Провадження № 22-ц/4808/311/25
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів Девляшевського В.А., Мальцевої Є.Є.,

за участю секретаря Кузів А.В.

учасники справи

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 ,

на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2024 року, ухвалене судом у складі судді Пастернак І.А.,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ТОВ «Кей-Колект» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.11.2006 року між АКБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір № 0 про надання кредиту у розмірі 85 000 швейцарських франків, з терміном повернення в строк до 20.11.2013 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 22 березня 2010 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь АКБ «УкрСиббанк» 569799,27 грн заборгованості за договором про надання кредиту № 0 від 21.11.2006 року та судові витрати в розмірі 1880 грн.

11.06.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №4, згідно якого ТОВ «Кей-Колект» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за договором про надання кредиту №0 укладеного 21.11.2006 року між АКБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , в тому числі право вимоги про повернення коштів, стягнутих згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду від 22 березня 2010 року в цивільній справі № 2-684/10.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 листопада 2012 року замінено стягувача - ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Кей-Колект» по виконанню рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 березня 2010 року.

Боржник рішення суду не виконав.

ТОВ «Кей-Колект» вважає, що має право на нарахування 3% річних та інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України, понесених ТОВ «Кей-Колект» внаслідок прострочення відповідачем сплати заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 березня 2010 року

Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість в сумі 360 093,00 грн, з яких: сума 3% річних в розмірі 83 783,91 грн, сума нарахованих інфляційних втрат в розмірі 276 309,09 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кей Колект» заборгованість у сумі 360 093, грн, з яких: сума 3 % річних, в розмірі 83 783, 91 грн, сума нарахованих інфляційних втрат -276 309,09 грн, стягнуто судовий збір у сумі 4 321,11 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Магдич О.О., звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2024 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Кей-Колект».

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не застосовано положення пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень до Цивільного кодексу України, в редакції Закону України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ, яким передбачено недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) в період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширення не території України короновірусної хвороби.

Зазначив, що позовні вимоги заявлені поза межами строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем. До вимог про стягнення пені у розмірі 3% річних та індексу інфляції застосовуються загальні строки позовної давності в три роки, встановлені ст. 257 ЦК України

Позивач просить стягнути штрафні санкції (пеню) у вигляді 3% річних як за період до запровадження карантину (з квітня 2017 року) так і за весь період дії антиепідеміологічих обмежень (по 23 лютого 2022 року) посилаючись на продовження строків позовної давності, передбачені пунктом 12 Перехідних та прикінцевих положень до ЦК України, проте не враховує положення пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України.

Вказав, що у зв`язку з продовженням строків позовної давності, право на позов становить понад 6 років та в два рази перевищує строк позовної давності встановлений законодавством, що суперечить правовій визначеності.

Зазначив, що за нормою статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційні витрати не можуть бути нараховані на борг, який не підлягає стягненню. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 березня 2010 року у справі № 2-684/10 стягнуто з ОСОБА_1 на користь АКБ «УкрСиббанк» 569799,27 гривень заборгованості. На виконання зазначеного рішення 12 травня 2010 року Тернопільським міськрайонним судом видано виконавчий лист № 2-684/10. Виконавче провадження ВП 50298161 відкрито на підставі виконавчого листа № 2- 684/10 від 12.05.2010 року. 17.07.2017 року виконавчий документ № 2- 684/10 від 12.05.2010 року повернуто стягувачу на підставі п.2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю у боржника майна та коштів, на які можна звернути стягнення, та безрезультатність вжитих державним виконавцем заходів щодо розшуку такого майна.

Позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки щодо актуальної вимоги і не допускається щодо вимоги (боргу) строк пред`явлення якої минув.

Скаржник посилається на правові позиції Верховного Суду викладені у постановах у справі №285/3536/20 від 23 листопада 2022 року, № 756/9094/15 від 03.04.2019 року, №910/4590/19 від 07.04.2020 року в яких закріплено правовий висновок про те, що суди мають відмовляти у задоволенні позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на вимогу у простроченому зобов`язанні, за безпідставністю.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Кей-Колект» зазначив, що оскаржуване рішення відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства України та судовій практиці. Суд першої інстанції зробив вірний висновок про те, що строки позовної давності щодо вимог про стягнення сум за статтею 625 ЦК України, які не спливли на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року) продовжуються на строк дії такого карантину. Закон № 2120-ІХ виключив можливість нарахування сум за статтею 625 ЦК України з 24 лютого 2022 року, однак не змінив положення пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ щодо продовження строку давності, зокрема за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних, нарахованих до 24 лютого 2022 року, на період дії карантину.

ТОВ «Кей Колект», звернувшись до суду у жовтні 2024 року, в частині вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за період з 02 квітня 2017 року до 23 лютого 2022 року, дотримався строків давності.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - Магдич О.О., яка приймала участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, підтримала апеляційну скаргу в межах її доводів.

У судове засідання представник ТОВ «Кей-Колект» не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку судової повістки через систему «Електронний суд».

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без учасників справи, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції встановивши, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.03.2010 року у справі № 2-684/10 стягнуто з ОСОБА_1 на користь АКБ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором про надання кредиту №110811 у розмірі 569799, 27 грн. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 листопада 2012 року замінено сторону виконавчого провадження стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ТОВ «Кей Колект» по виконанню рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.03.2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на АЕБ «УкрСиббанк» 569799, 27 грн боргу за договором кредиту №0 від 21.11.2006 року та 1880 гривень судових витрат. Рішення не виконано, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача ТОВ «Кей-Колект» інфляційних втрат за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року в сумі 276 309,09 грн та три відсотки річних від простроченої суми за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року в сумі 83 783,91 грн.

Відхиляючи доводи позивача про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що згідно п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину та починаючи з 24 лютого 2022 року строк позовної давності зупинено на строк дії в Україні воєнного стану. Суд дійшов висновку, що починаючи з березня 2020 року строк позовної давності продовжився на строк дії карантину, який тривав до 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року, а починаючи з 24 лютого 2022 року строк позовної давності продовжився на строк дії в Україні воєнного стану, який діє на даний час.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 21.11.2006 року між АТ «УкрСиббанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про надання кредиту № 0, згідно з умовами якого відповідачу надано кредит у розмірі 85 000 швейцарських франків з терміном повернення в строк до 20.11.2013 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 березня 2010 у справі № 2-684/10 стягнуто з ОСОБА_1 на користь АКБ «УкрСиббанк» 569799,27 грн заборгованості за договором про надання кредиту № 0.

ТОВ «Кей - Колект» згідно договору факторингу №4 від 11.06.2012 року набуло право вимоги до позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором № 0 від 21.11.2006 року.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 листопада 2012 року замінено сторону виконавчого провадження стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ТОВ «Кей-Колект» по виконанню рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.03.2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на АЕБ «УкрСиббанк» 569799, 27 грн боргу за договором кредиту №0 від 21.11.2006 року та 1880 гривень судових витрат.

Згідно постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 17.07.2017 року, виконавчий лист №2-684/10, виданий 12.05.2010 року Тернопільським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь Укрсиббанку 569 799,27 грн заборгованості по кредиту повернуто стягувачу.

Згідно із приписами ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому боржник зобов`язаний вчинити на користь кредитора певну дію (передати майно,виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною другою статті встановлено, що зобов`язання виникає з підстав встановлених ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Частиною 5 статті визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, тобто ч.5 ст. 11 ЦК України прямо передбачає можливість виникнення грошового зобов`язання на підставі судового рішення, а відтак і застосування до боржника, що прострочив виконання зобов`язання, негативних наслідків, установлених ч.2 ст. 625 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.

При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та пункті 6.19. постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).

Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 березня 2010 у справі № 2-684/10 стягнуто з ОСОБА_1 на користь АКБ «УкрСиббанк» 569799,27 грн заборгованості за договором про надання кредиту № 0.

Згідно укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» договору факторингу №4 від 11.06.2012 року право вимоги по кредитному договору № 0 від 21.11.2006 року перейшло до ТОВ «Кей-Колект».

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 листопада 2012 року замінено сторону виконавчого провадження стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ТОВ «Кей Колект» по виконанню рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.03.2010 року.

Тобто,на підставі рішення суду у ОСОБА_1 виникло грошове зобов`язання перед ТОВ «Кей Колект», яке є правонаступником ПАТ « УкрСиббанк».

Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду викладених у постановах № 686/21962/15 від 16 травня 2018 року, № 459/3560/15 від 11 липня 2018 року .

Даних про добровільне або примусове виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 листопада 2012 року матеріали справи не містять.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання, підтвердженого рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 березня 2010 у справі № 2-684/10.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446 цс 18, вказано, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

Судом першої інстанції правильно взято базову суму, яка визначена судовим рішенням 569 799,77 грн для здійснення обчислення сум, визначених статтею 625 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції перевіривши розрахунок заявлених до стягнення 3% річних та нарахованих інфляційних втрат за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року, погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача ТОВ «Кей-Колект» інфляційних втрат за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року в сумі 276 309,09 грн та трьох відсотків річних від простроченої суми за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року в сумі 83 783,91 грн.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19).

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Тобто, строки давності щодо вимог про стягнення сум за статтею 625ЦК України, які не спливли на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року), продовжуються на строк дії такого карантину.

Такі висновки щодо застосування Закону № 540-ІХ викладені в пункті 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22), а також в постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року в справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22), від 16 листопада 2023 року в справі № 487/1342/21 (провадження № 61-4298св23), від 20 квітня 2023 року в справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св22).

Згідно із Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ), що набрав чинності 17 березня 2022 року, Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 19, за змістом якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану

Закон № 2120-ІХ виключив можливість нарахування сум за статтею 625ЦК України з 24 лютого 2022 року, однак не змінив положення пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ щодо продовження строку давності, зокрема за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних, нарахованих до 24 лютого 2022 року, на період дії карантину.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач звернувшись до суду з позовом у жовтні 2024 року не пропустив строк позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України, оскільки такі строки було продовжено Законом № 540-IX та Законом № 2120-ІХ.

Відповідно до пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Однак, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.

Так, відповідно до наведеної норми, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону, нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Викладене узгоджується із правовими висновками, висловленими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Враховуючи те, що ТОВ «Кей-Колект» звернулося до суду з позовом про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу, тому пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що до спірних правовідносин положення пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень не підлягає застосуванню і доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, строк повторного пред`явлення до виконання виконавчого листа №2-684/10 від 12.05.2010 року завершився 17.07.2020 року і, що вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки щодо актуальної вимоги і не допускається щодо вимоги строк пред`явлення якої минув, з огляду на наступне.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 6 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) дійшла висновку, що системне тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, отже кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

В даній справі основна вимога кредитора вже захищена судом у рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 березня 2010 року №2-684/10, за яким з відповідача стягнуто суму заборгованості, а отже зобов`язання не можна вважати натуральним.

При цьому, та обставина, що ТОВ «Кей Колект» пропущено строк на пред`явлення виконавчих листів у справі №2-684/10 до виконання не має правового значення, оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року по справі №916/190/18).

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про неврахування судом висновків Верховного Суду, викладених у постановах у справі №285/3536/20 від 23 листопада 2022 року, у справі №756/9094/15 від 03 квітня 2019 року, у справі №910/4590/19 від 07 квітня 2020 року, виходячи з наступного. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин». З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) визначається з урахуванням обставин кожної справи. Колегія суддів вважає, що висновки у постановах на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними із правовідносинами у цій справі, оскільки фактичні обставини справи є різними.

Представник скаржника у судовому засіданні послалась на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 січня 2025 року, якою у задоволенні заяви ТОВ «Кей-Колект» про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання у справі №2-684/10 за позовом АКБ «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором відмовлено.

Колегія суддів зауважує, що зазначена ухвала винесена після ухвалення оскаржуваного рішення, на час ухвалення оскаржуваного рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2024 року матеріали справи не містили відомостей про наявність судового рішення, яким відмовлено позивачу у поновленні пропущеного строку на пред`явлення виконавчого документу до виконання та видачі дубліката виконавчого листа.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2024 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, тому суд апеляційної інстанції не здійснює перерозподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 березня 2025 року

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.А. Девляшевський

Є.Є. Мальцева