ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

12 березня 2025 року

м. Харків

справа № 646/8063/23

провадження № 22-ц/818/295/25

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Рудаєва Вікторія Олександрівна про тлумачення заповіту, визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом, поділ спільного сумісного майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 липня 2024 року, ухвалене суддею Демченко І.М., -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Рудаєва Вікторія Олександрівна про тлумачення заповіту, визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом, поділ спільного сумісного майна.

В обгрунтування позову зазначає, що з 2007 року по 12 липня 2022 року вона проживала із ОСОБА_4 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет, спільні придбання та витрати, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю. За період спільного життя ними на підставі двох правочинів від 10 листопада 2008 року та від 26 серпня 2014 року було вцілому придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , право власності на який було зареєстровано на ОСОБА_4 , як «голову сім`ї». 26 травня 2011 року ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробив розпорядження, яким належну йому частину житлового будинку заповів їй. З 2014 року здоров`я ОСОБА_4 стало погіршуватися і він потребував її постійного догляду, у зв`язку з чим набув третю групу інвалідності по зору. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Вона за власний рахунок здійснила його поховання. Звернувшись до нотаріуса у встановлений судом строк у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом їй було відмовлено, оскільки існують інші заповіти, зміст яких нотаріусу не відомий.

З урахуванням останніх уточнень, просить суд:

розтлумачити, що в заповіті, вчиненому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідченому приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Герасименко Т.Л. за реєстровим № 259, виявленням його волі є розпорядження, згідно якого ОСОБА_4 заповів ОСОБА_1 ту частину житлового будинку АДРЕСА_2 , яка буде належати йому на момент смерті, а не на момент складення заповіту (в тому числі цілий житловий будинок, 1/1 частину).

визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом;

встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та спадкодавця ОСОБА_4 в період з 2007 року по 12 липня 2022 року.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 липня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вона на у період 2007 року по 12 липня 2022 року вона проживала із спадкодавецем ОСОБА_4 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Спірний будинок було придбано за спільні грошові кошти, спочатку 1/2 частину цього будинку 10 листопада 2008 року, а 26 серпня 2014 року іншу 1/2 частину цього будинку. 26 травня 2011 року ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробив розпорядження, яким належну йому частину житлового будинку заповів їй. З 2014 року стан здовор?я ОСОБА_4 почав істотно погіршуватися. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Вона за власник рахунок здійснила його поховання. В межах строку на прийняття спадщини вона звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 . Відмовляючи у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, нотаріус виходив з того, що у заповіті від 26 травня 2011 року за реєстровим №259 не вказано конкретну частину будинку, що їй заповідається. Іншим спадкоємцем ОСОБА_4 є ОСОБА_2 .

Аналізуючи наявні у справі докази в їх сукупності, вважає, що наявні правові підстави для тлумачення заповіту від 26 травня 2011 року за реєстровим №259, оскільки зміст заповіту як одностороннього правочину, який становить волю заповідача, є не цілком зрозумілим, логічним, послідовним та таким, що містить нечітке формулювання, оскільки заповідається частина будинку без зазначення розміру цієї частини - тобто дане формулювання вказує на прогалини у реалізації волі заповідача щодо долі спадщини, що, відповідно, дає суду підстави для тлумачення даного правочину, зокрема у судовому порядку, зміст якого не містить чіткого виявлення волі заповідача щодо належного йому майна.

Дійсно, на час складення заповіту за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності лише на 1/2 частину спірного житлового будинку. Однак, у їх спільних фінансових планах було придбання у майбутньому іншої 1/2 частини цього будинку, аби володіти цим об?єктом нерухомості в цілому, що і відбулося 06 серпня 2014 року. Водночас, станом на момент складення заповіту 26 травня 2011 року інша половина будинку не була придбана.

Відтак, станом на 26 травня 2011 року ОСОБА_4 не мав права і можливості одразу зазначити про те, що він заповідає їй весь житловий будинок. У зв?язку з цим, було прийнято рішення не вказувати у заповіті конкретну частину будинку, що заповідається, оскільки у разі реалізації фінансових планів сім?ї на купівлю іншої половини житлового будинку ОСОБА_4 бажав, аби вона успадкувала цей об?єкт нерухомості повністю. Іншими словами, ОСОБА_4 розпорядився своїми правами на житловий будинок не тільки в тому обсязі, що існували на момент складення заповіту, але й тими, що можуть виникнути в майбутньому.

Відтак, ОСОБА_4 охопив заповітом право власності на будинок у частині, яка не тільки належала йому на момент складення заповіту, але й в частині, що можливо буде належати йому у майбутньому.

Таким чином, спадкодавцем на випадок смерті зроблено розпорядження передати позивачу весь будинок у разі, якщо до моменту його смерті він набуде право власності на іншу частину цього житлового будинку.

Звертає увагу на те, що частки у праві власності бувають різні, в тому числі цілі (1/1 частина житлового будинку), тому немає підстав стверджувати, що спадкодавцем було зроблено розпорядження передати лише ту частину будинку, яка належала спадкодавцю на момент складення заповіту (а не на момент його смерті). Крім того, у випадку, якщо заповідач не бажав би заповідати їй іншу частину будинку, що може бути придбана у майбутньому, то в такому випадку у заповіті була б вказана конкретна частина будинку, що заповідається позивачу (наприклад 1/2 частина), але такої вказівки заповіт не містить. Іншого заповіту на житловий будинок спадкодавцем складено не було.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_5 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що апеляційна скарга не містить відомостей в чому саме полягає незаконність та необгрунтованість оскаржуваного рішення суду. В апеляційній скарзі викладені ті ж самі обставини, що містяться у позовній заяві, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку.

Позивачкою не доведено належними та допустимими доказами, що вона у спірний період проживала із спадкодавцем однією сім?єю.

Надані позивачкою документи не підтверджують ведення із спадкодавцем спільного побуту.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення по відмову в задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не заперечується факт того, що на день посвідчення заповіту 26 травня 2011 року ОСОБА_4 належала лише 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 .

З відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, не вбачається незрозумілість чи необхідність його додаткового тлумачення.

Позивачем не надано жодних доказів проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю, наявності у них спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків, а також доказів того, що у спірний період вона не перебувала у зареєстрованому шлюбі із іншою особою. Спадкодавець висловив своє письмове застереження щодо відсутності осіб, з якими він проживає однією сім`єю.

Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до не згоди із висновками суду першої інстанції.

Звертає увагу на те, що підстав для тлумачення заповіту не вбачається, оскільки із змісту заповіту вбачається, що спадкодавцем не було зроблено розпорядження на користь позивачки щодо іншої частини спірного житлового будинку. Новий заповіт не складався, а попередній не скасований.

Заповіт не містить ані суперечностей, ані неточностей.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 10 листопада 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Куп?янського міського нотаріального округу Харківської області Букреєвою В.М., за реєстровим №1349, згідно умов якого ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_6 за 15 000грн. 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходить під АДРЕСА_2 (а.с.27).

26 серпня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Куп?янського міського нотаріального округу Харківської області Черняєвою А.О., згідно умов якого ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_6 за 90 000грн. 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходить під АДРЕСА_2 (а.с.30-31).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт Ківшарівка Куп`янського району Харківської області помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 20 січня 2023 року зроблено відповідний актовий запис №845, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 20 січня 2023 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с.142).

Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 2 від 21 січня 2023 року підтверджено, що ОСОБА_4 на день смерті у зареєстрованому шлюбі не перебував (а.с.148).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, яка складається, в тому числі із житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Куп`янської міської ради Харківської області № 808-VІІ від 20 квітня 2018 року затверджено словник вулиць міста Куп`янська Харківської області та визначено актуальну назву вулиці АДРЕСА_3 .

Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Рудаєвою Вікторією Олександрівною заведено спадкову справу № 09/2023, яка зареєстрована в Спадковому реєстрі за № 70170083 (а.с.105).

За життя, 26 травня 2011 року ОСОБА_4 склав заповіт на ОСОБА_1 , посвідчений 26 травня 2011 року приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Герасименко Т.Л., зареєстрований в реєстрі за № 259.

08 травня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Рудаєвої В.О. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою приватного нотаріуса Рудаєвої В.О. від 20 травня 2023 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 .

Із змісту постанови вбачається наступне:

«Відповідно поданих заяв про прийняття спадщини місцем відкриття спадщини є

місто Куп?янськ Харківської області.

Згідно заповіту, наданого ОСОБА_1 , посвідченого 26 травня 2011 року приватним нотаріусом Куп?янського міського нотаріального округу Герасименко Т.Л., за реєстровим №259, майно щодо якого виданий зазначений заповіт є тільки частина у праві власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові справи) №72540056 від 20 травня 2023 року, спадкодавцем, окрім вищезазначеного заповіту, було видано заповіт, посвідчений 14 серпня 2008 року приватним нотаріусом Куп?янського міського нотаріального округу Харківської області Букреєвим В.М. за реєстровим N? 1017 та заповіт, посвідчений 26 травня 2011 року приватним нотаріусом Куп?янського міського нотаріального округу Герасименко Т.Л., за реєстровим N? 258, зміст яких невідомий» (а.с.47).

Як вбачається із Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру ОСОБА_4 за життя склав декілька заповітів, зокрема:

14 серпня 2008 року ОСОБА_4 на випадок своєї смерті склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Букреєвою В.М., зареєстрований в реєстрі за №1017.

Із змісту вказаного заповіту вбачається, що ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробив наступне заповітне розпорядження:

«належне йому нерухоме майно, а саме: квартиру за номером АДРЕСА_5 , він заповідає ОСОБА_1 » (а.с.41);

26 травня 2011 року ОСОБА_4 на випадок своєї смерті склав заповіт, посвідчений 26 травня 2011 року приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Герасименко Т.Л., зареєстрований в реєстрі за № 258.

Із змісту вказаного заповіту вбачається, що ОСОБА_4 розуміючи значення своїх дій та на підставі особистого волевиявлення, на випадок своєї смерті зробив наступне заповітне розпорядження:

«належну йому на праві власності квартиру за номером АДРЕСА_6 , заповідає ОСОБА_7 » (а.с.186);

26 травня 2011 року ОСОБА_4 на випадок своєї смерті склав заповіт, посвідчене 26 травня 2011 року приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Герасименко Т.Л., зареєстрований в реєстрі за № 259.

Із змісту вказаного заповіту вбачається, що ОСОБА_4 розуміючи значення своїх дій та на підставі особистого волевиявлення, на випадок своєї смерті зробив наступне заповітне розпорядження:

«належну йому на праві власності частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 , він заповів ОСОБА_1 » (а.с.39).

Станом на день відкриття спадщини за даними Спадкового реєстру вказані заповіти є чинними (а.с.174-175).

Як на підставу позову ОСОБА_1 посилається на те, що відмовляючи у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус, поміж іншого, зазначила, що у заповіті від 26 травня 2011 року за реєстровим №259 не вказано конкретну частину будинку, що їй заповідається. У зв?язку із чим вважає, що наявні правові підстави для тлумачення вказаного заповіту та визначення, що ОСОБА_4 мав на увазі частку, яка буде належати йому на момент смерті, а не на момент складення заповіту, тобто на цілий житловий будинок, суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. За відсутності спору тлумачення заповіту здійснюється самими спадкоємцями на підставі частини першої статті 1256 ЦК України.

Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять і термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача стосовно долі спадщини.

При цьому частина друга статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту.

Згідно зі статтею 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, та з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

З огляду на викладене тлумаченню підлягає правочин або його частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Пріоритет надається тому, що написано в правочині, тобто буквальному тлумаченню слів та термінів. При тлумаченні правочину, у тому числі заповіту, спершу береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, тобто здійснюється буквальне тлумачення правочину. І лише коли буквальне тлумачення не дало змоги витлумачити зміст правочину, необхідно вдаватися до порівняння частини правочину, намірів тощо. Тобто правила тлумачення правочину визначені законом за принципом концентричних кіл: за неможливості витлумачити зміст правочину шляхом використання вузького кола засобів (буквальне тлумачення) залучаються інші засоби.

Відповідно до статей 1216, 1218, 1219 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком тих, котрі нерозривно пов`язані з особою спадкодавця.

Разом з тим, як вбачається із змісту заповіту від 26 травня 2011 року, за реєстровим №259, ОСОБА_4 , належну йому на праві власності частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 , заповів ОСОБА_1 ».

Отже, з викладеного вбачається, що до спадкової маси за вказаним заповітом входить саме частина спірного житлового будинку.

Воля заповідача ОСОБА_4 є однозначною.

Заповіт не містить жодних суперечностей, неточностей, що ускладнювали б встановлення волі заповідача.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується позивачем, станом на день посвідчення заповіту 26 травня 2011 року за реєстровим №259, ОСОБА_4 належала 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 , а право власності на іншу частину житлового будинку у нього виникло 26 серпня 2014 року, тобто майже через шість років.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в частині тлумачення заповіту, яким ОСОБА_4 заповідав ОСОБА_1 житловий будинок вцілому задоволенню не підлягають.

Оскільки позовні вимоги про визнання права власності вцілому на цей житловий будинок в порядку спадкування за заповітом є похідними від тлумачення заповіту, вони також не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Згідно із ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обовязків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-2253цс15 від 08 червня 2016 року.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом».

Відповідно до роз`яснень, даних у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Таким чином, предметом доказування за позовом про встановлення фактичних шлюбних відносин є наявність обставин ведення сторонами спільного господарства, наявність в них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Відповідно до висновків, викладених у Постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 337/5266/15-ц, стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Періодичне спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні статті 74 СК України без наявності інших ознак сім`ї.

Матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів підтверджуючих ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї у спірний період часу. Вказані обставини під час апеляційного розгляду справи також встановлено не було.

Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що акт, складений головою вуличного квартального комітету про спільне проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , не є належним доказом на підтвердження цих позовних вимог, оскільки він не містить дати його складення (а.с.36).

Акт від 22 березня 2022 року є недопустимим доказом, оскільки його складено у період тимчасової окупації м.Куп`янська та за інформацією Куп`янської міської військової адміністрації Куп`янського району Харківської області з 24.02.2022 по 09.09.2022 робота органів місцевого самоврядування, її структурних підрозділів була унеможливлена.

Власне ставлення позивача до померлого ОСОБА_4 , прийняття участі у похованні, не є підтвердженням факту спільного проживання, що узгоджується з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 552/196/20.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави для застосування положень, передбачених статтею 74 СК України.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що пунктом 3.7 договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 26 серпня 2014 року передбачено, що ОСОБА_4 на момент купівлі 1/2 частини спірного житлового будинку в зареєстрованому шлюбі не перебував, ні з ким однією сім?єю без реєстрації шлюбу не проживав, грошові кошти, які витрачаються ним на придбання 1/2 частини спірного житлового будинку за цим договором, не є спільною сумісною власністю та є його особистою власністю, і особи, які б могли поставити питання визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частку), витрачені на купівлю вказаного нерухомого майна, у тому числі відповідно до ст.ст.65, 74, 96 СК України відсутні.

Крім того, відсутні докази того, що ОСОБА_1 у спірний період часу не перебувала в іншому шлюбі.

За таких обставин, підстави вважати, що спірне майно було придбано за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_4 підстав не має.

З урахування викладених обставин, колегія суддів не вбачає підстав вважати, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю у спірний період часу та за спільні кошти придбали спірний житловий будинок, а тому підстави для задоволення позовних вимог про встановлення юридичного факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у спірний період однією сім`єю без укладання шлюбу та перебування у фактичних шлюбних відносинах відсутні.

З урахування викладеного суд не вбачає підстав для скасування рішення, яке ухвалено з дотримання вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова