РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2025 року місто Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі

головуючого судді - Галінської В.В.

секретар судового засідання - Калетинець Т.В.

справа №569/25366/23

учасники справи: позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні порядку спрощеного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з нього заборгованість за договором позики від 13 травня 2021року у сумі 14250 євро та 3 % річних від простроченої заборгованості за 1 рік 8 місяців у сумі 715 євро, а всього 14965 євро та судові витрати у справі.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що 13 травня 2021 року уклав з відповідачем ОСОБА_2 договір позики, згідно якого ним були передані йому грошові кошти в сумі 22750 євро, за умови їх повернення до 13 травня 2022 року , про що свідчить письмова розписка, написана відповідачем власноручно. По закінченню зазначеного строку ОСОБА_2 борг повернув лише частково в сумі 8500 євро, залишок становить 14250 євро.

У зв`язку з шахрайськими діями ОСОБА_2 17 жовтня 2022 року він також звертався за допомогою до працівників поліції Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області, які відкрили відносно відповідача кримінальне провадження.

12 березня 2024 року від представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 надійшов до суду відзив, у якому він зазначає, що відповідач позовні вимоги не визнає у зв`язку з тим, що сторони здійснювали разом спільну діяльність, яка полягала у закупівлі та продажу транспортних засобів, їх ремонті та продажу кінцевим покупцям з розподілом прибутку і одночасним поверненням ОСОБА_1 частково його внеску у спільну діяльність. Внесок позивача у спільну діяльність носив грошовий характер, а відповідач брав на себе зобов`язання щодо пошуку, викупу, огляду та перевезення в Україну легкових транспортних засобів, їх розмитненню, організацію проведення ремонту для подальшого продажу і отримання прибутку. Правовідносини, які склались між сторонами не носять ознак, що характерні для договорів покики. Просить відмовити в задоволенні позову повністю.

Ухвалою суду від 22 січня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі № 569/25366/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Перше судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 15 лютого 2024 року в приміщенні Рівненського міського суду (м.Рівне, вул.Шкільна,1) з повідомленням (викликом) сторін.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково на суму 2750 доларів США після проведення підрахунків усіх витрачених коштів за результатами спільної діяльності сторін. Підтримали поданий до суду відзив та письмові пояснення на позов.

Заслухавши виступи сторін та їх представників, розглянувши подані документи і матеріали, допитавши відповідача в якості свідка, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що 13 травня 2021 року ОСОБА_2 дав позивачу розписку у тому, що ним отримано від ОСОБА_1 гроші в сумі 22750 євро. Зобов`язується повернути до 13 травня 2022 року. На цій же розписці містяться записи «18.09.2021 року віддав 4500 Євро» та «18.09.2021 р. віддав 4000 євро».

22 грудня 2023 року позивач ОСОБА_1 надіслав відповідачу ОСОБА_2 пропозицію про врегулювання досудового спору, у якій просив в термін до 27 грудня 2023 року провести з ним розрахунок по воверненню в добровільному порядку боргу в сумі 14250 Євро.

17 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області із заявою про те, що у липні 2020 року ОСОБА_2 під приводом пригону автомобіля із-за кордону, шляхом обману заволодів грошовими коштами в сумі 22750 Євро, які належать потерпілому, чим завдав майнової шкоди.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка відповідач ОСОБА_2 показав, що вони з позивачем товаришували, домовились про співпрацю. Купили авто і домовились, що коли продадуть авто то ОСОБА_2 віддасть кошти. Підтвердив, що писав розписку, по мірі продажу авто повертав кошти.

Стаття 15 ЦК України передбачає що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншої особою.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК Українидоговір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні, або є необхідними для договорів даного виду, а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Отже розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, судом встановлено, що 13 травня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір у формі розписки, відповідно до якої ОСОБА_2 вказав, що отримав від ОСОБА_1 кошти в сумі 22750 Є та зобов`язується їх повернути. Також розписка містить відомості про повернення частково коштів позивачем у загальному розмірі 8500 Євро.

Згадана розписка не містить відомостей, які б дозволяли суду прийти до висновку, що між сторонами існували інші, ніж характерні для договору позики відносини.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

На підтвердження своїх заперечень проти позову відповідачем подано до суду копію записів про, нібито, спільну діяльність сторін, проте вони з достовірністю даного факту не підтверджують, оскільки не містять відомостей, що дозволяють зробити висновок, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовились про діяльність для досягнення певної мети з їх обопільною участю у тій чи іншій формі, їх права та обов`язки, розмір вкладу кожного з них та порядок розподілу прибутків та збитків від такої діяльності.

Згідно з абзацом 2 частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Аналогічні положення містяться й у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Отже, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд вважає, що невиконання відповідачем зобов"язань за договором позики у визначений договором строк - до 13 травня 2022 року є підставою для стягнення з відповідача отриманої суми коштів на користь позивача.

Відповідно до ст.. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, підлягають до стягнення нараховані позивачем 3 проценти річних від простроченої суми в розмірі 715 євро.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий збір в розмірі 6230 грн., який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268, 280-284 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 14250 (чотирнадцять тисяч двісті п`ятдесят) євро та 3 % річних у розмірі 715 (сімсот п`ятнадцять) євро.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 6230,00 гривень .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Сторони по справі:

ОСОБА_1 проживає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

ОСОБА_2 , проживає: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя -