П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2025 року м. Київ

Справа №759/7147/16-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/973/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Верланова С.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Цюрпіти Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області ухваленого під головуванням судді Карабаза Н.Ф. 29 січня 2024 року в м. Ірпінь, дата складення повного тексту рішення не зазначена, та апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АВЕРС-СІТІ» на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області постановлену під головуванням судді Карабаза Н.Ф. 15 квітня 2024 року в м. Ірпінь, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тіщенко Наталія Михайлівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «АВЕРС-СІТІ» про визнання недійсним договору дарування, поділ майна та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В

У травні 2016 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив: визнати недійсним договір дарування від 22.12.2014 квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 1629, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Тіщенко Н.М.

Поділити майно, набуте за спільні кошти подружжя, наступним чином:

визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 серпня 2015 року, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року залишено без змін, у цивільній справі № 759/16423/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» про поділ спільного майна подружжя, вимоги в частині поділу спільного сумісного майна подружжя задоволено шляхом виділення в рівних частинах права покупця передбачені попереднім договором № G 260, укладеним 22 серпня 2011 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Аверс-Сіті» для оформлення в майбутньому договору купівлі-продажу однокімнатної квартири та встановлено, що останні перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 серпня 2006 року по 20 жовтня 2011 року і за період спільного проживання проінвестували будівництво однокімнатної квартири, для цього 07.08.2006 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Регіональні будівні інвестиції» укладено договір бронювання об'єкта нерухомості № G260 - Б2, а саме, однокімнатної квартири, яким погоджено та визначено особливості реалізації права на придбання об`єкта у власність ОСОБА_2 при погашенні пакету цінних паперів, умови та порядок бронювання об'єкта. Пунктом 1.2 договору бронювання передбачено, що об`єкт бронюється за умови придбання ОСОБА_2 пакету цінних паперів в кількості, визначеній у п.1.4. цього договору, за формулою: кількість кв.м. загального житлового приміщення поділена на 0,01 кв. м. дорівнює необхідній кількості облігацій. Для виконання договору бронювання об`єкта нерухомості № G 260 - Б2В від 07.08.2006 року з ОСОБА_2 укладено договір купівлі - продажу цінних паперів № G 260 - К2 К- 40 - 6 від 07 серпня 2006 року, на підставі якого придбано 4948 штук цінних паперів за 227135, 47 грн.

Для придбання цінних паперів 22 грудня 2006 року між ОСОБА_2 та ПАО КБ «Надра» укладено кредитний договір № 205/П/ПР/2006-840, зобов`язання перед кредитором виконані до розірвання шлюбу між сторонами, а саме 06 січня 2010 року.

ОСОБА_2 відступаючи право вимоги за договором бронювання об`єкта нерухомості № G 260 - Б2 від 07 серпня 2006 року уклала 22 серпня 2011 року з ТОВ «Аверс-Сіті» попередній договір № G260 для оформлення в майбутньому договору купівлі-продажу однокімнатної квартири, ціна якої становить 227135, 47 грн, що складає вартість придбаних цінних паперів.

На початку квітня 2016 року позивач звернувся до ТОВ «Аверс-Сіті», з проханням пояснити на якій стадії знаходиться будівництво заброньованого об`єкту, йому було повідомлено, що квартира передана у власність ОСОБА_2 , на виконання попереднього договору №G260 від 22 серпня 2011 року.

Враховуючи інформацію отриману від забудовника, позивач звернувся з запитом до реєстру речових прав на нерухоме майно, де дізнався що 22 грудня 2014 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Тіщенко Н.М посвідчено договір дарування, на підставі якого ОСОБА_3 набула права власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка придбана за спільні кошти подружжя.

При зміні власника спірної квартири, шляхом укладання договору купівлі-продажу квартири від 29 липня 2013 року, реєстраційний номер 1368, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Тарасюком М.В. та договору дарування від 22.12.2014 року, реєстраційний номер 1629, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Тіщенко Н.М. не враховано, що подарована квартира придбана за спільні з кошти подружжя і він не надавав згоди на укладання договору дарування, а тому даний правочини повинен бути визнаний недійсним. Добровільно здійснити поділ сумісно нажитого майна відповідачк відмовляється.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 29 січня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тіщенко Наталія Михайлівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті`про визнання недійсним договору дарування, поділ майна та визнання права власності - залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що зі змісту договору купівлі продажу квартири від 29.07.2013 року та договору дарування квартири від 22 грудня 2014 року не вбачається той факт, що підставами для укладання вказаних договорів був саме попередній договір №G 260 - Б2 від 22 серпня 2011 року чи інші договори, які були укладені із ОСОБА_2 (договір бронювання об'єкта нерухомості №G 260 - Б2В від 07 вересня 2006 року, договір купівлі - продажу цінних паперів № G 260 - К2 К- 40 - 6 від 07 вересня 2006 року) і що кошти, на які посилається позивач у своїй позовній заяві як на підставу заявлених позовних вимог, були витрачені саме на придбання квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 46,6 кв.м.

Суд також звернув увагу і на ті обставини, що на час укладання договору купівлі-продажу квартири від 29.07.2013 року власником квартири АДРЕСА_2 було Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 ,виданого 07 грудня 2012 року виконавчим комітетом Коцюбинської селищної ради на підставі рішення № 270 від 22 вересня 2011 року.

Отримання у власність даної квартири Товариством з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» позивачем по справі у передбаченому законом порядку не було оскаржено та не оскаржується на даний час.

Також, позивачем не оскаржується і укладений 29 липня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири.

За таких обставин, суд вважав позов безпідставним, не доведеним та таким, що не підлягає до задоволення.

Щодо заяв представників відповідачів про застосування строків позовної давності за даним позовом, то суд першої інстанції виходив з того, що оскільки суд відмовляє позивачу у позові по суті, то строки позовної давності не застосовуються.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 15 квітня 2024 року заяву Товариство з обмеженою відповідальністю «АВЕРС-СІТІ» про ухвалення додаткового рішення - залишено без розгляду.

Ухвала суду мотивована тим, що заявапро стягнення із позивача витрат на професійну правничу допомогу подана заявником з пропуском процесуальних строків, а тому підлягає залишенню без розгляду.

Не погодився із рішення суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 , ним подано апеляційнускаргу, в якій він вказує на те, що рішення суду є необгрунтованим та таким, що прийнято із грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з невірним тлумаченням норм діючого законодавства, з порушенням права позивача на справедливий суд.

Позивач вказує на те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не навів мотивів відмови у задоволенні позову, грубо проігнорував висновки Верховного Суду, в яких чітко визначені норми матеріального та процесуального права, які необхідно застосовувати в даних спірних правовідносинах.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

ТОВ «Аверс-Сіті» не погодилось із ухвалою суду від 15 квітня 2024 року про залишення заяви про ухвалення додаткового рішення без задоволення, представником товариства подана апеляційна скарга, в якій він вказує на те, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та не правильно застосовано норми матеріального права.

Представник вказує на те, що враховуючи правові позиції Верховного Суду, у разі неподання стороною попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат, тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Так, представник ТОВ «Аверс-Сіті» у судовому засіданні 29 січня 2024 року повідомив суд, що докази витрат на надання правової допомоги будуть подані до суду протягом 5-ти днів з моменту ухвалення рішення у даній справі.

30 січня 2024 року, адвокат поштою направив на адресу суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення, у додатках до якої містилися докази направлення такої заяви іншим учасникам, зокрема позивачу.

Позивач жодним чином не заперечував щодо ухвалення додаткового рішення та те, що ТОВ «Аверс-Сіті» начебто не повідомляло про попередній орієнтовний розмір витрат на надання правової допомоги.

Представник зазначає, що у позивача було достатньо часу для підготовки клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, однак останній таким правом не скористався, а тому ТОВ «Аверс-Сіті» не порушило принцип змагальності.

На підставі викладеного, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 - Васюк М.М. вказує на те, що доводи наведені в апеляційній скарзі позивачем є необгрунтованими, безпідставними та такими, що не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Також представник повідомляє, що ними буде подано заяву про ухвалення додаткового рішення протягом 5-ти днів з моменту ухвалення рішення у даній справі. Орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу складає 10000,00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача представник ТОВ «Аверс-Сіті» - Васюк М.М. вказує на те, що доводи наведені в апеляційній скарзі позивачем є необгрунтованими, безпідставними та такими, що не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Також представник повідомляє, що ними буде подано заяву про ухвалення додаткового рішення протягом 5-ти днів з моменту ухвалення рішення у даній справі. Орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу складає 10000,00 грн.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та її представник - адвокат Васюк М.М. заперечували щодо задоволення апеляційних скарг, просили залишити рішення суду першої інстанції та ухвалу суду без змін.

Інші учасник справи, в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, а тому керуючись положеннями ч.2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглядати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, які з`явились в судове засідання, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухвалених судових рішень, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що 07 вересня 2006 року між відповідачем ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Регіональні будівні інвестиції» було укладено договір бронювання об'єкта нерухомості № G 260 - Б2, а саме, однокімнатної квартири, яким погоджено та визначено особливості реалізації права на придбання Об`єкта у власність відповідача ОСОБА_2 при погашенні пакету цінних паперів, умови та порядок бронювання Об'єкта.

Пунктом 1.2 Договору бронювання передбачено, що Об`єкт бронюється за умови придбання відповідачем ОСОБА_2 пакету цінних паперів в кількості, визначеній у п.1.4. цього Договору, за формулою: кількість кв. м. загального житлового приміщення поділена на 0,01 кв. м. дорівнює необхідній кількості облігацій /т.1 а.с. 101-103/.

Для виконання Договору бронювання об'єкта нерухомості № G 260 - Б2В від 07 вересня 2006 року з відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір купівлі - продажу цінних паперів № G 260 - К2 К- 40 - 6 від 07 вересня 2006 року, на підставі якого придбано 4948 штук цінних паперів за 227135,47 грн /а.с. 97-99/.

Для придбання цінних паперів 22 грудня 2006 року між відповідачем ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 205/П/ПР/2006-840 /т.1 а.с. 89-91/.

Станом на 06 січня 2010 року зобов`язання за вказаним кредитним договором були виконані, що стверджується довідкою філії ВАТ КБ «Надра» від 15 січня 2010 року № 176/ОПП /т.1 а.с. 88/.

Відповідач ОСОБА_2 відступаючи право вимоги за Договором бронювання об`єкта нерухомості № G 260 - Б2 від 07 вересня 2006 року уклала 22 серпня 2011 року з ТОВ «АВЕРС СІТІ» попередній договір №G260 для оформлення в майбутньому договору купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_3 , ціна якої становить 227135, 47 грн /т.1 а.с. 86,87/.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2011 року встановлено, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 04 серпня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, з лютого 2010 року спільне господарство не ведуть, не підтримують шлюбні стосунки, мають окремий бюджет та проживають окремо. Даний шлюб було розірвано /т.1 а.с. 17/.

Згідно договору купівлі-продажу квартири, укладеного 29 липня 2013 року між ТОВ «Аверс-Сіті» (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) продавець передає, а покупець приймає у власність нерухоме майно: однокімнатну квартиру, житловою площею18,2 кв.м, загальною площею 46,6 кв.м., право власності на яку зареєстроване 20 травня 2013 року Реєстраційною службою Ірпінського міського управління юстиції Київської області (номер запису про право власності: 1580630, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09), та яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (далі - квартира).

Згідно п.2 договору вказана вище квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , виданого 07 грудня 2012 року Виконавчим комітетом Коцюбинської селищної ради Київської області, на підставі рішення виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради від 22 вересня 2011 року, №270, зареєстрована 20 травня 2013 року Реєстраційною службою Ірпінського міського управління юстиції Київської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09.

Згідно п. 5 договору продавець свідчить, що відчужувана квартира належить власнику на праві приватної власності, на момент укладання цього договору, нікому іншому не продана, не подарована, не заставлена, іншим способом не відчужена, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесена, як юридична адреса не використовується; на вказане вище майно не поширюються права третіх осіб (в тому числі неповнолітніх та малолітніх дітей, недієздатних осіб) як у межах, так і за межами України. Покупець, ОСОБА_2 , в зареєстрованому шлюбі не перебуває, однією сім`єю з особами, з якими мала б право укласти шлюб в даний час не проживає. Грошові кошти, що витрачаються на придбання квартири не є спільною сумісною власністю, є її особистими заява відповідного змісту додається до договору, що зберігається в справах нотаріуса /т.1 а.с. 11/.

Згідно договору дарування квартири укладеного 22 грудня 2014 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарована), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тіщенко Н.М., зареєстрованого в реєстрі за №1629, дарувальник передає безоплатно матері, а обдаровувана приймає від доньки у власність квартиру під номером АДРЕСА_2 . Згідно п.2 вказаного договору квартира, яка відчужується за цим договором, належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі: договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасюком М.В. 29 липня 2013 року за реєстровим № 1368, право власності зареєстровано в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29 липня 2013 року, номер запису про право власності: 1901447, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09 /т.1 а.с. 12,13/.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності щодо об`єкта нерухомого майна від 29 липня 2013 року квартира АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 , підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер 1368, від 29 липня 2013 року /т.1 а.с. 16/.

Згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 серпня 2015 року у цивільній справі № 759/16423/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» про поділ спільного майна подружжя, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набуте за час перебування в шлюбі наступним чином: виділено ОСОБА_1 1/2 частину прав покупця передбачених попереднім договором № G260 від 22 серпня 2011 року; виділено ОСОБА_2 1/2 частину прав покупця передбачених попереднім договором № G 260 від 22 серпня 2011 року. В задоволенні іншої частини заявлених вимог відмовлено /т.1 а.с. 7,8/.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 листопада 2015 року у цивільній справі № 759/16423/14-ц апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 серпня 2015 року залишено без змін /т.1 а.с. 9,10/.

В листі ТОВ «Аверс-Сіті» від 25 жовтня 2016 року наданого на адвокатський запит зазначено, що при проведенні інвентаризації приміщень корпусу 1 секції 4 по АДРЕСА_5 представники КП КОР «Ірпінське бюро технічної інвентаризації» почали нумерацію квартир з ліва на право, що і призвело до зміни нумерації квартири з «260» на «259» /т.1 а.с. 147/.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач ставив питання про визнання недійсним вказаного договору дарування квартири з тих підстав, що подарована квартира була придбана за спільні кошти подружжя та про визнання за ним та відповідачкою ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру по 1/2 частині.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ст. 68 цього Кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до ч 1 ст. 70СК України у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Згідно вимог ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин (ч. 3 ст. 215 ЦК України)).

Згідно з ч.1 ст.76, ч.1 ст.81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 4 ст.81 ЦПК України визначено, що рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

З наведених обставин вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 04 серпня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2011 року шлюб між сторонами було розірвано.

ОСОБА_2 22 серпня 2011 року уклала з TOB «АВЕРС-СІТІ» попередній договір № G260, відповідно до умов якого сторони ОСОБА_2 та ТОВ «Аверс-Сіті» зобов`язались у майбутньому укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 . Ціна об`єкту визначена у 227135 грн. Також, даним договором обумовлено, що основний договір купівлі-продажу квартири повинен бути укладений 30 грудня 2011 року, але не пізніше 60 робочих днів від дати прийняття в експлуатації об`єкту будівництва.

Пунктом 2.2. вказаного договору передбачено, що з моменту нотаріального посвідчення цього договору, в рахунок належних за Основним договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання, з метою забезпечення реалізації намірів щодо купівлі Об`єкту продажу та своєї платіжної спроможності, забезпечення реалізації намірів щодо купівлі Об`єкту продажу своєї платіжної спроможності, покупець повинен сплатити забезпечувальний внесок, а продавець отримати забезпечувальний внесок у розмірі 227135,47 грн за реквізитами зазначеними в п.9 даного договору.

У випадку невиконання зобов`язання зазначеного у цьому пункті покупцем у встановлений цим пунктом строк, цей договір вважається розірваним на 10 (десятий) банківський день з дня невиконання покупцем зобов`язання зазначеного в цьому пункті. Договір купівлі-продажу був укладений ОСОБА_2 з ТОВ «Аверс-Сіті» 29 липня 2013 року, тобто майже через 2 роки після дати зазначеної в Попередньому договорі.

Матеріали справи не містять та позивачем не було надано жодних належних доказів, які б свідчили про укладення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Основного договору за Попереднім договором в строки та в порядку передбачені умовами Попереднього договору. Таким чином, відсутні підстави вважати, що було укладено Основний договір купівлі-продажу квартири на вимогу за Попереднім договором № G260 - Б2 від 22 серпня 2011 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Аверс-Сіті».

Крім того, зі змісту договору купівлі продажу квартири від 29 липня 2013 року та договору дарування квартири від 22 грудня 2014 року не вбачається, що підставами для укладання вказаних договорів був саме Попередній договір № G 260 - Б2 від 22 серпня 2011 року, і що кошти, на які посилається позивач у своїй позовній заяві, як на підставу заявлених позовних вимог, були витрачені саме на придбання квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 46,6 кв.м.

Також слід зазначити, що на час укладання договору купівлі-продажу квартири від 29 липня 2013 року власником квартири АДРЕСА_2 було Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 ,виданого 07 грудня 2012 року виконавчим комітетом Коцюбинської селищної ради на підставі рішення № 270 від 22 вересня 2011року.

За таких обставин, позивачем не було доведено належними та допустимими доказами, що подарована квартира була придбана за спільні кошти подружжя, а тому відсутні підстави для визнання за ним та відповідачем ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру по 1/2 частині. А тому висновки суду першої інстанції про безпідставність та недоведеність позивачем заявлених ним позовних вимог, є законними та обгрунтованими.

Доводи, наведені позивачем в апеляційній скарзі є узагальненими, і зводяться до незгоди з висновками суду, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

З огляду на вищевикладене та керуючись ст. 375 ЦПК України, а також те, що при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено, апеляційний суд доходить висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ТОВ «Авер-Сіті» щодо ухвали суду першої інстанції про відмову у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

30 січня 2024 року представником ТОВ «Аверс-Сіті» - адвокатом Васюком М.М. було подано до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій він вказував, що у судовому засідання 29 січня 2024 року ним було повідомлено суд, що попередній орієнтовний розрахунок судових витрат на правову допомогу складає 6000,00 грн. Остаточний розмір витрат буде визначений з урахуванням вчинених процесуальних дій. На підтвердження понесених витрат на оплату правничої допомоги, ТОВ «Аверс-Сіті» були надані наступні документи: 1) договір № 138 про надання правової допомоги від 01 березня 2022 року; 2) додаток № 16 від 31 березня 2023 року до договору № 138 про надання правової допомоги від 01 березня 2022 року; 3) акт наданих послуг від 30 січня 2024 року згідно договору № 138 про надання правової допомоги від 01 березня 2022 року; 4) звіт про обсяг наданих послуг від 30 січня 2024 року згідно договору № 138 про надання правової допомоги від 01 березня 2022 року.

На підставі викладеного, просив суд заяву про ухвалення додаткового рішення задовольнити та стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Аверс-Сіті» понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн.

Залишаючи заяву про ухвалення додаткового рішення залишено без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що заява подана заявником з пропуском процесуальних строків.

У ч. 1 ст. 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Положеннями ст.134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно із ч. 1 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави) підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст.137 ЦПК України).

В силу ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Положеннями ст.127 ЦПК України врегульовані питання поновлення та продовження процесуальних строків і відповідно до частини 1 цієї статті суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

У постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі №520/8662/19 зазначено, що сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

З матеріалів справи, зокрема з звукозапису судового засіданні від 29 січня 2024 року вбачається, що в судовому засіданні 29 січня 2024 року представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ТОВ «Аверс-Сіті» - адвокат Васюк М.М. висловив свою позицію щодо позовних вимог в дебатах, зазначивши, що просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, щодо судових витрат просив суд покласти їх на позивача в даній справі. Про те, що, він має намір стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу, в тому числі в розмірі 6000,00 грн адвокат Васюк М.М., як представник ТОВ «Аверс-Сіті» не заявляв.

Таким чином, представник ТОВ «Аверс-Сіті» не скористався своїм правом та не зробив відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів та під час судових дебатів, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про залишення заяви ТОВ «Аверс-Сіті» про стягнення із позивача витрат на професійну правничу допомогу без розгляду.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що представником ТОВ «Аверс-Сіті» у судовому засіданні 29 січня 2024 року було повідомлено суд, що докази витрат на надання правової допомоги будуть подані до суду протягом 5-ти днів з моменту ухвалення рішення у даній справі, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, зокрема протоколом судового засідання та звукозаписом.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги представника третьої особи не спростовують вказані висновки суду першої інстанції, і підстав для скасування ухвали суду від 15 квітня 2024 року з мотивів викладених в апеляційній скарзі не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від29 січня 2024 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АВЕРС-СІТІ» - залишити без задоволення.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 15 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: С.М. Верланов

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 13 березня 2025 року.