УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 січня 2025 року

м. Київ

справа № 686/18959/24

провадження № 61-16610ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ксьондзик Юрій Юрійович, на постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - виконавчий комітет Хмельницької міської ради Хмельницької областіяк орган опіки та піклування, про визначення способів участі батька у вихованні дитини та у спілкуванні з дитиною,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - виконавчий комітет Хмельницької міської ради Хмельницької області як орган опіки та піклування, про визначення способів участі батька у вихованні дитини та у спілкуванні з дитиною.

У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернулася із зустрічним позовом до

ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - виконавчий комітет Хмельницької міської ради Хмельницької області як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 вересня 2024 року задоволено клопотання представника ОСОБА_2 про прийняття відзиву, відмовлено у задоволенні клопотання про прийняття зустрічного позову ОСОБА_2 і його об`єднання в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 . Повернено зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до

ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - виконавчий комітет Хмельницької міської ради Хмельницької області як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини

з матір`ю.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 12 листопада 2024 року задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_2 .

Скасовано ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 24 вересня 2024 року в частині відмови у прийнятті зустрічного позову і його об`єднання в одне провадження з первісним. Зустрічний позов

ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - виконавчий комітет Хмельницької міської ради Хмельницької області як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини з матір`ю передано для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії вирішення питання прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом.

13 грудня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат

Ксьондзик Ю. Ю., за допомогою підсистеми «Електронний суд» подав касаційну скаргу на постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 листопада 2024 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі

ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 вересня

2024 року.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

У касаційній скарзі міститься клопотання про поновлення заявнику пропущеного строку на касаційне оскарження, яке обґрунтоване тим, що представник заявника отримав повний текст оскаржуваної постанови 13 листопада 2024 року, що підтверджується скріншотом картки руху документа з підсистеми «Електронний суд».

Розглянувши клопотання, касаційний суд дійшов висновку, що вказана представником заявника причина пропуску строку на касаційне оскарження судового рішення підтверджена наданим доказом, що свідчить про пропуск процесуального строку з поважних причин.

Встановлені обставини є підставою для задоволення клопотання і поновлення заявнику строку на касаційне оскарження постанови Хмельницького апеляційного суду від 12 листопада 2024 року.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі статтею 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі вказується обґрунтування неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Підставою касаційного оскарження постанови Хмельницького апеляційного суду від 12 листопада 2024 року заявник вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року

у справі № 910/2987/18, постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року

у справі № 760/15413/19, від 17 травня 2021 року у справі № 761/25101/20,

від 15 вересня 2021 року у справі № 752/6099/20, від 29 вересня 2021 року

у справі № 490/1087/21, від 31 серпня 2022 року у справі № 545/3933/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку

про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції вбачається, що касаційна скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваної постанови апеляційного суду.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визначити способи участі батька у вихованні дитини та у спілкуванні з дитиною.

У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернулася із зустрічним позовом до

ОСОБА_1 , в якому просила визначити місце проживання дитини з матір`ю.

Ухвалюючи судове рішення від 24 вересня 2024 року, суд першої інстанції зазначив, що недоцільним є спільний розгляд позовів, оскільки вони хоча й виникли з сімейних правовідносин, однак не з одних і тих же; первісний позов виник зі спору про способи спілкування батька з дочкою, а зустрічний позов - зі спору про місце проживання дитини. Позивач не оспорює тієї обставини, що дочка проживає з матір`ю і в межах даної справи не наполягає на її проживанні саме з ним. Задоволення зустрічного позову не може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Апеляційний суд не погодився з вказаними висновками та вказав, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку щодо відмови у прийнятті зустрічного позову, оскільки позови взаємопов`язані, їх спільний розгляд є доцільним, оскільки вони виникли з одних правовідносин. Наявність зустрічного позову дозволяє більш повно і об`єктивно дослідити обставини справи, встановити фактичні взаємовідносини сторін, виключити ухвалення взаємосуперечливих чи взаємовиключних судових рішень.

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції відповідає.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом 3 частини другої статті 49 ЦПК України визначено право відповідача подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

Частиною першою статті 193 ЦПК України встановлено, що відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову

(частина друга статті 193 ЦПК України).

Тлумачення частини другої статті 193 ЦПК України свідчить, що зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом за наявністю одночасно двох умов: 1) обидва позови взаємопов`язані; 2) спільний їх розгляд є доцільним.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року

у справі № 916/3245/17 зазначено, що ознаками зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним позовом і доцільність його спільного розгляду з первісним позовом, зокрема коли позови виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом можуть різнитися з вимогами первісного позову, але вони об`єднуються в одне провадження з первісним позовом ухвалою суду.

У постанові від 20 березня 2019 року у справі № 910/2987/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що взаємопов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатися у підставах цих позовів або поданих доказах, а також у тому, що вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись. Подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність матеріально-правової підстави для задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.

Верховний Суд у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 908/1688/20 дійшов висновку, що зустрічний позов може подаватися не лише для захисту проти первісного позову, а й бути самостійним засобом захисту, іноді зустрічний позов може бути спрямовано тільки до заліку первісної вимоги. Подання зустрічного позову надає можливість через спільний розгляд первісної і зустрічної вимоги повніше врахувати правові відносини сторін. Зустрічний позов повинен бути взаємопов`язаний з первісним. Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виявлятись у такому: а) обидва позови взаємно пов`язані і їх спільний розгляд сприятиме оперативному і правильному вирішенню спору; взаємна пов`язаність первісного і зустрічного позову може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах; б) вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись; в) задоволення зустрічного позову може виключати повністю або частково задоволення первісного позову; подання такого зустрічного позову має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.

За таких обставин взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів та доцільність їх спільного розгляду може виявлятись у такому:

- повністю чи частково співпадають підстави обох позовів (фактичні обставини); при цьому правові підстави цих позовів можуть бути різними;

- для підтвердження підстав позову сторонами (позивачем за первісним позовом і відповідачем за зустрічним) надані переважно або частково одні ті самі докази;

- вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись (при цьому предмети та підстави таких позовів можуть бути не пов`язаними, доцільність розгляду в одному провадженні спрямована на процесуальну економію, уникнення процедури примусового виконання одночасно двох судових рішень);

- задоволення зустрічного позову виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову;

- спільний розгляд сприятиме оперативному і правильному вирішенню спору (спорів) між сторонами.

Встановивши, що вимоги ОСОБА_1 та вимоги ОСОБА_2 взаємопов`язані та їх спільний розгляд є доцільним, оскільки позови виникли з одних сімейних правовідносин, що стосуються прав та обов`язків батьків щодо дитини, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про скасування ухвали суду першої інстанції в частині відмови у прийнятті зустрічного позову і його об`єднання в одне провадження з первісним.

Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції стосовно того, що наявність зустрічного позову дозволить більш повно і об`єктивно дослідити обставини справи, встановити фактичні взаємовідносини сторін, виключити ухвалення взаємосуперечливих чи взаємовиключних судових рішень.

Касаційний суд звертає увагу, що подання ОСОБА_2 позову про визначення місця проживання дитини з матір`ю на загальних підставах може призвести до необхідності у подальшому вирішувати питання про об`єднання позовів або зупинення провадження в одній справі до розгляду іншої, що не сприятиме своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи і не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.

Доводи заявника про те, що задоволення зустрічного позову не виключатиме задоволення первісного позову, не спростовують правильного висновку суду апеляційної інстанції про доцільність розгляду позовів в одному провадженні, оскільки такий висновок відповідає завданням принципу процесуальної економії, мінімізує можливі процесуальні перешкоди, щоб судовий розгляд був завершений у розумний строкта має на меті недопущення ухвалення судом взаємосуперечливих чи взаємовиключних судових рішень.

Крім того, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 522/9011/19, прийняття зустрічного позову можливе за дотримання умов, передбачених частиною другою

статті 193 ЦПК України, і залежить від того, наскільки суд вважає за доцільне розглядати цей позов у одному провадженні з первісним. При цьому вказаною нормою процесуального закону визначено дві альтернативні ознаки зустрічного позову: або взаємопов`язаність первісного та зустрічного позовів, що зумовлює їх спільний розгляд, зокрема, коли обидва позови виникають з одних правовідносин; або їх взаємовиключність, коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Зустрічний позов, який прийнятий судом для спільного провадження з первісним позовом, повинен знайти вирішення у виді загального рішення, яке має містити відповідь на обидві заявлені вимоги (як позивача, так і відповідача).

Верховний Суд відхиляє доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати

Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 910/2987/18, оскільки висновки апеляційного суду щодо взаємопов`язаності позовів та доцільності їх спільного розгляду не суперечать висновкам, викладеним у наведеній постанові.

Посилання заявника на те, що апеляційний суд не врахував висновки про застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені

у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19, від 17 травня 2021 року у справі № 761/25101/20, від 15 вересня 2021 року

у справі № 752/6099/20, від 29 вересня 2021 року у справі № 490/1087/21,

від 31 серпня 2022 року у справі № 545/3933/21, касаційний суд вважає безпідставними, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними правовідносинам у справі № 686/18959/24, судові рішення ухвалені за інших фактичних обставин справи та з інших процесуальних питань.

У справах № 760/15413/19, № 761/25101/20, № 752/6099/20, № 490/1087/21, № 545/3933/21 вирішувалось питання щодо вжиття заходів забезпечення позову, а у справі, що переглядається - питання про прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом, тому правові висновки Верховного Суду, на які посилається заявник, не є релевантними для цієї справи.

Аргументи заявника про порушення апеляційний судом норм процесуального права, оскільки ухвала суду першої інстанції підлягала оскарженню лише в частині повернення зустрічного позову, а не в частині відмови у його прийнятті, касаційний суд відхиляє з огляду на наступне.

Перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду, міститься у частині першій

статті 353 ЦПК України.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 353 ЦПК України в апеляційному порядку окремо від рішення суду може бути оскаржена ухвала про повернення заяви позивачеві (заявникові).

Частиною шостою статті 185 ЦПК України, до якої відсилає частина друга

статті 194 ЦПК України, передбачено, що про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу. Ухвалу про повернення позовної заяви може бути оскаржено. Копія позовної заяви залишається в суді.

Про залишення зустрічної позовної заяви в суді у випадку її повернення заявнику зазначено у частині третій статті 194 ЦПК України.

Наведене свідчить про те, що процесуальним законом визначено уніфікований, єдиний підхід при застосуванні наслідків подання позовної заяви

(як первісної, так і зустрічної), яка подана без додержання вимог,

визначених ЦПК України. Таким чином, існує необхідність і у застосуванні єдиного підходу при реалізації учасниками справи права на апеляційне оскарження ухвали суду про повернення позовної заяви (як первісної, так і зустрічної).

У пункті 15.10 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України зазначено, що разі подання апеляційної скарги на ухвали суду першої інстанції, передбачені

пунктами 1, 6-9, 11, 14-16, 20, 22, 23, 37-39 частини першої статті 353 цього Кодексу

(крім ухвал про відмову у прийнятті або повернення зустрічного позову, про відмову у прийнятті або повернення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ухвал про зупинення провадження у справі, які подані з пропуском строку на їх оскарження), чи подання касаційної скарги на ухвали суду апеляційної інстанції (крім ухвал щодо забезпечення позову, зміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, ухвал про зупинення провадження у справі, які подані з пропуском строку на їх оскарження, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремих ухвал) - до суду апеляційної або касаційної інстанції передаються всі матеріали.

Зі змісту вказаної норми слідує, що ухвала про відмову у прийнятті або повернення зустрічного позову підлягає апеляційному оскарженню.

Саме такого висновку дійшла об`єднана палата Касаційного цивільного суду

у складі Верховного Суду у постанові від 1 листопада 2021 року

у справі № 333/6667/20.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та судових рішень у справі, касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ксьондзик Ю. Ю., на постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 листопада 2024 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom)

від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України»

від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року;

«Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)

від 19 грудня 1997 року).

Оцінивши доводи касаційної скарги та мотиви оскаржуваного судового рішення апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм статей 193, 194 ЦПК України,

є очевидною і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в касаційній скарзі доводи у цілому зводяться до незгоди заявника з оскаржуваним судовим рішенням, що не надає підстав для висновків щодо незаконності та неправильності постанови Хмельницького апеляційного суду

від 12 листопада 2024 року, а тому у відкритті касаційного провадження заявнику слід відмовити.

Керуючись статями 389, 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ксьондзик Юрій Юрійович, строк на касаційне оскарження постанови Хмельницького апеляційного суду від 12 листопада 2024 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ксьондзик Юрій Юрійович, на постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 листопада

2024 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська