Справа № 347/104/24
Провадження № 22-ц/4808/435/25
Головуючий у 1 інстанції Чекан Н. М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.,

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.

з участю секретаря Кузнєцова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Верховинського районного суду від 27 січня 2025 року, у складі судді Чекан Н.М., у справі за заявою представника первісного відповідача ОСОБА_2 адвоката Шейко В.В. про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу у об`єднаній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , виконавчий комітет Косівської міської ради Івано-Франківської області (орган опіки та піклування) про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним договору іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання добросовісним набувачем,

в с т а н о в и в:

На розгляді Верховинського районного суду Івано-Франківської області перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , виконавчий комітет Косівської міської ради Івано-Франківської області (орган опіки та піклування) про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним договору іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання добросовісним набувачем.

Ухвалою суду від 17.01.2025 року клопотання первісного позивача/відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_9 про залишення її позову без розгляду задоволено. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , виконавчий комітет Косівської міської ради Івано-Франківської області (орган опіки та піклування) про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним договору іпотеки залишено без розгляду.

У судовому засіданні 17.01.2025 року під час розгляду клопотання ОСОБА_1 про залишення її позову без розгляду сторона первісного відповідача заявила клопотання про подачу нею доказів понесення судових витрат протягом п`яти днів.

21.01.2025 року представник відповідача адвокат Шейко В.В. подала до суду заяву про відшкодування судових витрат на правову допомогу в розмірі 258 800 гривень.

Заява представника відповідача адвоката Шейко В.В. про відшкодування судових витрат на правову допомогу обгрунтована тим, що позивачем протягом розгляду справи постійно вживалися дії, що затягували її розгляд, а саме додавалося безліч доказів, які дублювалися, перевантажували справу, адже не відносилися до неї, позивачем неодноразово надавалися також додаткові письмові пояснення до справи, декілька разів подавалися заяви про зміну підстав та предмету позову. Без будь-яких обґрунтувань позивачем в кінці кінців залишено позов без розгляду та 17.01.2025 року винесено ухвалу Верховинного районного суду Івано-Франківської області. Однак, справа знаходилася в провадженні вже тривалий строк, в зв`язку з чим сторона відповідача ОСОБА_2 вимушена була реагувати на всі процесуальні та позапроцесуальні дії позивача, звертатися до суду зі зустрічним позовом, заявою про застосування заходів процесуального примусу, збирати докази, обґрунтовувати правову позицію в кожному процесуальному документі тощо.

Ухвалою Верховинського районного суду від 27 січня 2025 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Шейко В.В. про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 144 500 грн.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає її незаконною та необґрунтованою.

Зазначила, що судом першої інстанції не було враховано, що відповідач звернулася до суду з заявою про розподіл судових витрат за результатами розгляду залишення позовних вимог без розгляду. У даному контексті суд першої інстанції не звернув уваги, що позивач ініціювала судове провадження у якому заявила вимоги, у тому числі до відповідача, з тих підстав, що вона не має можливості виконати судовi рішення про стягнення заборгованості з її боржників (справи № 347/1779/19, № 347/193/22, № 347/1316/22) та мала відповідне судове рішення (постанова 18.07.2023 у справі № 347/721/22), яке набрало законної сили де судом було визнано недійсними правочин, який призвів до набуття права власності відповідачем на відповідне майно, яке належно боржникам позивача. Тобто, позивач мала дійсну мету відповідного позову, який був спрямований на реальне відновлення її порушених прав, а саме, повернення майна первісному власнику боржнику, з метою реального виконання іншого судового рішення. Протягом розгляду даної справи судами було скасовано рішення, яке було покладено в основу позовних вимог позивача у даній справі. Так як станом на момент подачі позивачем заяви про залишення позову без розгляду вказане рішення було скасовано (постановою ВС 11.09.24 у справі № 347/721/22), a новим рішенням (постановою 04.12.24 у справі № 347/721/22) позивачеві було відмовлено в задоволенні позову та таке рішення набуло законної сили, то позовні вимоги у даній справі на даний момент не мають ніякого змісту, так як підстави для задоволення позовних вимог відсутні. З цих міркувань позивач і звернулася до суду з заявою про залишення позову без розгляду. Так як обставини, які нівелювали позовні вимоги позивача виникли вже після подачі позовної заяви до суду, то відповідно позивач не зловживала своїми правами та не вчиняла необґрунтованих дій, які б могли завдати відповідачеві відповідних збитків. Усі інші дії на які посилається відповідач, як на необґрунтовані дії позивача, то вони всі були вчинені у відповідності до положень ЦПК, які надають стороні певний спектр прав, які можуть бути використані особою для захисту своїх прав. Так як відповідачем не доведено, що дії позивача були необґрунтовані, то відповідно у суду відсутні правові підстави задовольняти заяву відповідача.

Вважає, що стягнення з позивача понесених відповідачем судових витрат, зокрема у разі закриття провадження у справі, можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача.

Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову. Разом із цим, закриття провадження у справі це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення, яке само по собі не підтверджує наявність необґрунтованих дій позивача.

Для стягнення на підставі частини п`ятої статті 142 ЦПК України здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується. Таких висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду.

Що стосується наданих відповідачем доказів, які підтверджують факт розрахунку за надані послуги, то судом не було враховано, що на підтвердження оплати наданих послуг відповідач надала акти прийому-передачі грошових коштів, які нібито підтверджують оплату правової допомоги. Проте, такі документи не є документами, які підтверджують отримання самозайнятою особою розрахунку за надані послуги. Якщо розрахунок відбувався готівковим шляхом, то на підтвердження передачі таких коштів відповідач повинна була надати квитанцію до прибуткового касового ордеру. При цьому, акти прийому-передачі грошових коштів не є тими документами, які підтверджують оплату гонорару. Більше того, порядок розрахунку та порядок визначення вартості правової допомоги неможливо визначити так як відповідачем не було надано повного договору про надання правової допомоги, адже додаткова угода до договору про надання правової допомоги була долучена до матеріалів справи 27.01.25 тобто після поданого нею заперечення.

Також, судом не було враховано, що відповідач просить стягнути з позивача і витрати, які відповідач понесла у зв`язку з розглядом її зустрічного позову. При цьому, на момент розгляду судом першої інстанції заяви про розподіл судових витрат, розгляд зустрічного позову відповідача не завершено, а тому судом передчасно було вирішено питання розподілу витрат на правову допомогу за зустрічним позовом.

Крім того, що 21.01.25 при подачі заяви про розподіл судових витрат відповідачем було долучено до матеріалів справи нові докази, а саме акти виконаних робіт та акти приймання-передачі готівки. При цьому, такі документи були надіслані лише суду та не були направлені іншим учасникам справи. Як наслідок, суд повинен був повернути такі докази відповідачеві, адже не було долучено доказів надіслання їх іншим учасникам справи.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини восьма статті 83 ЦПК України).

Копії доказів, що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними (ч.9 ст. 83 ЦПК України).

Апелянтка Федак О.М. також зазначила, що 27.01.25 cудом неправомірно було долучено до матеріалів справи нові докази, а саме додаткову угоду до договору про надання правової допомоги поданої з пропущенням строків та без надсилання її іншим учасникам справи.

До 27.01.24 матеріали справи містять поданий відповідачем договір про надання правової допомоги, який вказує на те, що вартість наданих юридичних послуг адвокат визначає самостійно після одержання від клієнта замовлення на надання юридичної допомоги та вказується у додатковій угоді до договору (п. 4.1.). Тобто, наданий відповідачем договір не дає можливості встановити порядок розрахунку оплати правової допомоги, що суперечить положеннями Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а тому для стягнення правової допомоги відсутні правові підстави.

ОСОБА_1 просила скасувати ухвалу Верховинського районного суду від 27.01.2025 року та прийняти нову якою відмовити у задоволенні заяви відповідача у повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Апелянтка ОСОБА_1 в судовому засіданні в режимі відео конференції підтримала доводи викладені в апеляційній скарзі, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати, та відмовити в задоволенні заявлених вимог.

Представник ОСОБА_2 адвокат Шейко В.В. у судовому засіданні в режимі відео конференції заперечила вимоги апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , представник виконавчого комітету Косівської міської ради у в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином.

Відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду не відповідає.

Задовольняючи частково заяву про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки спір в цій справі між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник внаслідок неправильних дій первісного позивача ОСОБА_1 , то на неї слід покласти понесені ОСОБА_2 судові витрати та з урахуванням співмірності розміру витрат по оплаті послуг адвоката складності справи та обсягу виконаної адвокатом роботи, суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 144 500 гривень.

Однак з таким висновком суду колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Згідно ч.6 ст.142 ЦПК України, у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог ч.9 ст.141 цього Кодексу.

Згідно ч.9 ст.141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Таким чином, у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у разі необґрунтованих дій позивача, таких як зловживання процесуальними правами, виникнення спору внаслідок неправильних дій сторони.

Зловживання правами характеризуються умислом порушити порядок цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст.44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Під зловживанням процесуальними правами слід розуміти особливу форму цивільного процесуального правопорушення, тобто умисні недобросовісні дії учасників цивільного процесу, що суроводжуються порушенням умов здійснення суб`єктивних процесуальних прав і здійснювані лише з видимістю реалізації таких прав, пов`язані з обманом відносно відомих обставин справи, в цілях обмеження можливості реалізації або порушення прав інших осіб, що беруть участь в справі, а також в цілях того, що перешкодило діяльності суду по правильному і своєчасному розгляду і вирішенню цивільної справи, - що породжує застосування заходів цивільного процесуального примусу.

Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст.ст. 55, 124 Конституції України, та безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Таким чином, за змістом ч. 5 ст. 142 ЦПК України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу необхідно довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи, та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету обмеження прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Суд зазначає, що залишення заяви без розгляду на підставі заяви позивача це форма закінчення справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України. При цьому суд не перевіряє підстави подання такої заяви.

Отже, саме по собі подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, оскільки це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, що не містить обмежень у його реалізації. Крім того, звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст. ст. 55, 124 Конституції України, та безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Обгрунтовуючи вимоги про стягнення з позивачки судових витрат на правову допомогу представник відповідачки ОСОБА_2 зазначала про те, що позивачкою протягом розгляду справи постійно вживалися дії, що затягували її розгляд, а саме додавалося безліч доказів, які дублювалися, перевантажували справу, адже не відносилися до неї, позивачем неодноразово надавалися також додаткові письмові пояснення до справи, декілька разів подавалися заяви про зміну підстав та предмету позову. Без будь-яких обґрунтувань позивачем в кінці кінців залишено позов без розгляду та 17.01.2025 року винесено ухвалу Верховинного районного суду.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що заява представника відповідача не містить доводів і доказів необгрунтованості дій позивача, подання заяви про залишення позову без розгляду не може бути розцінено як необґрунтовані дії позивача, оскільки це його право, яке не містить обмежень у його реалізації. Під час розгляду справи судом не встановлено, що спір виник внаслідок неправильних дій позивача.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона ініціювала судове провадження у якому заявила вимоги, у тому числі до відповідача ОСОБА_2 з тих підстав, що вона не має можливості виконати судовi рішення про стягнення на її користь заборгованості з боржників. Вимоги позову обґрунтовувала тим, що постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18.07.2023 у справі № 347/721/22, визнано недійсними правочин, який призвів до набуття права власності відповідачем на відповідне майно, яке належить боржникам позивача.

Вказане судове рішення у подальшому Верховним Судом скасовано та остаточне рішення у цій справі не постановлено і на даний час.

Відтак висновок суду першої інстанції про те, що спір в цій справі між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник внаслідок неправильних дій первісного позивача не відповідає матеріалам справи.

Вчинені у процесі розгляду справи позивачкою процесуальні дії, подання доказів, письмових пояснень, зміна позовних вимог не суперечать положенням ЦПК України, які надають стороні право вчиняти дії з метою захисту своїх прав.

Матеріали справи не містять даних про те, що судом першої інстанції визнавалися зловживанням процесуальними правами будь-які дії позивачки.

Крім того, колегія суддів зауважує, що у провадженні суду першої інстанції перебуває на розгляді зустрічний позов ОСОБА_2 , за результатами розгляду якого, сторони вправі ставити питання про компенсацію понесених судових витрат.

Оскільки представником відповідача не надано суду належних доказів на підтвердження того, що позивачем було допущено зловживання процесуальними правами або того, що спір виник внаслідок неправильних чи необґрунтованих дій сторони позивача, то у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення заяви представника відповідача про стягнення з позивачки понесених судових витрат по оплаті правової допомоги адвоката.

Відповідно до положень ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на те, що ухвала суду постановлена з порушенням вимог норм процесуального права, то постановлена судом першої інстанції ухвала суду підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про стягнення судових витрат по оплаті правової допомоги адвоката.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Верховинського районного суду від 27 січня 2025 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Заяву представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Шейко Вольги Василівни про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат на правову допомогу в розмірі 258 800 грн залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 березня 2025 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин