ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1835/25 Справа № 215/3867/24 Суддя у 1-й інстанції - Квятковський Я. А. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

за участю секретаря Черняєвої С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №215/3867/24 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське»,

на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 листопада 2024 року,

встановив:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» про відшкодування моральної шкоди(далі по тексту ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське») про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 12.10.1995 року по 11.01.2024 року працював електрослюсарем підземним у відповідача в умовах впливу шкідливих факторів.

13.12.2023 року йому встановлено два професійні захворювання: пневмоконіоз, ускладнений хронічним бронхітом 2 стадії, фаза затихаючого загострення. ЛН першого-другого ст., Хронічна радикулопатія L5, S1 ліворуч в стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями, м`язові-тонічним больовим синдромом.

Відповідно Акту розслідування причин виникнення професійного захворювання від 07.02.2024 року, професійне захворювання у ОСОБА_1 виникло через те що працюючи на підприємстві відповідача 28 років 3 місяці в умовах шкідливого впливу. Умови праці на робочому місці ОСОБА_1 відносяться до 3 класу 1-4 ступеню.

Згідно довідки МСЕК від 06.03.2024 року, йому первинно з 06.03.2024 року, безстроково встановлено ІІІ групу інвалідності та 60 % втрати професійної працездатності.

У зв`язку з захворюванням у нього змінився образ і якість життя, він постійно відчуває виражену задишку при фізичному навантаженні, кашель із виділенням мокротиння, біль у грудній клітці, біль у поперековому відділі хребта, втому, загальну слабкість. Такий стан не дає йому можливості спокійно спати, займатися фізичною роботою, відчувати повний смак життя, що негативно впливає на його психоемоційний стан, через захворювання йому важко виконувати навіть незначну роботу по дому. Все це постійно і негативно позначається на душевному та фізичному стані.

У зв`язку з викладеним, просить суд стягнути з відповідача на його користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 715 680 гривень.

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 задоволений частково. Стягнуто з ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 320 000 гривень без утримання податків. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» судовий збір на користь держави в сумі 3 200 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 листопада 2024 року, збільшивши розмір стягнутої моральної шкоди з ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» на користь ОСОБА_2 до суми заявленої у позові до 715 680 гривень без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про доведеність заявлених позовних вимог та наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди. Однак визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди дещо занижений та не відповідає глибині моральних страждань позивача та принципу розумності, виваженості і справедливості. Внаслідок втрати професійної працездатності 60% та визначення ІІІ групи інвалідності, позивач не має змоги вести звичне життя, вимушений постійно лікуватися, обмежений у самообслуговуванні та трудовій діяльності. Судом першої інстанції не повністю враховано, що позивач у працездатному віці 50 років став інвалідом ІІІ групи інвалідності та йому встановлено 60% втрати працездатності безстроково, був визнаний не придатним до роботи за своєю спеціальністю внаслідок стану здоров`я. Судом не враховано в повній мірі, що позивач внаслідок отриманого каліцтва, відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, що впливає на його моральний стан.

В апеляційній скарзі ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське», посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 листопада 2024 року скасувати та направити справу для розгляду до суду першої інстанції за встановленою підсудністю до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська. У разі, якщо апеляційний суд дійде висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, просить суд змінити рішення суду першої інстанції, зменшивши суму відшкодування моральної шкоди, до 60 000 гривень з утриманням з цієї суми обов`язкових податків та платежів.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2024 року у задоволенні клопотання відповідача про передачу справи за підсудністю до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області відмовлено. Вважає, що при цьому судом першої інстанції порушено вимоги ст. 28 ЦПК України та правило територіальної юрисдикції. Посилається, що позивач відповідно паспорту зареєстрований в АДРЕСА_1 , тому мав звертатися саме до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області. 02 вересня 2024 року Вищою радою правосуддя підсудність Красноармійського міськрайонного суду Донецької області змінено на Заводський районний суд міста Дніпродзержинська. Зазначає, що надана позивачем довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не є документом, який підтверджує зареєстроване місце проживання/перебування заявника за адресою: м. Кривий Ріг, оскільки підтверджує лише факт внутрішнього переміщення особи та взяття її на облік. Вважає, що справу розглянуто без дотримання територіальної підсудності.

Посилається, покладення обов`язку відшкодувати моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли така шкода була викликана протиправною поведінкою осіб та за наявності причинного зв`язку між протиправною поведінкою осіб та за наявності причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та моральною шкодою. Протиправна поведінка відповідача не встановлена. При вирішенні спору суд не з`ясував у чому конкретно полягає протиправність діяння відповідача та якими доказами вона підтверджена. Також сума моральної шкоди є завищеною та не відповідає засадам розумності та справедливості з урахуванням економічних та бюджетних показників країни в умовах воєнного стану.

Крім того, посилається, що податки і збори із суми, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню та виплаті при виконанні відповідного судового рішення. Якщо особа відшкодовує на користь фізичної особи моральну шкоду, вона виступає щодо такої фізичної особи податковим агентом та зобов`язана утримати і перерахувати податок із суми такого доходу та за рахунок фізичної особи, якій виплачується такий дохід. Вказує, що в порушення статті 19 Конституції України суд першої інстанції зобов`язав відповідача робити те, що не передбачено законодавством, а саме, суд зобов`язав відповідача здійснити виплату доходу позивачеві без утримання податків, в той час коли законодавством передбачена виплата доходу лише з утриманням податку і за рахунок особи, що його отримує. Тому стягнення грошових коштів без утримання податків суперечить діючому законодавству України. Судом першої інстанції не врахована судова практика Дніпровського апеляційного суду та судів першої інстанції по декільком справам, а також висновки викладені в постановах Верховного Суду, зокрема, і у постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року по справі № 180/505/20-ц., в яких визначено, що стягнута моральна шкода підлягає оподаткуванню у разі перевищення її розміру чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Згідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно ст. 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає.

В апеляційній скарзі відповідачем заявлено про розгляд справи без дотримання територіальної підсудності.

З цього приводу апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно ч. 1 ст.8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Під підсудністю у цивільному процесуальному праві розуміють інститут (тобто сукупність правових норм), який регулює віднесення справ, які підлягають розгляду судами цивільної юрисдикції, до відання конкретного суду судової системи України для розгляду по першій інстанції. Тобто, визначити підсудність цивільної справи означає встановити компетентний, належний суд у цій справі.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно ч. 1 ст. 23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

У статті 31 ЦПК України визначено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно ч. 3 ст. 28 ЦПК України позови про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, чи шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача або за місцем заподіяння шкоди.

Дана стаття встановлює випадки альтернативної підсудності, за якої позов за вибором позивача може бути пред`явлений в одному з двох і більше судів (ч. 16 ст. 28 ЦПК України).

Суд не має право обмежувати вибір позивача для розгляду справи у конкретному суді.

Отже позов про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я має подаватися за вибором позивача згідно з частиною 3 статті 28 ЦПК України.

У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 263/14171/19 (провадження № 61-21991св19) зазначено, що тлумачення статей 27, 28 ЦПК України свідчить про те, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це такий вид підсудності, за умовами якої позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох визначених у законі судів. Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (стаття 27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу (частина шістнадцята статті 28 ЦПК України). Право вибору між судами, яким згідно з правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві.

Як вбачається з матеріалів справи, у червні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків до Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

На підтвердження місця свого проживання позивач надав довідку від 06.02.2023 року № 1240- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Зі змісту вказаної довідки видно, що зареєстрованим місцем проживання позивача є: АДРЕСА_1 , фактичним місцем проживання/перебування АДРЕСА_2 .

Відповідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно ч. 1 с 5 Закону довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» є спеціальним законом щодо статусу вказаних осіб, який підлягає застосуванню.

У постанові від 29 липня 2019 року у справі №409/2636/17 Верховний Суд вказав на те, що, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно також враховувати імперативні положення спеціального Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», згідно зі статтею 5 якого довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Особи, які залишили або покинули своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації та стали на облік як внутрішньо переміщені особи можуть звертатися з позовами до судів за місцем фактичного проживання/перебування. Таким чином, якщо особа-переселенець зареєструвалася на новому місці як ВПО (внутрішньо переміщена особа), то маючи відповідну довідку про взяття на облік, переселенець може звертатись з позовом до суду у місці свого тимчасового перебування.

Аналогічні висновки щодо застосування відповідних норм права містить постанова Верховного Суду від 14 серпня 2024 року у справі № 607/5535/22, які апеляційний суд враховує відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

З огляду на викладене довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання як позивача ОСОБА_1 .

Отже позивач ОСОБА_1 використав надане йому процесуальним законодавством право обрати суд та звернувся до Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за місцем свого перебування, що відповідає вимогам частини 3 статті 28 ЦПК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що Тернівський апеляційний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області області не порушив правила підсудності під час відкриття провадження у справі.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2024 року клопотання ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» про передачу цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» про відшкодування моральної шкоди за підсудністю до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області залишено без задоволення.

Щодо вирішення позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди апеляційний суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено доказами, які містяться в матеріалах справи, що ОСОБА_1 працював з 12.10.1995 року по 11.01.2024 року у ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» електрослюсарем підземним.

11.01.2024 року звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію ст. 38 КЗпП України, що підтверджується трудовою книжкою.

Під час роботи у відповідача в позивача виникли два професійні захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень другої-третьої стадії (пневмоконіоз (t/s;2/2), ускладнений хронічним бронхітом 2 стадії, фаза затихаючого загострення. ЛН першого-другого ст. Хронічна радикулопатія L5, S1 ліворуч в стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями, м`язові-тонічним больовим синдромом), що підтверджується медичним висновком від 13.12.2023 року та актом від 07.02.2024 року розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання.

Відповідно п. 13, 17, 18, 19, 20 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 07.02.2024 року та санітарно-гігієнічної характеристики умов праці, умови праці ОСОБА_1 відносяться: за концентрацією пилу в повітрі робочої зони - до 3 класу 4 ступеня; за рівнем шуму до 3 класу 2 ступеня ; за параметрами мікроклімату до 3 класу 1 ступеню; за показниками важкості праці - до 3 класу 2 ступеню. Хронічні професійні захворювання виникли через те, що працюючи з 12.10.1995 року по 11.01.2024 року електрослюсарем підземним, ОСОБА_1 внаслідок недосконалості, підпадав під вплив підвищених параметрів шуму, пилу, вимушеної пози значних фізичних навантажень, що перевищували допустимі показники.

Причинами виникнення хронічних професійних захворювань позивача є: виробничий шум фактична величина 74-87дБА при ГДР 80дБА; пил переважно фіброгенної дії: фактична величина7,8-70,5мг/м3 при ГДК=4-10 мг/м3; важкість праці фактична величина 66,7-117,8 Вт, при ГДР 90Вт; фізичне динамічне навантаження фактична величина 43,3-90,6 ВТ, при ГДР 45Вт; робоча поза перебування у вимушеній позі 8,58%, в позі «стоячи» 50 % часу зміни, при ГДР : незручна поза до 25 %, вимушена поза до 10%, у позі «стоячи» до 60%. З метою ліквідації і запобігання виникненню хронічних професійних захворювань зобов`язано підприємство вжити ряд заходів.

Згідно довідки МСЕК від 06.03.2024 року, позивачу первинно з 06.03.2024 року, безстроково встановлено ІІІ групу інвалідності та 60% втрати професійної працездатності безстроково.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 153, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України і виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв`язку з отриманим позивачем на виробництві трудовим каліцтвом.

Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 320 000 гривень, суд першої інстанції врахував що позивач протягом значного часу працював на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів, а саме більше 28 років, характер і тяжкість отриманих позивачем професійних захворювань, що порушують його нормальні життєві зв`язки та викликає фізичні і моральні страждання, ступінь втрати ним професійної працездатності 60%, та встановлення йому ІІІ групи інвалідності, тривалість розладу його здоров`я, періодичне лікування, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції задовольнив його вимоги частково, вважаючи суму, що просить позивач, завищеною.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.

Згідно з нормами Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст.3 Конституції України).

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно ч. 1, 3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів,а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Так, згідно ч. 1-4 ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.

Відповідно ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною 1 статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Водночас, пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема: виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Відповідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 07 лютого 2024 року, причинами виникнення професійних захворювань у позивача є: важкість праці, пил переважно фіброгенної дії, виробничий шум (п.18 Акту).

Отже, роботодавець під час роботи позивача допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Судом першої інстанції вірно встановлено порушення ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» норм трудового законодавства, що призвело до виникнення у позивача професійних захворювань, а тому саме на роботодавця покладається обов`язок з відшкодування завданої моральної шкоди.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманих позивачем професійних захворювань, відсоток втрати нею професійної працездатності у розмірі 60% та визнання людиною з інвалідністю ІІІ групи безстроково, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, неможливість відновлення попереднього стану та тривалість роботи позивача на підприємстві відповідача.

Відповідно наслідків, що наступили, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, у відшкодування якої стягненню підлягає з відповідача 320 000 гривень, дійшовши висновку, що сума, яку вимагає позивач є завищеною.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів апеляційного суду не приймає доводи апеляційних скарг позивача та відповідача про необґрунтованість розміру моральної шкоди.

Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Слід зауважити, що право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства.

Отже, з урахуванням того, що позивачу встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 60% безстроково та визнано людиною з інвалідністю ІІІ групи безстроково, що безумовно тягне за собою зміни у буденному житті позивача, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди позивачу у розмірі 320 000 гривень не є завищеним, є розумним, виваженим і справедливим у його ситуації.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не вірно були застосовані положення Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі Закон № 466), яким внесені зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року), колегія суддів апеляційного суду не приймає, з огляду на наступне.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що у постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі №180/505/20-ц суд Верховний Суд дійшов висновку, що з 23 травня 2020 року суми на відшкодування моральної шкоди підлягають оподаткуванню у разі перевищення її розміру чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати апеляційний суд не приймає .

Так, для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду у справах від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі №2-7763/10, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Виходячи із наведеного, посилання в апеляційній скарзі відповідача, як на правозастосовчу практику Верховного Суду, викладену у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 180/505/20-ц є безпідставними, оскільки зміст правовідносин у вказаній справі та у даній справі є відмінним. Так, у справі №180/505/20 склалися правовідносини щодо оскарження дій державного виконавця при виконанні рішення суду, яким стягнуто моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я, без утримання податку з доходу фізичних осіб, тоді як предметом даного спору є відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві

Суд апеляційної інстанції зазначає, що, відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466 ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Тобто, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Аналогічний правовий висновок викладено й у постанові Верховного Суду від 21 червня 2022 року у справі № 599/645/21.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. За таких обставин, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги щодо визначення розміру моральної шкоди із урахування податку.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на судову практику районних та апеляційних судів в аналогічних справах, колегія суддів апеляційного суду також не приймає, оскільки частиною 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи, викладені в апеляційних скаргах, не можуть бути прийняті колегією суддів апеляційного суду, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді:

Повне судове рішення складено 12 березня 2025 року.

Головуючий О.І. Корчиста