Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" березня 2025 р. с-ще Тиврів 145/168/25

2/145/389/2025

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Ратушняка І. О. ,

при секретарі Крикливій М.С.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника органу опіки та піклування Татарчук В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, встановлення факту, що має юридичне значення, та визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до суду із позовною заявою, в якій вказує, що 25.04.2017 між ОСОБА_2 та нею було зареєстровано шлюб.

У шлюбі народилась дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Однак спільне життя з відповідачем не склалося з причин несумісності характерів, різних поглядів на життя, різних уявлень про роль кожного з подружжя в сім`ї. Внаслідок цього між сторонами часто виникали непорозуміння.

Шлюбні відносини фактично припинено, втрачені всі фізичні та духовні зв`язки між сторонами, а відтак примирення та відновлення сімейних стосунків є неможливим.

Наразі шлюб між ними носить лише формальний характер. Вони більше року проживають окремо та тривалий період часу взагалі не підтримують подружніх відносин. Подальше перебування у шлюбі вважає недоцільним та небажаним.

З другої половини 2024 року вона вирішила змінити своє життя та влаштувати його по іншому. З того часу син проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

Ця обставина не є для нього обтяжливою, бо він залюбки займається вихованням сина самостійно. Дитина ходить в садочок та забезпечується усім необхідним для повноцінного розвитку та виховання. У нього забезпечені хороші житлові умови проживання. Дитина проживає з ним в атмосфері турботи і захисту, почувається у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Як батько, він забезпечує свого сина належним вихованням, умовами проживання та духовним розвитком, що відповідає її (дитини) інтересам.

З позивачем відповідач не проживає з другої половини 2024 року, а самостійно займається вихованням сина, самостійно його утримує, здійснює за ним постійний догляд. У зв`язку з наведеним, зокрема необхідністю надання різного виду допомоги дитині, необхідністю переміщення із дитиною без документального оформлення згоди від матері, яка з дитиною не проживає, тощо, позивачу необхідно встановити факт, що відповідач самостійно виховує та здійснює догляд за сином ОСОБА_5 .

Встановлення даного факту має для неї юридичне значення, оскільки напряму впливає на права й обов`язки батька та на інтереси дитини, яка перебуває на його самостійному вихованні, при цьому, він не має іншої можливості підтвердити факт самостійного виховання дитини, чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення даного юридичного факту, та зокрема для відповідача не виникне в подальшому необхідності погоджувати будь-які юридичні дії з нею.

Вважає, що в інтересах сина ОСОБА_5 буде проживання саме з батьком, так як проживання разом з ним у повній мірі сприяє та сприятиме розвитку та інтересам дитини.

Крім того, відповідач не перешкоджає в її спілкуванні з дитиною, але на сьогоднішній день сварки ускладнюють виконання їхніх попередніх усних домовленостей.

Просить розірвати шлюб між ними;

встановити факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , самостійно виховує, утримує та здійснює догляд за сином ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , без участі матері;

визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з самостійним вихованням та утриманням батьком дитини без участі матері.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 позовні вимоги підтримав повністю, просить їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві. Зазначив, що позивачка перебуває за кордоном, повністю підтримує позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнав.

Представник органу опіки та піклування - Сутисківської селищної ради Вінницького району Вінницької області - Татарчук В.В. просять заяву задоволити, зазначила, що до суду надано письмовий висновок щодо розв`язання спору про визначення місця проживання малолітньої дитини, згідно якого орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_4 , 2018 р.н., разом з батьком ОСОБА_2 .

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників судового розгляду, вважає за необхідне позов задоволити з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Відповідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів У країни.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ст. 9 цієї Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; таке розлучення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини; держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

За змістом ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із ними буде проживати малолітня дитина, однак спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування та судом. Системний аналіз наведених норм дозволяє зробити висновок, що суд визначає з ким із батьками буде проживати малолітня дитина.

У контексті частини першої статті 161 СК України вбачається, що під час вирішення спору про місце проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особистісна прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші особливості, що мають істотне значення.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п.58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№2), §90, Іgnaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, §102).

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав з та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору.

Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров' я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі №754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров' я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв' язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків .на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разів атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості.

Судом встановлено, що 25 квітня 2017 року зареєстровано шлюб між сторонами (а.с.21).

Шлюб фактично розпався. Сторони більше року шлюбних відносин не підтримують, втратили взаємні почуття, примирення неможливе.

Суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а сторони не мають наміру зберегти шлюб.

Наведені на обґрунтування позову обставини, що спонукали позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, а тому суд вважає, що подальше спільне проживання сторін і збереження шлюбу суперечить їх інтересам.

Сторони мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , забезпечені хороші житлові умови проживання для фізичного та морального розвитку; дитина ходить в садочок та забезпечується усім необхідним для повноцінного розвитку та виховання; між ними склались стійкі психологічні контакти та прив`язаність один до одного, стосунки будуються на взаєморозумінні та взаємоповазі, що стверджується довідкою Закладу дошкільної освіти «Пролісок» Сутисківської селищної ради від 03.02.2025 (а.с.25), актом обстеження умов проживання від 09.01.2025 (а.с.23-24).

Відповідач ОСОБА_2 має можливість утримувати та надавати усі необхідні умови для виховання сина ОСОБА_5 , що стверджується довідкою про обіги ФОП ОСОБА_2 за період 01.01.2024 по 30.12.2024 (а.с.26).

ОСОБА_2 самостійно займається вихованням сина ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), самостійно його утримує, здійснює за ним постійний догляд, а тому суд вважає доведеним даний факт

Суд вважає, що в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5 буде проживання саме з батьком, а не з матір`ю, так як проживання разом з ним у повній мірі сприяє та сприятиме розвитку та інтересам дитини, оскільки ОСОБА_2 є працевлаштованим, має постійний дохід, є фізично здоровим, у нього відсутні шкідливі звички, відтак він має можливість забезпечити сину належні умови проживання та виховання. Таке рішення відповідатиме найвищим інтересам дитини.

Рішенням виконавчого комітету Сутисківської селищної ради Вінницького району Вінницької області №23 від 25.02.2025 "Про визначення місця проживання малолітньої дитини від 25.02.2025 затверджено висновок про визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ,

Враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов задоволити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований 25 квітня 2017 року виконавчим комітетом Гніванської міської ради Тиврівського району Вінницької області, актовий запис №20.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме: що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , самостійно виховує, утримує та здійснює догляд за сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без участі матері.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з самостійним вихованням та утриманням батьком дитини без участі матері.

Рішення суду після набрання ним законної сили надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання рішення в повному обсязі, тобто з 11 березня 2024 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено в день його складання або проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу на рішення буде подано протягом 30 днів з дня отримання повної копії судового рішення.

Суддя Ратушняк І. О.