Справа № 950/1560/21
Номер провадження 2/950/7/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м.Лебедин

27 лютого 2025 року Лебединський районний суд Сумської області

в складі: головуючого судді Чхайло О. В.,

при секретарі судового засідання Сивоконь А.І.,

за участю: представниці позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звільнення від сплати аліментів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив звільнити його від сплати заборгованості із аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання дітей за період з 14.12.2017 по 01.07.2021, стягнутих відповідно до судового наказу, виданого Лебединським районним судом Сумської області 26.12.2017 року, у розмірі 92935,64 грн. Вирішити при ухваленні рішення долю понесених ним судових витрат.

Вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що він та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням суду від 23.03.2018 шлюб між сторонами було розірвано, але вони продовжували проживати разом, мали спільний бюджет, разом виховували та утримували своїх дітей. У грудні 2017 року вони з відповідачкою посварилися і два тижні проживали окремо, що стало підставою звернення ОСОБА_3 до суду із заявою про стягнення з нього аліментів, а 26.12.2017 Лебединським районним судом Сумської області видано відповідний судовий наказ. У червні 2021 року їх стосунки зіпсувалися та відповідачка подала на виконання судовий наказ про стягнення з нього аліментів, за яким було відкрито виконавче провадження та з 14.12.2017 нараховано заборгованість в розмірі 92935,64 грн. Позивач зазначає, що весь цей час ОСОБА_3 володіла його банківською карткою, на яку йому надходила пенсія з втрати годувальника та пенсія з інвалідності, та, як пояснювала сама відповідачка, кошти вона витрачала виключно в інтересах дітей. Позивач вважає, що ОСОБА_3 таким чином отримувала від нього аліменти у добровільному порядку, втім визнати даний факт та повідомити про це виконавчу службу остання відмовилася. Розмір отриманої пенсії за спірний період становить 136228,75 грн., що на 43293,11 грн. перевищує суму нарахованих аліментів. Тому ОСОБА_2 просить звільнити його від вказаної заборгованості із аліментів за спірний період з 14.12.2017 по 01.07.2021.

У судовому засіданні представниця позивача позовні вимоги підтримала повністю з вище наведених мотивів. Зазначила, що підставою звернення позивача до суду стала та обставина, що він належно виконував свій обов`язок зі сплати аліментів до липня 2021 року, що й було підтверджено в ході судового розгляду матеріалами справи та показами свідків. Також представниця звертає увагу на те, що факт користування банківської карткою ОСОБА_2 відповідачка визнала у судовому засіданні особисто та вказала про це й у відзиві на позовну заяву. Тому вважає доведеним, що кошти з пенсійної картки позивача за спірний період відповідачкою отримувалися і це слід розцінювати саме як добровільна сплата ОСОБА_2 коштів на утримання дітей, що є підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами в силу вимог ст. 197 СК України.

Відповідачка та її представник у судове засідання не з`явилися. В наданих заявах просили справу розглядати без їх участі.

У відзиві на позовну заяву відповідачка зазначила, що, перебуваючи в шлюбних відносинах з позивачем та завжди перебуваючи в складному матеріальному становищі, вона була змушена подати на аліменти. ОСОБА_2 знав про виданий судовий наказ та попросив її не звертати його до примусового виконання, оскільки йому було соромно перед колективом, що з нього будуть вираховувати кошти на утримання дітей. Він пообіцяв сплачувати щомісяця їй певну суму грошей, але жодного разу виплати не здійснив. Стосовно банківської картки, яку нібито ОСОБА_2 віддав їй на добровільне виконання наказу про стягнення аліментів, зазначила, що після розлучення вони дізналися про державну програму «Теплі кредити» і вирішили утеплити будинок, який належить їм спільно на праві власності. Вона запитала у позивача чи буде він згоден спачувати кредит, на що той погодився. Свідком зазначеного була її знайома ОСОБА_6 , в присутності якої все відбувалося. Після цього позивач поїхав до Польщі на заробітки та залишив їй свою банківську картку щоб вона сплачувала два кредити та комунальні послуги. Вважає позов надуманим і не обґрунтованим та просить залишити заявлені ОСОБА_2 вимоги без задоволення.

При цьому в ході судового розгляду від ОСОБА_3 надійшла заява (а.с. 203) про відмову від допиту свідка ОСОБА_6 , яку в раніше заявленому клопотанні сторона відповідачки просила викликати та допитати у судовому засіданні з приводу того факту на які цілі відповідачкою витрачалися грошові кошти з банківської картки позивача.

Свідок ОСОБА_7 , допитаний у судовому засіданні, показав, що позивач є його рідним братом. Розлучилися сторони остаточно після того як брату принесли документи про борг по аліментам. До того часу вони проживали разом, вели спільне господарство, хоча й були розлучені. Фінансами розпоряджалася відповідачка. Позивач отримував пенсію на карточку в межах 3000-4000 грн. і коли наприкінці 2018 року він поїхав на заробітки до Польщі, то картку залишив дружині. Їздив так на роботу він тричі по три місяці з перервами. Він його відвозив і зустрічав в с. Штепівка, а відповідачка їздила разом з ними та проводжала ОСОБА_2 як дружина. Про те, що карточка знаходилася у відповідачки брат йому розповідав особисто та пояснював, що картку він їй надав щоб ОСОБА_3 використовувала з неї кошти як аліменти на дітей. Він особисто бачив карточку у відповідачки і та цього не приховувала. Також зазначив, що з Польщі брат привозив зароблені кошти. Вперше привіз близько 30000 грн. і на ці кошти купив дружині і дітям телефони.

Свідок ОСОБА_8 , допитана у судовому засіданні, показала, що сторони проживали як одна сім`я і вперше вони припинили шлюбні стосунки десь наприкінці 2017 на початку 2018. Тоді відповідачка подала на аліменти, але потім вони продовжували проживати разом як одна сім`я. Подружні стосунки остаточно припинили десь у липні 2021. На той час позивач звернувся до неї за порадою як йому бути у зв`язку з тим, що дружина пред`явила йому дуже великий борг по аліментам. Він у її присутності телефонував до відповідачки і просив вирішити спірне питання мирним шляхом, але вона відмовила і порекомендувала звертатися до суду. ОСОБА_3 їй особисто говорила, що пенсійна карточка чоловіка знаходиться у неї і вона нею розпоряджається. Підтверджує, що позивач постійно утримував своїх дітей. Він неодноразово їздив на заробітки за кордон та купував дружині і дітям мобільні телефони, одяг і інші побутові речі.

Заслухавши представницю позивача, свідків, дослідивши докази у справі, суд зазначає наступне.

Судовим розглядом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 7), від якого мають дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8, 9).

Відповідно до судового наказу Лебединського районного суду Сумської області від 26.12.2017 (а.с. 11) з позивача стягнуто аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання зазначених дітей до їх повноліття, щомісячно в розмірі однієї третини від його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 14.12.2017.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 23.03.2018 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано (а.с. 10).

19.07.2021 на підставі заяви ОСОБА_3 про примусове виконання зазначеного судового наказу Лебединським відділом ДВС у Сумському районі Сумської області Північно-Схінного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) було відкрито виконавче провадження ВП № 66116138 про стягнення з ОСОБА_2 коштів на утримання дітей (а.с. 12).

В той же час державним виконавцем нараховано ОСОБА_2 заборгованість по сплаті аліментів за період з 14.12.2017 по липень 2021 в сумі 92935,64 грн. (а.с. 13).

Позивач з діями відповідачки та нарахованою заборгованістю не погоджується, посилаючись на те, що весь цей час вони з ОСОБА_3 спільно проживали, разом утримували та виховували дітей. Аліменти ним сплачувалися добровільно, так як остання володіла його банківською карткою, з якої отримувала кошти та витрачала їх на дітей. Розмір отриманих відповідачкою коштів за спірний період становить 136228,75 грн., що перевищує суму нарахованої заборгованості по аліментах, у зв`язку з чим ОСОБА_2 вважає, що він від такої заборгованості підлягає звільненню.

Суд повністю погоджується з доводами останнього та при ухваленні рішення зважає на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

Судовим розглядом встановлено та не оспорюється ніким із учасників справи, що ОСОБА_2 належить банківська картка, на яку у спірний період він отримував пенсію з втрати годувальника та з інвалідності, що також встановлено й з довідок про доходи Білопільського об`єднаного УПФУ та УПСЗН Лебединської міської ради (а.с. 14, 15-18).

В той же час з показів допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8 встановлено, що після розлучення сторони продовжували проживали разом як одна сім`я та в ході судового розгляду ОСОБА_3 визнала ту обставину, що належна позивачеві банківська картка перебувала у її володінні і вона особисто розпоряджалася коштами, які зараховувалися на зазначену картку. Факт зняття коштів доводиться випискою по картковому рахунку за період з 03.01.2028 по 26.07.2021 (а.с 19-38).

Втім, неоспорюючи даного факту, відповідачка послалась на те, що кошти вона використовувала не як аліменти на утримання дітей, а на погашення кредиту і оплату комунальних послуг та на підтвердження своїх заперечень просила допитати у судовому засіданні свідка ОСОБА_6 , якій відомо на які цілі витрачалися грошові кошти з банківської картки ОСОБА_2 .

Однак, в подальшому ОСОБА_3 відмовилася від допиту даного свідка і просила розглядати справу за наявними матеріалами, про що зазначила у своїй заяві (а.с. 203).

Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України установлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За змістом ст. ст. 76-78, 81 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовившись від допиту свідка ОСОБА_6 , не надавши інших доказів на підтвердження своїх заперечень щодо вимог позивача, відповідачка таким чином розпорядилася на власний розсуд своїми правами щодо предмета спору та на дамку суду не довела тих обставин, про які, зокрема, зазначила у відзиві на позов.

В той же час суд знаходить обґрунтованими та погоджується з доводами ОСОБА_2 стосовно цілей, на які відповідачкою витрачалися кошти з його банківської картки, а саме вважає, що кошти були витрачені саме на утримання дітей, оскільки такі доводи сторони об`єктивно стверджуються наявними у справі письмовими доказами, а також показами свідків, які в ході судового розгляду показали, що у спірний період часу між сторонами тривали нормальні подружні стосунки і банківська картка позивача у цей час перебувала у користуванні ОСОБА_3 , на яку надходили належні позивачеві кошти у виді пенсійних виплат і які вона в свою чергу використовувала як аліменти на дітей.

При цьому суд зазначає, що надані стороною докази (а.с. 78, 79, 80, 81) не спростовують встановлених обставин стосовно сплати позивачем коштів на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та вважає, що протилежний висновок ґрунтувався на припущеннях, які в основу свого рішення суд покласти не може.

Частиною другою статті 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ від 26.04.2001 р. кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789 ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами; за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року суд, у випадках передбачених ст. 197 СК України, може частково або повністю звільнити платника аліментів від сплати заборгованості по аліментам.

З аналізу зазначеної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя.

Викладене повністю узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах №343/860/17 від 21.11.2018 та №344/12158/16-ц від 01.08.2018.

Виходячи із встановлених обставин справи, вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку, що використання відповідачкою грошових коштів позивача доводить, що діти фактично перебували на утриманні батька. Зазначена обставина є суттєвою та має тягнути за собою, як наслідок, звільнення ОСОБА_2 від заборгованості по аліментах в сумі 92935,64 грн., нарахованих за період з 14.12.2017 по 01.07.2021 згідно судового наказу, виданого Лебединським районним судом Сумської області 26.12.2017 року, а тому такі його вимоги підлягають задоволенню повністю.

Ухвалюючи рішення, суд також вважає необхідним вирішити долю понесених ОСОБА_2 і документально підтверджених судових витрат (а.с. 58), а саме стягнути з відповідачки на його користь сплачений судовий збір в розмірі 992,40 грн.

На підставі вище наведеного, керуючись Конституцією України, Конвенцією ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року, ст. ст. 7, 180, 181, 182, 184, 197 СК України,Законом України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ від 26.04.2001 р., ст. ст. 2-5, 76-81, 258-259, 263-265, 273 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Звільнити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )) від сплати заборгованості із аліментів на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )) на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період з 14.12.2017 по 01.07.2021, стягнутих відповідно до судового наказу, виданого Лебединським районним судом Сумської області 26.12.2017 року, у розмірі 92935,64 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )) на відшкодування судового збору 929,40 грн.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07.03.2025.

Суддя Олександр ЧХАЙЛО