Білоцерківський міськрайонний суд Київської області
Справа № 357/3250/25
Провадження № 2-з/357/18/25
У Х В А Л А

13 березня 2025 року cуддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Бондаренко О.В., розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 , про забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В:

11.03.2025 представник позивача, адвокат Зінченко Павло Леонідович, подав вказану заяву, одночасно з пред`явленням позову, яка передана до розгляду 12.03.2025, та просить вжити заходи забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Корнійчук Валерій Іванович, про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна, скасування записів про державну реєстрацію права власності, шляхом накладення арешту на 1/4 частки квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03), право спільної часткової власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), заборонивши її відчуження та заборонити вчиняти будь-які реєстраційні дії та шляхом накладення арешту на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 020), право власності на який зареєстроване за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), заборонивши його відчуження та заборонити вчиняти будь-які реєстраційні дії.

Заяву обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 подано до суду позов про визнання недійсними договорів дарування від 10.09.2024 та від 25.09.2024, посвідчених приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Корнійчуком В.І., укладених між покійною матір`ю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , реєстраційні номери: 802 та 844. За умовами оспорюваних договорів право власності на 1/4 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку з розташованим на ній житловим будинком та господарськими будівлями і спорудами, за адресою: АДРЕСА_2 , перейшло до відповідачки. Оскільки відповідачка - ОСОБА_2 має всі можливості для відчуження спірного майна, позивачка вважає, що є всі підстави для забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно, оскільки, невжиття заходів забезпечення позову, у разі задоволення позову може унеможливити чи утруднити ефективний захист, чи поновлення порушених прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду. Зі змісту позовної заяви слідує, що позивачка порушуючи питання про визнання вказаних договорів недійсними посилається на те, що покійна ОСОБА_3 (Дарувальник) у момент підписання оспорюваних договорів, не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними. На підтвердження психіатричного стану покійної ОСОБА_3 позивачка надає до суду наявні в неї письмові докази, у тому числі: протокол МРТ обстеження від 31.05.2022, консультаційний висновок спеціаліста від 31.05.2022, листок огляду та консультацій спеціалістами від 26.08.2022, медичну карту на ім`я ОСОБА_3 (ПП «Дригало» медичний центр), а також обставини справи буде підтверджувати поясненням свідків. Відповідачка була достеменно обізнаною про хворобливий стан здоров`я їх покійної матері, проте умисно, у незаконний спосіб оформила договори дарування, тим самим, позбавила позивачку її законного права на спадщину, у порядку спадкування за законом. Позивачка, вбачаючи в діях відповідачки наявність ознак кримінального правопорушення, звернулася до Білоцерківського РУП ГКНП в Київській області із заявою про вчинення відносно неї кримінального правопорушення. За заявою позивачки, 11.11.2024 внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000460. Процесуальний статус позивачки у даному кримінальному провадженні - потерпіла. Наявність у власності відповідачки спірного майна також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07.03.2025 № 416841076, а також Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07.03.2025 № 416841876. Вартість спірного майна підтверджується Довідками про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 09.03.2025. Згідно довідки №201-09270177 оціночна вартість земельної ділянки площею 0,1232 га., кадастровий номер: :01:027:0006, місце розташування: АДРЕСА_2 та розташованого на ній житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами складає 1 604 869,06 грн та згідно довідки № 201-09270180 оціночна вартість квартири АДРЕСА_3 складає 1 773 772,12 грн та вартість 1/4 частки квартири складає 443 443,12 грн. Таким чином, ціна позову, про забезпечення якого просить заявник складає 2 048 312,18 грн. Отже, заявлений позивачем такий вид заходів забезпечення позову, як накладення арешту на спірне нерухоме майно, передбачений нормами чинного законодавства, відповідає предмету позову, співмірний із заявленими вимогами та є доцільним заходом забезпечення позову в рамках даної цивільної справи.

При вирішенні питання щодо забезпечення позову суд виходить з наступного.

Заява про забезпечення позову відповідає вимогам, які містяться у Главі 10 Розділу І ЦПК України, підстави для її повернення заявнику відсутні.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається: 1) до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; 2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; 3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

П. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України передбачає, що позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно з ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Згідно із п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд також має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Під забезпеченням позову слід розуміти обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволенню вимог позивача (заявника), вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Отже, забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову (постанова Верховного суду від 12 січня 2022 року у справі №568/525/21).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17).

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову (постанови Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №910/9498/19, від 17.09.2020 у справі №910/72/20, від 15.01.2021 у справі №914/1939/20, від 16.02.2021 у справі №910/16866/20, від 15.04.2021 у справі №910/16370/20, від 24.06.2022 у справі №904/3783/21, від 26.09.2022 у справі №911/3208/21).

З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.

Так, предметом вказаного позову є визнання недійсними договорів дарування від 10.09.2024 та від 25.09.2024, що укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчені приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Корнійчуком В.І. та зареєстрованих у реєстрі за №802 та №844.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, власником 1/4 частки квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_4 , є ОСОБА_2 .

Отже, зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 вбачається, що між сторонами виник спір щодо укладених між покійною ОСОБА_3 та відповідачкою - ОСОБА_2 договорів дарування частини квартири та житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами від 10.09.2024 та від 25.09.2024.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Так, згідно п. 43 Рішення по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Співмірність заходів забезпечення позову передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії (вказані висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 25 квітня 2019 року у справі №826/10936/18, від 11 січня 2022 року у справі №640/18852/21 та від 28 липня 2022 року у справі №640/31850/20).

Спосіб забезпечення позову, про застосування якого просить заявник, є співмірним, оскільки забезпечення позову шляхом накладення арешту на частину квартири та житловий будинок, який належить ОСОБА_2 , жодним чином не позбавляє власника права володіння ними та ніяким чином не впливає на будь-чиє право користування вказаним майном. Також, вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на частину квартири та житловий будинок, з метою недопущення перереєстрації прав на це майно та зміни його титульного володільця під час судового розгляду справи, жодним чином не створює відповідачу перешкоди у користуванні цим житловим будинком та частиною квартири.

Суд також вважає переконливими доводи представника позивачки про те, що метою вжиття заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивачки, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову, оскільки у разі передачі житлового будинку чи частини квартири відповідачкою третім особам, вирішення зазначеного спору щодо визнання договорів дарування недійсними буде ускладнено та потягне за собою виникнення нових судових спорів.

Аналогічний правовий висновок Верховного суду викладений у постанові від 16.08.2022 у справі № 640/35685/21.

Тому, враховуючи, що заявником обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог, суд дійшов висновку, що між сторонами дійсно існує спір щодо вказаного нерухомого майна і невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Крім того, згідно п. 10 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Або згідно положень ч.7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Вжиття заходів забезпечення позову буде мати наслідком, лише, збереження існуючого становища до розгляду даної справи по суті та ніяким чином не зумовить фактичного вирішення спору по суті. А у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову (ст. 158 ЦПК України).

Отже, суд враховує розумність та співрозмірність обмеження права власності, враховує наслідки арешту нерухомого майна, правову підставу для такого арешту, характер спірних правовідносин, вагомість поданих доказів та виходить з висунутих у цій справі позовних вимог, оскільки невжиття таких заходів може призвести до утруднення чи невиконання можливого рішення суду, та вважає, що вимога про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на частину квартири та житловий будинок, підлягає до задоволення.

Щодо вимог заяви про забезпечення позову шляхом заборони здійснювати відчуження майна та заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нього, слід зазначити, що вказаний спосіб забезпечення позову не відповідає вимогам закону, адже не зазначено осіб, на яких слід покласти такий обов`язок. Крім того, накладення арешту на майно є достатнім заходом для обмеження права ОСОБА_2 на розпорядження спірним нерухомим майном, в тому числі проведення будь яких реєстраційних дій щодо спірного нерухомого майна на іншу особу, а відтак вимоги заявника про заборону здійснення відчуження та вчинення реєстраційних дій з нерухомим майном, як окремий вид забезпечення позову задоволенню не підлягають.

Станом на час розгляду заяви про забезпечення позову відсутні підстави вважати, що існують обставини, з якими законодавець встановив обов`язок суду на застосування зустрічного забезпечення, згідно з ч. 3 ст. 154 ЦПК України, оскільки з матеріалів справи вбачається, що предметом спору між сторонами є вирішення питання про право власності саме на те майно, щодо якого позивачка просить застосувати заходи забезпечення позову, унеможлививши тим самим його відчуження до вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 157 ЦПК України ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Ст. 124 Конституції України задекларовано принцип обов`язковості судових рішень, який з урахуванням положень ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Керуючись ст. 149-153, 259, 260, 353 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Заяву задовольнити частково.

Вжити заходи забезпечення позову та накласти арешт:

1) на 1/4 частки квартири АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03), власником якої є ОСОБА_2 ;

2) на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 020), власником якого є ОСОБА_2 .

У решті вимог заяви про забезпечення позову, відмовити.

Стягувач: ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_5 ).

Боржник: ОСОБА_2 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_6 ).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Ухвала складена 13.03.2025.

Суддя: О. В. Бондаренко