ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року

м. Київ

справа № 757/31868/18-ц

провадження № 61-5955св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

треті особи: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року у складі судді Григоренко І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня

2024 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Євграфової Є. П., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що 02 листопада 2009 року у м. Севастополі АР Крим між ОСОБА_2 і АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського вкладу № SAMDN3177 Вклад «Копилка детям», на виконання умов якого на рахунок № НОМЕР_1 ОСОБА_2 внесено 5 783,84 євро, що підтверджується квитанцією від 02 листопада 2009 року № 189824313 Tr.N CAGRAGR39741. Процентна ставка за вказаним договором становить 12,5 % річних. Відповідно до пунктів 2, 3 договору банківського вкладу

від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177 отримувачем вкладу за вказаним договором є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка вступає у користування вкладом на наступний день після досягнення 18-річного віку та може розпоряджатися вкладом на власний розсуд.

У зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя у 2014 році, рахунок ОСОБА_2 було заблоковано банком, нарахування процентів припинено. З метою отримання доступу до належних ОСОБА_2 коштів та нарахованих за ними процентів він неодноразово звертався до банку з вимогами поновити доступ до рахунку, але ці вимоги банком не були виконані.

На підставі пункту 9 договору банківського вкладу від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177 26 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернулася до

АТ КБ «ПриватБанк» із заявою, в якій повідомила про розірвання договору банківського вкладу від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177

з 05 березня 2018 року, а також просила повернути суму вкладів та виплатити проценти, проте банк повідомив про неможливість виконання вимог позивачки.

Оскільки з 05 березня 2018 року договір банківського вкладу від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177 вважається розірваним та відповідач повинен був виплатити суму вкладу з нарахованими процентами, проте цього не зробив, то ОСОБА_1 , з урахуванням неодноразових заяв про збільшення позовних вимог, остаточно просила стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь суму вкладу за договором банківського вкладу від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177 у розмірі 5 783,84 євро; проценти за користування банківським вкладом за період часу з 02 листопада 2009 року до 01 березня

2022 року у розмірі 18 222,52 євро, 3 % річних на підставі статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у розмірі 1 547,18 євро за період часу

з 05 березня 2018 року до 01 березня 2022 року та 21 371 363,03 грн пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», розрахованої за період із 05 березня 2018 року до 01 березня

2022 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19 серпня 2020 року залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон»).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року

у складі судді Григоренко І. В. позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу за договором банківського вкладу від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177 у розмірі 5 783,84 євро; проценти за користування банківським вкладом у розмірі 6 029,76 євро; 3 % річних у розмірі 521,50 євро.

В іншій частині позову - відмовлено. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» в дохід держави 185,86 грн у відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що закриття відокремлених підрозділів АТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим та міста Севастополя не є правовою підставою для невиконання відповідачем зобов`язань за договором від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177, оскільки вказаний договір укладений ОСОБА_2 з АТ КБ «ПриватБанк», а не з відокремленими підрозділами останнього. Відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати процентів та вкладів клієнтам банку. Суд вважав, що невиконання АТ КБ «ПриватБанк» своїх зобов`язань щодо повернення сум банківського вкладу та сплати процентів є порушенням умов укладеного

з ОСОБА_2 договору та вимог законодавства України. Оскільки відповідач належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження повернення позивачці суми вкладу та виплати нарахованих процентів за договором банківського вкладу від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177 не надав, то суд дійшов висновку що, позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177 у розмірі 5 783,84 євро

є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Урахувавши умови договору банківського вкладу від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177 і факт дострокового його розірвання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування депозитним вкладом підлягають частковому задоволенню на суму

6 029,76 євро (5 799,68 євро + 230,08 євро), виходячи з такого:

у період з 03 листопада 2009 року до 08 листопада 2017 року проценти розраховуються за ставкою 12,5 % річних, а оскільки позивачка звернулась до відповідача із заявою про розірвання договору банківського вкладу від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177 з 05 березня 2018 року, то останній строк дії договору складав період із 09 листопада 2017 року до 10 листопада

2018 року, відтак, за період з 09 листопада 2017 року до 04 березня 2018 року проценти розраховуються за ставкою 6,25 % річних (12,5 % х 0,5). Кількість днів знаходження вкладу в банку, за які нараховуються проценти у розмірі 12,5 % -

з 03 листопада 2009 року до 08 листопада 2017 року, становить 2 928 календарних дні, отже, розмір процентів на суму вкладу становить: 5 783,84 євро х 12,5 % х 2 928 днів : 365 днів = 5 799,68 євро. Кількість днів знаходження вкладу в банку, за які нараховуються проценти у розмірі 6,25 % - з 09 листопада 2017 року до 04 березня 2018 року, становить 116 календарних дні, отже, розмір процентів на суму вкладу становить: 11 583,52 євро х 6,25 % х 116 днів : 365 днів = 230,08 євро.

Місцевий суд зазначив, що після закінчення строку дії договору банківського вкладу зобов`язання між сторонами є припиненими та проценти на суму вкладу не нараховуються.

У зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання - повернення вкладу та процентів на суму вкладу, вимоги позивачки про застосування до спірних правовідносин статті 625 ЦК України та стягнення

з відповідача 3 % річних за несвоєчасне виконання ним грошового зобов`язання суд визнав обґрунтованими. При цьому суд вказав, що оскільки позовна вимога щодо стягнення 3 % річних заявлена позивачкою станом на 29 вересня 2021 року, стороною відповідача заявлено клопотання про застосування позовної давності,

а порушення є триваючим, то нарахування та стягнення 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання за договором банківського вкладу

від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177 суд рахував за період

з 29 вересня 2018 року до 29 вересня 2021 року, тобто за 1097 дні. Суд навів розрахунок 3 % річних за невиконання відповідачем грошового зобов`язання за укладеним сторонами договором банківського вкладу за період часу з 29 вересня 2018 року до 29 вересня 2021 року, тобто за 1 097 днів: 5 783,84 євро х 3 % х 1 097 днів : 365 = 521,50 євро.

Оскільки договір банківського вкладу від 02 листопада 209 року № SAMDN3177 є розірваним з 05 березня 2018 року, що сторонами не заперечувалося, то суд першої інстанції дійшов висновку, про те, що з указаної дати між сторонами припинилися договірні правовідносини за договором банківського вкладу, та вказав, що позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення пені у розмірі 3 %, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, оскільки позивачка, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог

від 21 жовтня 2021 року, просила стягнути пеню на підставі частини п`ятої

статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», розраховану за період часу з 05 березня 2018 року до 01 березня 2022 року, тобто поза межами дії договору банківського вкладу.

Суд відхилив доводи представника відповідача про те, що АТ КБ «Приватбанк»

є неналежним відповідачем у справі, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 надав згоду на переведення боргу на

ТОВ «ФК «Фінілон» відповідач не надав, а тому саме АТ КБ «ПриватБанк»

є боржником за вказаним договором банківського вкладу та належним відповідачем у цій справі.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дугінова Д. А. задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року

в частині позовних вимог про стягнення 3 % річних відповідно до статі 625 ЦК України та в частині стягнення судового збору змінено шляхом збільшення розміру стягнутої суми з 521,50 євро до 1 409,76 євро за період із 05 березня 2018 року до 23 лютого 2022 року та збільшення судового збору з 185,86 грн до 7 204,00 грн.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції по суті спору без змін, вказав, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову

в задоволенні позову про стягнення пені відповідно до частини п`ятої

статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за заявлений позивачкою період, оскільки у зв`язку з розірванням договору банківського вкладу за заявою вкладника від 26 лютого 2018 року з 05 березня 2018 року між сторонами припинено правовідносини з цих договорів, тому частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини. Також, вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши факт укладення між сторонами договору банківського вкладу, внесення грошових коштів у встановленому судом розмірі, врахувавши невиконання банком покладених на нього зобов`язань з повернення коштів за договором банківського вкладу на вимогу вкладника, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки суми вкладу в розмірі

5 783,84 євро. Погодився апеляційний суд й із висновком районного суду про те, що розмір процентів, нарахованих за договором банківського вкладу, які підлягають стягненню, становить 6 029,76 євро.

Разом з тим суд апеляційної інстанції не погодився із розміром суми стягнення 3 % річних, посилаючись на те, що ОСОБА_1 остаточно просила стягнути

з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі 1 547,18 євро, які розраховані за період із 05 березня 2018 року до 01 березня 2022 року. Таким чином, визначаючи початок строку, за який потрібно здійснювати нарахування 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права та помилково вказав, що цей строк починається з 29 вересня 2018 року, чим у свою чергу допустив порушення диспозитивності цивільного судочинства. Беручи до уваги наведене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що початком періоду, за який здійснюється нарахування 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України,

з урахуванням меж заявлених вимог, є 05 березня 2018 року. Вирішуючи питання кінцевого дня періоду, за який нараховується 3 % річних, апеляційний суд урахував введення з 24 лютого 2022 року воєнного стану в Україні відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», пункт 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та вказав, що вони мають нараховуватися до

23 лютого 2022 року.

Зазначене стало підставою для зміни апеляційним судом рішення суду першої інстанції в частині суми та періоду стягнення 3 % річних із відповідача на користь ОСОБА_1 , а також збільшення розміру судового збору, що підлягає стягненню з відповідача.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У квітні 2024 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду

з касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду м. Києва

від 02 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду

від 10 квітня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення в цій частині, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . Касаційна скарга містить клопотання про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень до закінчення перегляду справи у касаційному порядку.

Підставами касаційного оскарження судового рішення суду апеляційної інстанції заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду

від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18 (аналіз статті 205 ЦК України свідчить, що волевиявлення учасника(-ів) правочину може виражатися в: певних діях; мовчанні; усній формі; письмовій (електронній) формі. Мовчання слід вважати вираженням волі сторони правочину, коли воно при конкретній ситуації може бути підданим оцінці як прояв волі, направленої на вчинення правочину. Законодавець передбачає можливість вираження волі сторони правочину мовчанням тільки в разі якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 205 ЦК України)), від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку;

(3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)), від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності), від 23 грудня 2021 року у справі № 910/13/21, від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18 (встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи), від 21 листопада 2018 року у справі № 642/493/17, від 26 жовтня 2018 року у справі № 922/4099/17, від 27 квітня 2018 року у справі № 908/1394/17, від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14 (в частині визначення та обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних (стаття 625 ЦК України), яка повинна обмежуватися останніми трьома роками, які передували подачі позову) (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Крім того, зазначає підставою касаційного оскарження пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема, суд не вказав чому саме не приймає докази, надані банком.

У касаційній скарзі заявник також зазначає, що АТ КБ «ПриватБанк» було надано суду належні, достатні та допустимі докази на підтвердження факту надання позивачкою згоди на переведення боргу від ПАТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «Фінілон». З огляду на фактичну наявність договору про переведення боргу

від 17 листопада 2014 року, який був укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та

ТОВ «ФК «Фінілон», ураховуючи його обов`язковість для сторін і те, що такий договір не було визнано недійсним у судовому порядку та він залишається чинним і обов`язковим для банку, у відповідача немає підстав виконувати зобов`язання перед позивачкою; саме ТОВ «ФК «Фінілон» є належним боржником за депозитним договором, на підставі якого вкладником вносилися кошти на відповідний банківський рахунок, та належним відповідачем у справі.

Не погоджується відповідач із розміром присуджених до стягнення процентів, посилаючись на неправильність розрахунків, оскільки суди не врахували витяг

з електронного додатку до договору про переведення боргу, в якому відображений розмір вкладу разом із процентами станом на 17 листопада 2014 року, та не врахували пункт 4 договору вкладу від 02 листопада 2009 року. Банк навів на підставі цього свій контррозрахунок.

Також заявник вказує, що банк у відзиві просив застосувати наслідки пропуску позовної давності, проте апеляційний суд неправомірно вважав, що таке прострочення є триваючим правопорушенням та стягнув із банка 3 % річних за період з 05 березня 2018 року до 23 лютого 2022 року. Розрахунки суду першої інстанції в цьому контексті є правильними.

Окрім цього, не погоджується заявник і з розміром стягнутого судового збору, посилаючись на те, що суд не врахував, що позовні вимоги задоволені частково, тому розмір судового збору належить стягнути пропорційно задоволеним позовним вимогам.

У травні 2024 року до Верховного Суду від АТ КБ «ПриватБанк» через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою вирішення правової проблеми щодо застосування статей 228, 513, 520, 521, 654, 1059 ЦК України у спірних правовідносинах для надання відповіді на питання: чи є договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, який укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та

ТОВ «ФК «Фінілон» в письмовій формі за можливої відсутності згоди кредитора (-ів) на його укладення, нікчемним на підставі статей 228, 520, 654, 1059 ЦК України; або чи є договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, який укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» в письмовій формі, оспорюваним.

Відзиви на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 09 травня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 757/31868/18-ц із Печерського районного суду м. Києва, відмовлено у задоволенні клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про зупинення виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 листопада 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У травні 2024 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 757/31868/18-ц.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

02 листопада 2009 року у м. Севастополі АР Крим між ОСОБА_2 (клієнт)

і ПАТ КБ «ПриватБанк» (банк) укладено договір банківського вкладу № SAMDN3177 Вклад «Копилка детям», згідно з пунктом 1 якого сума вкладу складає 5 783,84 євро, на строк 12 місяців до 02 листопада 2010 року включно. Сума регулярного надходження на вклад - 0,00 євро. Процентна ставка за вкладом становить 12,5 % річних.

Відповідно до пунктів 2, 3 договору банківського вкладу від 02 листопада

2009 року № SAMDN3177 отримувачем вкладу за вказаним договором є ОСОБА_1 (далі - отримувач), ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка вступає у користування вкладом на наступний день після досягнення 18-річного віку та може розпоряджатися вкладом на власний розсуд.

У пункті 4 договору банківського вкладу від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177 передбачено, що нарахування процентів за вкладом починається з першого робочого дня, наступного за днем надходження грошових коштів на вклад та здійснюється за кожний календарний день, виходячи із фактичної кількості днів у році, за ставкою, вказаною у пункті 1 з урахуванням пунктів 7 та 9 цього договору.

Згідно з пунктом 7 договору банківського вкладу від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177 у разі, якщо у строк, не пізніше дня закінчення строку вкладу, клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку вкладу (письмово у відділенні банку, або по телефону клієнтської підтримки ) вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, вказаний у пункті 1 цього договору. При цьому обчислення нового строку вкладу та нового мінімального строку вкладу починається від дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу.

У пункті 9 договору банківського вкладу від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177 сторони погодили, що вони мають право достроково розірвати цей договір відповідно до чинного законодавства, попередивши про це іншу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору. При поверненні вкладу за ініціативою клієнта, клієнту повертається сума вкладу та виплачуються проценти за неповний строк вкладу, нараховані на таких умовах, зокрема: при поверненні у період більше трьох до шести місяців з дати початку/продовження строку вкладу, проценти нараховуються, виходячи з діючої процентної ставки за вкладом, помноженої на коефіцієнт 0,5.

У пункті 10 договору банківського вкладу від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177 зазначено, що у випадку розірвання договору

з ініціативи отримувача, останньому видається сума вкладу та виплачуються проценти, нараховані відповідно до умов договору, за фактичний строк користування вкладом.

На виконання вказаного договору ОСОБА_2 вніс грошові кошти на вкладний рахунок, відкрий в АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 5 783,84 євро, що підтверджується копією квитанції від 02 листопада 2009 року № 189824313 Tr.N CAGRAGR39741.

26 лютого 2018 року ОСОБА_1 направила АТ КБ «ПриватБанк» заяву про розірвання депозитного договору від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177 та повернення коштів, в якій просила розірвати договір банківського вкладу від 02 листопада 2009 року № SAMDN3177

з 05 березня 2018 року та видати вклад і нараховані проценти.

Вказана заява банком отримана 02 березня 2018 року.

У відзиві на заяву про збільшення позовних вимог від 22 липня 2021 року представник відповідача Кобзар Ю. Б. просила застосувати до позовних вимог про стягнення 3 % річних позовну давність.

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.

Згідно зі статтею 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу.

Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо

у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 336/3084/20 (провадження № 61-1272св22) вказав, що після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів після зазначеної дати застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.

Судами встановлено, що 02 листопада 2009 року ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» уклали договір банківського вкладу № SAMDN3177 Вклад «Копилка детям», згідно з пунктом 1 якого сума вкладу складає

5 783,84 євро, на строк 12 місяців до 02 листопада 2010 року включно, процентна ставка за вкладом - 12,5 % річних. Клієнт вніс на вкладний рахунок 5 783,84 євро, що відповідачем не заперечується.

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до банку із заявою про розірвання договорів банківського вкладу від 02 листопада 2009 року, яку відповідач отримав 02 березня 2018 року.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню. Встановивши, що банк на вимогу вкладника (особи, на користь якої внесено вклад) не повернув вклад, нараховані проценти, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення суми вкладу, нарахованих процентів та коштів, передбачених статтею 625 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що суди неправильно вирахували проценти за вкладом, оскільки не взяли до уваги умови договору, спростовуються змістом оскаржуваних рішень, зокрема суди скоригували розмір процентної ставки (12,5 %) згідно з пунктом 9 договору вкладу. Окрім того, після збільшення позовних вимог (заява представника позивачки від 21 жовтня 2021 року) банк не надав свого власного, альтернативного, розрахунку заборгованості перед позивачкою, що давало б суду першої інстанції підстави для встановлення іншого розміру заборгованості. У свою чергу згідно з частиною четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом заявленої відповідачем позовної давності щодо 3 % річних відхиляються, оскільки відповідно до пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банка (фінансової установи) про видачу вкладу.

У постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 757/24677/18-ц (провадження № 61-5125св22) Верховний Суд зазначив, що предметом цього спору є саме вимоги про стягнення коштів за договорами депозитних вкладів, а нарахування

3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України входять до складу грошового зобов`язання, вимоги про стягнення якого нараховані та заявлені

у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу, на зазначені вимоги позовна давність не поширюється.

Вказане узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними

у постановах: від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження

№ 61-11520св20), від 29 березня 2023 року у справі № 607/955/21 (провадження № 61-10450св22).

Аргументи касаційної скарги про неправильність розрахунку апеляційним судом судового збору не спростують правильність висновків суду щодо суті спору та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними.

Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивачка надала згоду на переведення боргу на ТОВ ФК «Фінілон», а тому саме

АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договорами банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується з висновками, викладеними

у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655св21) та від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21), від 16 грудня 2021 року у справі № 482/242/20 (провадження № 61-14059св21), та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 (провадження № 14-224цс21) у подібних правовідносинах.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Посилання заявника на загальні висновки у постановах Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18, від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, від 10 березня 2021 року у справі №607/11746/17, від 23 грудня

2021 року у справі № 910/13/21, від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18, від 21 листопада 2018 року у справі № 642/493/17, від 26 жовтня 2018 року у справі № 922/4099/17, від 27 квітня 2018 року у справі № 908/1394/17, від 10 квітня

2018 року у справі № 910/16945/14 щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права при постановленні оскаржуваних рішень, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.

На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

Обставини у наведених постановах Верховного Суду відрізняються від обставин у цій справі, що переглядається в касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що суди ухвалили судові рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У кожній із наведених справ суди виходили із конкретних обставин справи та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Верховний Суд також відхиляє доводи касаційної скарги про те, що судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваних судових рішень. Оскаржувані судові рішення є достатньо вмотивованими та містять висновки судів щодо питань, які мають значення для вирішення справи. Надані сторонами доказі оцінені судами у їх сукупності.

Сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції (у незміненій апеляційним судом частині) та висновків апеляційного суду.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень судів попередніх інстанцій та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Заявник не наводить доводів з приводу вимоги про стягнення пені на користь позивачки відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскаржує рішення лише в частині задоволених позовних вимог, при цьому ОСОБА_1 не оскаржувала постанову апеляційного суду, тому Верховний Суд не переглядає справу в цій частині.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими судовими рішеннями про часткове задоволення позову.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції (у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині) та постанову апеляційного суду - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Щодо клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

У частині п`ятій статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Верховний Суд неодноразово вказував, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

Оцінюючи наявність підстав для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з мотивів, наведених у клопотанні АТ «КБ «ПриватБанк», Верховний Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові

від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 погодилась з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що оскільки позивачі (вкладники) не надавали згоди на переведення боргу від АТ «КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договорами депозитних вкладів відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивачів.

Крім того, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 03 липня 2023 року в справі № 175/4639/19 (провадження

№ 61-11582сво21) уже виклала висновки в аналогічних справах щодо питання нікчемності договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, який укладений між АТ КБ «ПриватБанк» і ТОВ «ФК «Фінілон», зокрема виснувала, що відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу вказує на те, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не створив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

Також Верховний Суд неодноразово викладав висновки про те, що відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (постанови Верховного Суду від 07 серпня 2023 року у справі № 753/18639/20, від 28 листопада 2022 року у справі № 202/5076/19,

від 22 березня 2023 року у справі № 757/42001/21, від 26 січня 2022 року у справі № 757/34314/18, від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19, від 20 жовтня

2021 року у справі № 201/8704/19, від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 та ін.).

Редакція статті 520 ЦК України з часу підтвердження наведеного висновку Великою Палатою Верховного Суду не змінилась, контекст суспільних відносин також не змінився, критеріїв наявності виключної правової проблеми під час тлумачення положень статей 228, 520, 654, 1059 ЦК України для оцінки дійсності чи недійсності договору про переведення боргу без згоди кредитора клопотання банку не містить, а тому Верховний Суд дійшов переконання, що відсутні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 403 ЦПК України.

З огляду на зазначене Верховний Суд дійшов висновку, що немає підстав для задоволення клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки наведені у клопотанні аргументи не вказують про наявність виключної правової проблеми, необхідність забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

Керуючись статтями 400, 401, 403, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Касаційну скаргуАкціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року

(у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині) та постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

Р. А. Лідовець

Д. Д. Луспеник