2025 16:06:11 в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідкою (а.с. 168.).

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів.

Таким чином, засвоєю суттю розписка про отриманняв в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору, зміст його умов, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц, від 10 серпня 2022 року у справі № 504/369/18.

Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792св18, та від08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899св20.

Звертаючись до суду із позовом, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 суму позики у розмірі 65000 доларів США, в обґрунтування зазначивши, що 16 травня 2019 року позивач передав у позику ОСОБА_2 65 000,00 доларів США, на підтвердження чого ОСОБА_2 надав розписку. У відповідності до розписки від 16 травня 2019 року, грошові кошти було взято строком на один рік до 17 травня 2020 року. Проте станом на момент подання позову взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав, кошти не повернув.

Позивачем на підтвердження заявлених вимог надано до суду копію розписки від 16 травня 2019 року.

З наданої позивачем розписки вбачається, що 16 травня 2019 року ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 65000 доларів США та зобов`язався вказаний борг повернути до 17 травня 2020 року.

Розписка від 16 травня 2019 року містить прізвище ім`я по батькові позикодавця і позичальника, суму позики 65000 доларів США, дату 16.05.2019, строк повернення грошових коштів, підпис позичальника.

Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції заперечувалося, що розписка була написана та підписана ним власноручно та факт отримання коштів.

Частиною п`ятою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, судом може бути призначена експертиза або відповідні висновки експертів можуть надаватися суду сторонами (стороною) у разі підготовлення їх на замовлення такого учасника справи (статті 102, 103 ЦПК України).

Відповідачем було заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи на спростування написання та підписання ним розписки, яке ухвалою суду від 28 вересня 2023 року задоволено та призначено у справі судову почеркознавчу експертизу на предмет виконання розписки відповідачем, вторинного тексту тощо, проведення якої доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

За матеріалами справи, за клопотанням експерта від 05.12.2023 позивачем суду надавався оригінал розписки від 16.05.2019.

Натомість, доказів надання відповідачем вільних зразків усіх варіантів підписів ОСОБА_2 в оригіналах різних документів (бажано з офіційних джерел/, максимально наближених за часом виконання до досліджуваного об`єкту (2014-квітень 2019), достовірно виконаних ним самим, матеріали справи не містять, незважаючи на отримання такого клопотання 06.02.2024 повноважним представником відповідача адвокатом Огородніком І.М. (а.с. 72).

Листом від 07.03.2024 експертна установа повідомила суд про те, що станом на 07.03.2024 відповідь з суду не надійшла, клопотання експерта не задоволено, рахунок не сплачено, згідно з п. 1.13 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, залишено без виконання ухвалу суду.

Після поновлення провадження у справі ухвалою суду від 15 травня 2024 року клопотання представника відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи залишено без задоволення з метою дотримання розумних строків та неможливість проведення експертного дослідження за ухвалою суду від 28 вересня 2023 року саме через процесуальну поведінку сторони відповідача.

Отже, наведене беззаперечно свідчить про те, що судову почеркознавчу експертизу не було виконано у зв`язку із невиконанням клопотання експерта про надання додаткових матеріалів і зразків та невчиненням дій по оплаті за експертизу саме відповідачем, водночас позивачем клопотання експерта було виконано.

Після невиконання експертизи відповідач змінив свою позицію та пояснював, що договір позики не містить істотних умов, що, на переконання суду, свідчить про його згоду із правовою природою розписки.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів з урахуванням положень ч. 2 ст. 78 ЦПК України, які передбачають, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, щодо не написання розписки та неотримання грошей за розпискою від 16 травня 2019 року, що є його обов`язком згідно ст. 12, 81 ЦПК України.

Отже, відповідач не довів, що грошові кошти ним не отримувались у позику або, що такі кошти були повернуті позивачу.

Відповідно до частинипершої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повномуобсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Статтею 527 ЦК України передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Тобто доказом, підтверджуючим виконання зобов`язання, є наявність боргового документу (оригіналу розписки) у боржника або розписка кредитора про отримання боргу.

Оригінал розписки від 16 травня 2019 року знаходиться у позивача, і це свідчить про невиконання відповідачем свого обов`язку щодо повернення боргу за договором позики.

Ураховуючи, що 16 травня 2019 року ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 65000 доларів США, які зобов`язався повернути до 17 травня 2020 року, на підтвердження чого написав розписку, оригінал якої знаходиться у позивача та дійсність якої не спростована відповідачем, то колегія суддів вважає, що між сторонами виникли позикові правовідносини та у відповідача наявний обов`язок повернути отримані у позику грошові кошти у розмірі 65000 доларів США.

Згідно з Постановою Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 р. у справі № 373/2054/16-ц, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг за договором позики від 16 травня 2019 року у розмірі 65 000 доларів США.

Наведеного правильного висновку суду не спростовує мінлива позиція сторони відповідача, який спочатку заперечував факт видачі ним розписки від 16 травня 2019 року, а згодом після неможливості проведення почеркознавчої експертизи через ненадання саме ним в розпорядження експерта вільних зразків почерку та не спростування належними доказами видачі такої став стверджувати про неясність правової природи розписки, обов`язку повернення грошей та дати отримання коштів, оскільки саме зміст розписки беззаперечно свідчить про отримання ОСОБА_4 у позивача ОСОБА_1 суми грошових коштів у розмірі 65000 доларів США, зазначено термін такої позики на 1 рік, вказано строк повернення 17 травня 2020 року, що скріплено його підписом.

Будь-якого іншого, ніж зазначено у розписці, змісту трактування вказаної розписки вона не передбачає.

Щодо стягнення 3% річних.

За приписом першого речення частини першої статті 1050 ЦК України, яке визнано такими, що відповідає Конституції України (є конституційним), згідно з рішенням Конституційного Суду № 6-р(II)/2022 від 22 червня 2022 року, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (постанова ВеликоїПалати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) відборжника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) зроблено такі висновки, що «компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Звертаючись до суду із позовом, позивач просив стягнути з відповідача три процента річних з простроченоїсуми боргу у розмірі 5659доларів СШАза період з 18.05.2020 по 15.04.2023, виклавши розрахунок у позовній заяві.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорічи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Такі висновки містяться, у постановах ВеликоїПалати Верховного суду від 16 січня 2019 року № 373/2054/16 та від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Оскільки строк виконання зобов`язання з повернення позики у розписці від 16 травня 2019 року зазначено до 17 травня 2020 року, відповідачем не надано доказів повернення коштіву розмірі 65000 доларів США позивачу, тому наявні підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 5659 доларів США за період з 18.05.2020 по 15.04.2023, виходячи із наступного розрахунку: 65000 доларів США х 3% / 365 х 1062днів.

Посилання заявника на практику Верховного Суду, викладену у постанові від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц, що відсутність у борговій розписці слів (слова «борг», слів про «повернення позикодавцю до» визначеної дати), який підтверджує наміри та волевиявлення учасників правочину, дає підстави для висновку про недоведеність як укладення договору позики, так і виконання договору позики та обов`язку позичальника щодо повернення грошових коштів, є помилковими, оскільки розписка від 16 травня 2019 року містить в собі інформацію щодо отримання позичальником коштів та повернення їх у визначений строк та містить підпис позичальника. Отже, таке не є релевантним.

За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника Огородніка Іллі Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 14 березня 2025 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко