Справа № 192/591/25
Провадження № 2-з/192/2/25
Ухвала

Іменем України

06 березня 2025 року

Суддя Солонянського районного суду Дніпропетровської області у складі головуючої судді Ковальчук Н.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення його позову до ОСОБА_2 про витребування майна,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просить витребувати від ОСОБА_2 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ), зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_2 ) квартиру АДРЕСА_2 .

Разом із позовною заявою до суду надійшла заява про забезпечення позову, позивач просить прийняти рішення (ухвалу), якою заборонити ОСОБА_2 у будь-який спосіб відчуження квартири АДРЕСА_2 та заборонити йому вселення у цю квартиру до набрання законної сили рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про витребування майна».

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, позивач посилається на те, що 07.03.2007, маючи мету придбання окремої квартири для проживання його сім?ї, він, за згодою своєї дружини ОСОБА_3 , уклав із Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» Кредитний договір № DNI0GK00000078 від 07 березня 2007 року (далі - Договір) на отримання споживчого кредиту в сумі 23000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у строки та в порядку встановленому Кредитним договором.

В цей же день, 07.03.2007 він уклав Договір купівлі-продажу квартири серії BEE № 881634 від 07 березня 2007 року, відповідно якого придбав за кредитні кошти, у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 , загальна площа якої становила - 74,9 кв. м.

На забезпечення виконання зобов?язань за Кредитним договором, укладеним між ЗАТ КБ «Приват банк» та ним, було укладено договір іпотеки № DNI0GK00000078 від 07.03.2007, відповідно якого в іпотеку передавалася чотирикімнатна квартира АДРЕСА_2 , яка була ним придбана згідно Договору купівлі-продажу квартири серії BEE № 881634 від 07 березня 2007 року.

07 червня 2024 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно пункту 1 ч. 1 ст. 1 якого, законодавчо було визначено, що - не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеки», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов?язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та зокрема за умови, що таке нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Тобто норми цього закону регулюють примусове стягнення (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки за виконавчими документами, яким також є і рішення суду.

Згідно з п. 5 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» було визначено, що Закон втрачав чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості, проте на час розгляду справи судом такий закон відсутній, але після прийняття відповідного законодавчого акту позивач не позбавлений права пред?явлення своїх вимог до відповідачів з моменту прийняття закону про врегулювання питання погашення відповідачем як позичальником основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті.

При цьому АТ КБ «Приватбанк», усупереч вимогам законодавства України, як і сталим правовим висновкам Верховного Суду викладеним у його постановах у справах: від 27.12.2022 № 334/2028/20, від 14.12.2022 № 758/168/18, від 14.12.2022 № 718/917/21, від 07.12.2022 № 755/13260/19 та інших будь-яких повідомлень про зміну власника квартири на мою адресу не направляв, як і не повідомляв про обернення стягнення на квартиру шляхом перереєстрації права власності на неї, тоді як у своїх висновках Верховний Суд роз?яснив, що закон вимагає від кредитора направлення повідомлення про порушення основного зобов?язання та іпотечного договору боржнику та іпотекодавцю (якщо є майновий поручитель). Таке повідомлення повинно бути вручено таким особам і лише через тридцять днів кредитор може зареєструвати за собою право власності на іпотечне майно. Виключення з цього правила полягає у тому, що воно не застосовується, якщо повідомлення не було отримано з вини боржника та іпотекодавця (як правило, їх відмови від отримання).

10 лютого 2024 року ним, позивачем, у Солонянському відділі зв?язку, було отримано поштове відправлення ОСОБА_2 (конверт), в якому знаходилася його заява датована 29.01.2024, в якій зазначено, що нібито: «23.01.2024 новим власником майна, а саме: 4-х кімнатна квартира АДРЕСА_3 , являється ОСОБА_2 . Право власності підтверджується Договором купівлі-продажу нерухомого майна від 23.01.2024, зареєстрованого в реєстрі за № 78, та Витягом з Державного реєстру речових прав № 362858856 від 23.01.2024.

З метою досудового врегулювання спорту та отримання відомостей щодо порядку виникнення у ОСОБА_2 права власності, так як будь-яких дій (договорів, тощо) щодо повернення (передачу, тощо) Банку квартири він, позивач, не вчиняв, та взагалі не міг зрозуміти яким чином Банк продав його квартиру, його представник за довіреністю - ОСОБА_5 , звернувся до вказаного з відповіддю (на заяву ОСОБА_2 від 29.01.2024), в якій просив надати копію Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23.01.2024, зареєстрованого в реєстрі за № 78. Однак, будь-яких відповідей від ОСОБА_2 не надійшло.

В зв?язку з повним нерозумінням обстави виникнення у ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_2 , він, позивач, звернувся до державного реєстратора та отримав: Інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна за інформаційним номером довідки - 365387369 від 12.02.2024, відповідно якої дізнався, що, дійсно, ще 08 грудня 20016 року ПАТ КБ «Приватбанк» () зареєстрував за собою право власності на квартиру АДРЕСА_2 , шляхом обернення на неї стягнення за Договором іпотеки.

Вважаючи, що Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (яке змінювало свою зазву з ЗАТ КБ «Приватбанк», ПАТ КБ «Приватбанк») не міг обертати на свою користь (у будь-який спосіб) квартиру АДРЕСА_2 під час дії мораторію та законодавчу заборону таких відчужень у будь-який спосіб, та не міг її продавати на користь ОСОБА_2 , він, позивач, вимушений звертатися до Солонянського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просити Солонянський районний суд Дніпропетровської області: «Витребувати від ОСОБА_2 (Ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 (Ідентифікаційний код - НОМЕР_2 ) квартиру АДРЕСА_2 . Вирішити питання про розподіл судових витрат».

Відповідно до Закону України «Про мораторій на звернення стягнення майна громадян України», наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті № 1304-VII від 03.06.2014 що: протягом часу його дії не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об?єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об?єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно/об?єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов?язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об?єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна, а загальна площа такого нерухомого житлового майна (об?єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку.

В подальшому 18.10.2018 було прийнято Кодекс України з питань банкрутства, який набрав чинності 21.04.2019, а введений в дію через 6 місяців, тобто 21.10.2019.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Кодексу, через один рік з дня введення його в дію (тобто з 22.10.2020) визнавався таким, що втратив чинність Закон України Про мораторій на звернення стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. Але Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті № 895-1X від 16.09.2020, який набрав чинності 08.10.2020, строк втрати його чинності було відтерміновано ще на шість місяців, тобто до - 22.04.2021.

Відтак, відчуження вказаної квартири, незалежно від суми кредитної заборгованості по валютним договорам, в період дії мораторію за спеціальним Законом України, який забороняв вчиняти такі дії (відчуження), тим паче без його, позивача, на те згоди, - є протиправним й таким, що у повній мірі суперечить спеціальним нормам законодавства України. Тому і подальші дії Банку по реалізації такого майна на користь ОСОБА_2 згідно з договором купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), також - є протиправними.

Позивач посилається на те, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

При цьому, забезпечення позову по суті - це обмеження суб?єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов?язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини вказав, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов?язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

На даний час, відповідач достовірно знаючи, що в квартирі на відповідній правовій підставі (з його, позивача, особистого дозволу як законного власника та дозволу його дружини як фактичного співвласника) проживають ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . При цьому, знаючи, що згідно з неодноразовими правовими позиціями Верховного суду як і Великої палати Верховного Суду, як і чинного законодавства України: наявність юридичних прав власності чи користування на житло у осіб, які в ньому фактично проживають, знаходиться поза межами диспозиції ст. 162 КК України. Тому для суду, як і для провоохоронних органів України, цей факт не є визначальним. Більш того, навіть, якщо юридичних прав на проживання у особи немає та ідуть спори, щодо об?єкту проживання, житло, яке перебуває у фактичному володінні особи вважається в розумінні ст. 162 КК України його житлом, і таке житло є недоторканим. Тому, якщо особа проникає у житло без дозволу володільця чи суду, вона є злочинцем. Особливо, коли це відбувається шляхом вибивання (зрізання) та викрадення дверей, злому замків вхідних дверей, тощо. Тому, якщо ОСОБА_9 вважає, що є будь-які обмеження у здійсненні права користування та розпорядження його майном, він має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, а не перебирати на себе функції і повноваження суду, тим паче, - залучати й втягувати в злочинну діяльність групу осіб. На неодноразові звернення до органів поліції з заявами про вчинення кримінальних правопорушень, орган досудового слідства навіть не викликає для допиту заявників та свідків незаконної поведінки ОСОБА_2 , як і н взнає у якості потерпілих осіб, яким спричинено як матеріальну так і моральну шкоду. Безпідставно закриває кримінальні провадження, що тягне за собою звернення до Солонянського районного суду Дніпропетровської області, який скасовує дані постанови.

Позивач вважає, що адекватним та співмірним заходом забезпечення позову у цій справі є - судова заборона ОСОБА_2 у будь-який спосіб відчуження квартири АДРЕСА_2 та заборону йому (насильницькому) вселення у цю квартиру, до набрання законної сили Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про витребування майна», а саме квартири АДРЕСА_2 .

Окрім того, виходячи із специфіки вказаного виду забезпечення позову, й враховуючи предмет позову, оскільки саме по собі витребування майна у ОСОБА_2 свідчить про існування реальної загрози продовження ним протиправних дій щодо пошкодження майна або ж його продажу (іншого відчуження) третім особам, про що він неодноразово заявляє, - вказане може у повній мірі вплинути на невиконання чи утруднення виконання можливого рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області, про задоволення мого позову.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову суд дійшов таких висновків.

Відповідно до положень ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Зважаючи на практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову, під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2022 року у справі № 522/1514/21.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» встановлено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Разом з тим позивач в заяві про забезпечення позову не зазначив достатніх обставин, які вказують на існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову з посиланням на відповідні докази та до заяви про забезпечення позову позивачем таких доказів не додано, а саме доказів, які могли б свідчити про вжиття відповідачем дій, що спрямовані на відчуження спірного нерухомого майна.

Стосовно забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вселення у квартиру, то позивачем не наведено обґрунтованих доводів, що такий спосіб забезпечення позову відповідає заявленим позовним вимогам та що не невжиття такого заходу може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Враховуючи зазначене, суддя дійшла висновку, що у задоволенні заяви про забезпечення позову потрібно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.150,153 ЦПК України, суддя

постановила:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення його позову до ОСОБА_2 про витребування майна.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею, але може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Н.В. Ковальчук