Справа № 485/1558/24
Провадження №2/485/10/25
Рішення

іменем України

14 березня 2025 року м.Снігурівка

Снігурівський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючий - суддя Соловйов О.В.,

секретар судового засідання Гусарова І.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Кисіль В.М. (в режимі відеоконференції),

представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Давидової О.Ю. (в режимі відеоконференції),

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Тихоши С.М. (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Снігурівка Миколаївської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування грошових коштів дійсним та визнання майна особистою власністю,

встановив:

У липні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом.

Позов обґрунтовує тим, що 20 лютого 2015 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який розірвано рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 28 жовтня 2022 року. Під час шлюбу було придбано і яке є в наявності станом на 11 серпня 2021 року, коли надійшла позовна заява від відповідача ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, а саме: земельну ділянку за кадастровим номером :26:000:0027, площею 2 га, вартістю 53400,00 грн, що розташована у Баштанському (колишньому Снігурівському) районі Миколаївської області, відповідно до договору купівлі-продажу від 05 червня 2020 року посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міщенко М.В.; будівлю з прилеглими до неї господарськими та побутовими будівлями і спорудами, разом із земельною ділянкою для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, площею 0,066 га, за кадастровим номером :37:034:0034, вартістю 61402,00 грн, що розташовані по АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу від 26 червня 2020 року посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М.; земельну ділянку за кадастровим номером :37:034:0007, площею 0,0241 га, вартістю 5257,00 грн, що розташована по АДРЕСА_2 , відповідно до договору купівлі-продажу від 26 червня 2020 року посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М.; транспортний засіб марки PEUGEOT, 2003 р.в., державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , VIN номер НОМЕР_2 , вартістю 5087,00 грн, оформленого на ім"я ОСОБА_2 , відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 5980/20/001538 від 26 серпня 2020 року.

За час проживання однією сім"єю з відповідачем ОСОБА_2 , вона отримала від своєї матері ОСОБА_3 шляхом дарування останньою грошових коштів у сумі 1500000,00 грн, які були їй надані відповідно до письмового договору дарування коштів від 20 травня 2020 року, умовою якого було придбання вище зазначеного майна. Цього ж дня вона отримала вказані кошти, в чому власноруч розписалася. Та обставина, що договір дарування грошових коштів не був посвідчений нотаріально, як того вимагає законодавство, пояснює тим, що після того, як відповідач ОСОБА_2 залишився без роботи, а вона була вагітною, коштів для забезпечення родини не було, мати вирішила їй подарувати грошові кошти для покупки нею магазину, земельних ділянок та автотранспорту, щоб у подальшому вона мала джерело доходів від ведення підприємницької діяльності. Але щоб уникнути в подальшому поділу майна, на вимогу матері вони уклали письмовий договір дарування грошових коштів від 20 травня 2020 року, де передбачили усі істотні умови, який домовилися на протязі декількох днів засвідчити нотаріально. Оскільки на той момент в країні було оголошено жорсткий локдаун, який був направлений на запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, мати через своє погане самопочуття побоювалася за її здоров"я при вагітності та повідомила, що не зможе з"явитися до нотаріуса для засвідчення договору дарування грошових коштів. Через деякий час й вона при вагітності захворіла COVID-19, потім екстрені пологи, тривалий час в пологовому будинку, ускладнення, післяродова адаптація, грудна дитина, всі ці обставини відклали похід до нотаріуса для завірення нотаріальних дій щодо договору дарування цільових грошових коштів. В подальшому її матір відмовилася засвідчувати договір нотаріально, так як вважала що після народження дитини в неї не буде ніяких проблем з чоловіком і це вже не потрібно. Відповідач ОСОБА_2 був присутній у нотаріуса при оформленні правочину та посвідченні договорів купівлі-продажу та надав письмові згоди у нотаріуса на придбання на її ім"я як єдиного власника нежитлового приміщення та земельних ділянок, оскільки знав що вказане майно придбано за її власні кошти. Транспортний засіб зареєстрували на відповідача ОСОБА_2 , оскільки вона була вже на останніх місяцях вагітності.

Оскільки у випадку, коли сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним і при цьому наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається, просить визнати дійсним договір дарування грошових коштів від 20 травня 2020 року, у сумі 1500000,00 грн, укладеного між нею та ОСОБА_3 та визнати її особистою приватною власністю майно подружжя, яке було придбано за вказані кошти саме: будівлю з прилеглими до неї господарськими та побутовими будівлями і спорудами разом із земельною ділянкою для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, площею 0,066 га, за кадастровим номером :37:034:0034, що розташовані по АДРЕСА_1 ; дві земельні ділянки за кадастровим номером :26:000:0027, площею 2 га, розташовану у Баштанському (колишньому Снігурівському) районі Миколаївської області, та за кадастровим номером :37:034:0007, площею 0,0241 га, розташовану по АДРЕСА_2 ; транспортний засіб марки PEUGEOT, 2003 р.в., державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , VIN номер НОМЕР_2 .

В судовому засіданні представник позивача, адвокат Кисіль В.М., підтримав вимоги позову, пояснивши, що спірну суму мати позивачки подарували їй з метою надання майнової допомоги сім`ї доньки для здійснення останньою підприємницької діяльності з метою отримання достатнього доходу. Всупереч вимог закону нотаріально договір дарування коштів не посвідчено, хоча сторони виконали його повністю, а отримані від матері грошові кошти позивач витратила на придбання магазину, земельних ділянок та автотранспорту. Так як між сторонами договору дарування досягнуто згоди щодо істотних умов договору, та відбулося повне виконання договору, просить визнати договір дарування дійсним, а придбане в період шлюбу майно особистою власністю позивачки.

Представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат Давидова О.Ю., просила суд у задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що стороною позивача не доведено неможливість нотаріального посвідчення договору дарування грошових коштів. Також пояснила, що спірне майно позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було придбано за спільні кошти які вони назбирали під час спільного проживання, оскільки обоє працювали та мали змогу відкладати кошти, та вартість спірного майна не може свідчити про те, що вказані кошти вони не мали змоги накопити. Також пояснила, що в 2021 році відповідачем ОСОБА_2 було подано позов до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. Подаючи в 2021 року зустрічний позов позивачка ОСОБА_1 не заперечувала, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя. Адвокат стверджує, що позивачка ОСОБА_1 подаючи відзив на позовну заяву не могла не знати про договір дарування грошових коштів та лише в 2024 році звернулась до суду з позовом про визнання договору дарування дійсним.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов визнала. Суду пояснила, що в травні 2020 року з метою придбання позивачкою ОСОБА_1 майна, вона подарувала останній грошові кошти в сумі 1,5 млн. грн. Оскільки у них з донькою (позивачкою ОСОБА_1 ) та зятем (відповідачем ОСОБА_2 ) були добрі стосунки, а також те, що того часу був карантин, договір дарування грошових коштів нотаріально посвідчений не був. При цьому в договорах купівлі продажу, за твердженням відповідачки ОСОБА_3 , мало бути зазначено, що майно купується на грошові кошти які були подаровані позивачці, однак цього зроблено не було. Також пояснила, що вона зверталась до нотаріуса з проханням нотаріального оформлення договору дарування грошових коштів, однак нотаріус повідомила їй що для цього необхідна присутність відповідача ОСОБА_2 який, в свою чергу мав підтвердити, що подаровані кошти були витрачені на придбання спірного майна.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Тихоша С. М. в судовому засіданні пояснив, що між позивачкою та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір дарування грошових коштів за які були придбано спірне майно. Нотаріально спірний договір нотаріально посвідчений не був, оскільки на момент укладення договору дарування був карантин, потім позивачка народила дитину, згодом народила другу дитину. Також пояснив, що на теперішній час нотаріальне оформлення договору дарування неможливе оскільки в суді розглядається спір щодо цього договору та нотаріуси з цих підстав відмовляються посвідчувати договір дарування.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з"явився, згідно поданої письмової заяви просив розгляд справи проводити без його участі, позов визнає (а.с. 51).

Вислухавши учасників справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов до таких висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_2 з 20 лютого 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 28 жовтня 2022 року, що не заперечується сторонами.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 05 червня 2020 року, укладеного між ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Міщенко М.В., реєстраційний номер 519, ОСОБА_8 зі згоди чоловіка ОСОБА_2 придбала земельну ділянку за кадастровим номером :26:000:0027, площею 2,0000 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована у Баштанському (колишньому Снігурівському) районі Миколаївської області, вартістю 53400,00 грн (а.с. 126-128).

Крім того, відповідно до договору купівлі-продажу від 26 червня 2020 року, укладеного між ОСОБА_9 і ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Бєлік Т.М., реєстраційний номер 279, ОСОБА_8 зі згоди чоловіка ОСОБА_2 придбала будівлю закусочої " ІНФОРМАЦІЯ_1 " з прилеглими до неї господарськими та побутовими будівлями та спорудами ("нежитловий об"єкт"), вартістю 55000,00 грн, разом із земельною ділянкою для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, за кадастровим номером :37:034:0034, площею 0,0066 га, вартістю 6402,00 грн, що розташовані за адресою по АДРЕСА_1 , всього вартість нерухомого майна склала 61402,00 грн (а.с. 82-85).

Також учасниками провадження в судовому засіданні стверджувалось, що відповідно до договору купівлі-продажу від 26 червня 2020 року, ОСОБА_7 придбала земельну ділянку за кадастровим номером :37:034:0007, площею 0,0241 га, що розташована за адресою по АДРЕСА_2 , вартістю 5257,00 грн.

Також учасниками провадження стверджувалось, що відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 5980/20/001538 від 26 серпня 2020 року, ОСОБА_2 придбав транспортний засіб марки PEUGEOT, 2003 р.в., державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , VIN номер НОМЕР_2 , вартістю 5087,00 грн, оформленого на ім"я ОСОБА_2 .

Доказів учасниками провадження на підтвердження купівлі земельної ділянки за кадастровим номером :37:034:0007, площею 0,0241 га та автомобіля марки PEUGEOT, 2003 р.в., державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , VIN номер НОМЕР_2 суду не надано, при цьому учасники провадження не спростовували вказаного факту.

За змістом договору дарування цільових грошових коштів, укладеного у простій письмовій формі, який датовано 20 травня 2020 року, ОСОБА_3 , дарувальник з однієї сторони, подарувала своїй доньці - ОСОБА_8 , обдаровуваній з іншої сторони, а остання прийняла у дар цільові грошові кошти на придбання майна та відкриття підприємницької діяльності у розмірі 1500000,00 грн, в тому числі на придбання: земельної ділянки за кадастровим номером :26:000:0027 площею 2 га; будівлі закусочної " ІНФОРМАЦІЯ_2 " з прилеглими до неї земельними ділянками за адресою АДРЕСА_1 ; для вантажоперевезень (а.с. 7).

Поняття та види правочинів встановлені статтею 202 ЦК України, відповідно до якої правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 205 ЦК України внормовано форми правочину та способи волевиявлення їх учасників.

За змістом означеної норми закону правочини можуть вчинятися усно або в письмовій формі. Форму правочину, якщо інше не встановлено законом, сторони вправі обирати самостійно, що означає право сторін втілювати правочин в будь-яку форму, за винятком, коли законом прямо передбачена певна форма правочину.

Зокрема стаття 208 ЦК України містить перелік правочинів, які належить вчиняти у письмовій формі, і до них відносяться правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК).

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін, як випливає із змісту ст. 209 ЦК України, тобто лише встановлені законом випадки передбачають нотаріальне посвідчення письмового правочину.

Главою 55 ЦК України встановлені зобов`язання, що випливають з договору дарування, за яким у відповідності до ст. 717 ЦК України одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Частиною першою статті 718 ЦК України визначено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Відповідно до частини п`ятої статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, такий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

До валютних цінностей згідно Закону України "Про валюту і валютні операції" № 2473-V111 від 21 червня 2018 року, який набрав чинності 07 липня 2018 року, належить національна валюта (гривня).

У 2020 році неоподаткований мінімум доходів громадян становить 17 грн, тому сума грошових коштів у розмірі 1500000,00 грн, які подаровані позивачці перевищує п`ятидесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а відтак договір дарування такої суми грошей має укладатись у письмовій формі із нотаріальним посвідченням.

Підставами для виникнення прав та обов`язків у відповідності до частини 2 статті 11 ЦК України є, зокрема, договори.

З системного аналізу положень частини 5 статі 719 ЦК України та частини 2 статті 11 ЦК України слідує, що підставою для виникнення правовідносин, які врегульовані договором дарування валютних цінностей на суму, що перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, є укладення договору в письмовій формі та його обов`язкове нотаріальне посвідчення.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, містяться в статті 203 ЦК України.

Однією з таких вимог в силу частини 4 вказаної статті є додержання встановленої законом форми правочину (правочин має вчинятися у формі, встановленій законом).

Правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору встановлені статтею 220 ЦК України, згідно із частиною першою якої у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Поняття нікчемного договору міститься в частині другій статті 215 ЦК України, у відповідності до якої нікчемним правочином є правочин, чия недійсність встановлена законом.

З урахуванням викладеного нікчемним є договір дарування грошових коштів на суму, більшу ніж п`ятдесят розмірів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, який не посвідчений нотаріально.

Правові наслідки недійсного, або нікчемного, правочину за змістом ст. 216 ЦК України полягають в тому, що він не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Разом з тим частиною 2 статті 220 ЦК України передбачена можливість визнання дійсним правочину, що всупереч вимог закону не посвідчений нотаріально.

Умовами для визнання такого правочину дійсним згідно із згаданою правовою нормою є домовленість сторін щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, а також повне або часткове виконання договору, але ухилення однієї із сторін від його нотаріального посвідчення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

В своїй позовній заяві позивачка не вказує обставин які б свідчили про неможливість нотаріального посвідчення договору дарування на теперішній час.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу ( групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу ( групи доказів).

Водночас, належних та достатніх доказів, які б свідчили про те, що позивачка чи відповідачка ОСОБА_3 ухиляються від нотаріального посвідчення договору, обставин, які об`єктивно заважали сторонам договору дарування грошових коштів посвідчити його нотаріально, матеріали справи не містять.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2022 року в справі № 369/7225/19 зазначено, що при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість.

При вирішенні спору суд враховує, що підставою для визнання дійсним не посвідченого нотаріально правочину є не лише безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину, а сукупність такого ухилення з втратою можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин, і констатує недоведеність того, що можливість нотаріального посвідчення правочину на момент звернення до суду втрачена.

Представник позивача, відповідач ОСОБА_3 та її представник посилаються на неможливість нотаріального посвідчення договору дарування в зв`язку з введення карантинних заходів на запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, вагітність позивачки та народження в листопаді 2020 року дитини, післяродова адаптація, міркування етичного змісту її матері про неприйнятність документального оформлення дарунку, що був зроблений близькій людині, а саме доньці та те, що в останньої все буде гаразд в стосунках з чоловіком.

Суд не вбачає в наведених обставин жодної ознаки безповоротного ухилення відповідача ОСОБА_3 від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов"язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Між тим визнання відповідачем ОСОБА_3 позову навпаки свідчить про можливість нотаріального оформлення договору дарування.

Позивач не довела обставин, які об`єктивно заважали сторонам договору дарування грошових коштів посвідчити його нотаріально та така можливість втрачена, так само, як не доведено і обставин ухилення однієї із сторін договору від його нотаріального посвідчення.

Сам факт визнання відповідачкою ОСОБА_3 позовних вимог не є правовою підставою для невиконання сторонами вимог частини п`ятої статті 719 ЦК України не позбавляє сторін можливості укласти договір дарування грошових коштів із дотримання вимог цієї норми права.

Посилання відповідачки ОСОБА_3 на той факт, що для нотаріального посвідчення договору дарування необхідна присутність відповідача ОСОБА_2 , який, в свою чергу, повинен засвідчити, що саме за подаровані відповідачкою кошти позивачкою було придбано спірне майно, суд вважає безпідставними. Договір дарування грошових коштів є двостороннім, укладається між дарувальником та обдарованим та для укладення такого договору згода чоловіка та/чи колишнього чоловіка обдарованого законодавством не вимагається. Також законодавством не вимагається при нотаріальному посвідченні договору дарування, в тому числі договору, який було укладено раніше, отримання від чоловіка та/чи колишнього чоловіка обдарованого нотаріального підтвердження про те на що саме були витрачені подаровані кошти.

Таким чином суд доходить висновку про відсутність спору між сторонами договору дарування грошових коштів, що означає відсутність в діях відповідача ОСОБА_3 чи будь-якої іншої особи ознак порушення права позивача, яке потребувало б судового захисту.

За таких обставин та з підстав, передбачених вказаними вище нормами матеріального права, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки позивач не довела обставин, які об`єктивно заважали сторонам договору дарування грошових коштів посвідчити його нотаріально та така можливість втрачена, так само, як не доведено і обставин ухилення однієї із сторін договору від його нотаріального посвідчення.

І так як захисту підлягають лише порушені, оспорювані чи невизнані права та інтереси, суд не вбачаючи ознак порушення права позивача, не вбачає і підстав для застосування обраного позивачем способу захисту права та ухвалення рішення на користь позовних вимог.

Означене підкріплює переконання суду у відсутності спору, що фактично існує між сторонами, та дає підстави вважати, що подання цього позову підпорядковане не меті захисту порушеного права, а наповнено іншим змістом.

За таких обставин, вимоги позивача про визнання договору дарування грошових коштів дійсним задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог про визнання майна особистою власністю дружини суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом із цим, частиною шостою статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На думу суду позивачем та її представником не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження придбання спірного майна за особисті кошти позивачки.

На підтвердження своїх позовних вимог позивачкою заначено, що спірне майно було придбано за час шлюбу однак за кошти належні їй на підставі договору дарування грошових коштів від 20 травня 2020 року укладеного між позивачкою та її матір`ю відповідачкою по справі ОСОБА_3 , відповідно до якого остання подарувала своїй дочці позивачці по справі, грошові кошти в розмірі 1 млн. 500 тис. грн.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_3 вказані твердження позивачки підтвердила.

Однак до вказаних тверджень суд ставиться критично враховуючи наступне.

Як було заначено вище, вказаний договір дарування грошових коштів мав бути нотаріально посвідчений, а відсутність вказаного посвідчення свідчить про його нікчемність Правові наслідки недійсного, або нікчемного, правочину за змістом ст. 216 ЦК України полягають в тому, що він не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Як було встановлено вище, підстави для визнання договору дарування дійсним відсутні.

Враховуючи вище викладене суд вважає посилання позивачки на нікчемний договір дарування як на підставу своїх позовних вимог не відповідає вимогам законодавства.

Також у суду виникають сумніви щодо часу складання тексту договору дарування.

Як вбачається з матеріалів справи, з 2021 року в провадженні Снігурівського районного суду Миколаївської області перебуває справа № 485/1054/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя. 21 жовтня 2021 року ОСОБА_7 підписаний зустрічний позов відповідно до якого вона вказує, що окрім майна переліченого позивачем за первісним позовом (земельна ділянка за кадастровим номером :26:000:0027, площею 2 га; будівля з прилеглими до неї господарськими та побутовими будівлями і спорудами, разом із земельною ділянкою для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, площею 0,066 га, за кадастровим номером :37:034:0034, що розташовані по АДРЕСА_1 , земельну ділянку за кадастровим номером :37:034:0007, площею 0,0241 га), ними також у спільну сумісну власність було набуто автомобіль марки PEUGEOT, 2003 р.в., державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , VIN номер НОМЕР_2 .

Таким чином, станом на 21 жовтня 2021 року позивачка за цим позовом ОСОБА_1 не лише не заперечувала, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, а й вказувала, що спірний автомобіль марки PEUGEOT є також спільною сумісною власністю та просила в порядку поділу спільною сумісної власності подружжя стягнути з ОСОБА_2 частину вартості вказаного автомобіля.

При цьому в своїй зустрічній позовні заяві ОСОБА_5 нічого не вказувала про наявність договору дарування грошових коштів та проте, що спірне майно було придбане за подарованій їй матір`ю грошові кошти.

Суд погоджується з доводами адвоката Давидової О. Ю. про те, що подаючи зустрічний позов ОСОБА_5 не могла не знати про наявність договору дарування та те, що спірне майно було придбано за подаровані їй кошти, та з позовом до суду про визнання договору дарування дійсним вона звернулась лише в 2024 році.

До пояснень відповідача ОСОБА_3 що вона дійсно передала доньці грошові кошти для придбання спірного майна суд ставиться критично, оскільки відповідачка ОСОБА_3 є матір`ю позивачки ОСОБА_5 , та, відповідно, заінтересована у позитивному вирішенні на користь своєї доньки спору по поділ спільного майна подружжя, та нічим іншим як поясненнями позивачки, її матері (відповідачки ОСОБА_3 ) та укладеним між вказаними особами договору дарування грошових коштів факт передачі позивачці грошових коштів не підтверджений.

З позовної заяви вбачається, та вказане не спростовується учасниками провадження, що загальна вартість спірного майна, згідно договорів купівлі-продажу, складає 125 146,00 грн. Таким чином, враховуючи вартість майна, а також те, що до придбання спірного майна в 2020 році сторони в шлюбі прожили близько 5 років, суд погоджується з твердженнями адвоката Давидової О. Ю. що майно набуте за спільні кошти які назбирали за час спільного проживання. Враховуючи вартість майна та час спільного проживання. При цьому суд звертає увагу на те, що згідно даних про нараховану заробітну плату (дохід, грошове забезпечення) лише позивачка ОСОБА_7 остання за 2015-2020 роки заробила 256003,2 грн (а.п. 12-14), що, на думку суду, при обачливому витрачанні дозволяло відкласти гроші для придбання спірного майна.

Доводи відповідачки ОСОБА_3 про те, що її донька та зять не збирали кошти та все зароблене витрачали, не підтверджені доказами.

Також твердження представника позивача адвоката Кисіль В. М. та відповідачки ОСОБА_3 про те, що реальна ціна спірного майна є значно вища ніж вказана в договорі нічим не підтверджені. Окрім того, з договору купівлі-продажу від 26.06.2020 року вбачається, що вартість майна вказана в договорі відповідає вартості майна вказаній в звітах про оцінку майна, а з договору купівлі продажу від 05.06.2020 року вбачається, що майно було придбано за 53400 грн., в той час як оціночна вартість майна згідно зі Звітом про оцінку, складає 26550,00 грн.

Враховуючи вище викладене, у задоволенні позовних вимог про визнання спірного майна особистою власністю позивачки не підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт придбання спірного майна за кошти подаровані позивачці її матір`ю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд залишає судові витрати за позивачем.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування грошових коштів дійсним та визнання майна особистою власністю - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 17 березня 2025 року.

Суддя О.В. Соловйов