Провадження № 2/201/252/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2025 року Жовтневий районний суд

міста Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Максимовій О.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу в порядку солідарного стягнення, -

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача.

18 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 , та просив стягнути з неї на свою користь 1/2 частину боргу в порядку солідарного стягнення в розмірі 277179.65 грн., яка складається з:

- 1/2 частину боргу від 479736 грн. 56 коп., що дорівнює 239 868 грн. 28 коп.;

- 1/2 частину судових витрат по оплаті судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп. та 3956 грн. 57 коп., що дорівнює відповідно 420 грн. 40 коп. та 1978 грн. 28 коп.;

- 1/2 частину відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу від 18200 грн., що дорівнює 9100 грн.;

- 1/2 частину виконавчого збору/основної винагороди, витрат виконавчого провадження, від 51625.38 грн., що дорівнює 25812.69 грн.;

Крім того, просив стягнути на свою користь з ОСОБА_2 судові витрати за подачу позовної заяви в розмірі 2771.80 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 30.11.2022 рішенням Жовтневого районного суду місті Дніпропетровська у справі №201/10425/20, та додатковим рішенням від 19.12.2022 у цій же справі, позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості проданого автомобіля автомобіль AKURA MDX, 2008 р. випуску, державний номер НОМЕР_1 , та витрат на правову допомогу, було задоволено. 07 червня 2023 року постановою Дніпровського апеляційного суду зазначені судові рішення залишено без змін. Загальна сума стягування по 4-х виконавчих провадженнях з урахуванням виконавчих стягувань за цими судовими рішеннями складає 554359.31 грн., та половину цієї суми у розмірі 277 179.65 грн., позивач вважає необхідним стягнути з відповідачки, оскільки зазначений автомобіль був єдиним автомобілем в сім`ї, продаж його була зроблена в інтересах сім`ї, а грошові кошти було отримано під час перебування в шлюбі та в подальшому було використано в інтересах сім`ї, оскільки поміж іншого, під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було придбано автомобіль «Nissan Місга» 2004 року випуску кузов НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , право власності на який було зареєстровано на ОСОБА_2 , та цей автомобіль перебуває у її власності з 02.10.2018 по теперішній час (а.с.1-6).

Стислий виклад позиції відповідача.

12 березня 2024 року відповідачка ОСОБА_2 подала до суду відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позову заперечувала, пославшись на те, що вона не була стороною цивільної справи №201/10425/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості проданого автомобіля автомобіль AKURA MDX, 2008 р. випуску, державний номер НОМЕР_1 , відповідно, ніяких зобов`язань за наслідками вирішення цього судового спору у неї немає. Водночас, за цим рішенням з позивача стягнуто вартість зазначеного автомобіля, який він продав без погодження з власником ОСОБА_4 , використавши довіреність, та грошові кошти, отримані від продажу автомобіля, останній не передав, а витратив на погашення власних боргів, про що вказував у своєму відзиві на позов в зазначеній справі. При цьому із позовами про визнання вказаного автомобіля, або коштів, отриманих від його продажу сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 , позивач не звертався.

У цьому відзиві на позов відповідачка також зазначила про сплив строку позовної давності, оскільки згаданий автомобіль було продано позивачем 28.09.2017, шлюб між сторонами розірвано 28.10.2019 у цивільній справі №201/12419/18, а з даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 18.12.2023, тобто у строк понад 3 роки після розірвання шлюбу (а.с.96-100).

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 18.12.2023 указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. (а.с.56).

Згідно із вимогами ч.8 ст.187 ЦПК України суддя звернувся до Єдиного державного демографічного реєстру щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідачки, та 20.21.2023 отримав відповідь з цього приводу (а.с.57-58).

Ухвалою судді від 20 грудня 2023 року відкрито провадження у даній цивільній справі, та її розгляд призначено у загальному порядку (а.с.59-60).

25 грудня 2023 позивачем ОСОБА_1 до суду подано заяву про забезпечення позову, у задоволенні якої ухвалою суду від 26 грудня 2023 року відмовлено (а.с.63-72).

12 березня 2024 року відповідачка ОСОБА_2 подала до суду відзив на позовну заяву (а.с.96-100).

26 листопада 2024 року ухвалою суду підготовче провадження у даній справі було закрито, справу призначено до розгляду по суті (т.2 а.с.31).

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, відповідачка та її представник проти задоволення позову заперечували.

Фактичні обставини встановлені судом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.02.2009, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_4 , виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 28.02.2009 (а.с.31).

Як встановлено рішенням Жовтневого районного суду місті Дніпропетровська від 30.11.2022 у справі №201/10425/20, залишеним силі постановою Дніпровського апеляційного суду від 07.06.2023, в період шлюбу подружжя ОСОБА_5 користувалося автомобілем AKURA MDX, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , що належав матері відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , придбаним нею 08.08.2016, та яка 17.05.2017 видала ОСОБА_1 нотаріальну довіреність на право управління та відчуження цього автомобіля. 28.09.2017, на підставі зазначеної довіреності, цей автомобіль ОСОБА_1 продав за 479736,56 грн. (а.с.8-15).

Крім того, 02.10.2018, під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ними було придбано автомобіль, право власності на який було зареєстровано на ім`я останньої, а саме: автомобіль «Nissan Місга» 2004 року випуску кузов НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , та який перебуває у власності ОСОБА_2 з 02.10.2018 по теперішній час (а.с.32).

В подальшому, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.10.2019 у справі №201/12419/18, залишеним в силі постановою Дніпровського апеляційного суду від 24.06.2020, шлюб, зареєстрований 28.02.2009 р. в Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції під актовим записом №111 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розірвано (а.с.33-37).

30.11.2022 рішенням Жовтневого районного суду місті Дніпропетровська у вищезгаданій справі №201/10425/20, позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості проданого автомобіля, було задоволено. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості проданого автомобіля AKURA МDХ, 2008 р. випуску, державний номер НОМЕР_1 у розмірі 479 736 грн. 56 коп. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп. Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 3 956 грн. 57 коп. (а.с.8-15).

19.12.2022 Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська додатковим рішенням заяву позивачки ОСОБА_4 від 05.12.2022 р. про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі №201/10425/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості проданого автомобіля, задовольнив. Постановив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу - 18 200 грн. (а.с.16-18).

07.06.2023 постановою Дніпровського апеляційного суду зазначені судові рішення залишено без змін (а.с.19-26).

Таким чином, загальна сума, присуджена до стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 складає: 479736.56 + 840.80 + 3956.80 + 18200 = 502 733.93 грн.

На виконання рішень Жовтневого районного суду місті Дніпропетровська від 30 листопада 2022 року рішенням у справі №201/10425/20 та додаткового рішення у справі №201/10425/20 від 19 грудня 2022р відкрито наступні виконавчі провадження та проводиться стягнення:

1. ВП № 72148540 від 11.07.2023 в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу 18200 грн. з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 ; плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження 69 грн. Загальна сума мінімальних витрат: 269,00 грн. Державним виконавцем постановлено стягнути з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 1820 гривня (UAH). Загальна сума стягування 20 358 грн. (а.с.38-41).

2. ВП № 72148639 від 11.07.2023 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 840,80 грн.; Державним виконавцем постановлено стягнути з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 84.08 гривня (UAH); плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження 69 грн. Загальна сума мінімальних витрат: 269,00 грн. Загальна сума стягування 1 262.88 грн. (а.с.42-45).

3. ВП № 72148784 від 11.07.2023 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості проданого автомобіля AKURA MDX 2008р. випуску, державний номер НОМЕР_1 у розмірі 479736,56 грн.; Державним виконавцем постановлено стягнути з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 47973.65 гривня (UAH); плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження 69 грн. Загальна сума мінімальних витрат: 269,00 грн. Загальна сума стягування 528 048.21 грн. (а.с.48-49)

4. ВП № 72597675 від 29.08.2023 з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати по сплаті судового збору 3956,57 грн.; державним виконавцем постановлено стягнути з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 395.65 гривня (UAH); плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження 69грн. Загальна сума мінімальних витрат: 269,00 грн. Загальна сума стягування 4690.22 грн. (а.с.50-53).

Загальна сума стягування з позивача ОСОБА_1 по цих 4-х виконавчих провадженнях з урахуванням виконавчих стягувань = 20 358 грн. + 1 262.88 грн. + 528 048.21 грн. + 4690.22 грн. = 554 359.31 грн. 554 359.31 грн.

07.12.2023 державним виконавцем зазначені вище виконавчі провадження постановою про об`єднання виконавчих проваджень зведені у ВП № 72148784 (а.с.54-55).

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ст.60 СК України унормовано, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини 3 статті 61 СК України, визначено належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначеного якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.4 ст.65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Аналіз цієї норми дозволяє дійти висновку про те, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов:

1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї;

2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність.

При вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, вбачається що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 7 жовтня 2020 року у справі №205/5882/18.

Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору, він уважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід передусім спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї. Аналогічний висновок зробив і ВСУ в постанові від 19.06.2013 у справі №6-55цс13.

В постанові у справі № 295/8319/18 від 07.10.2021 Верховний Суд сформулював правову позицію щодо солідарної відповідальності подружжя за зобов`язаннями.

Відповідно до частини другої статті 73 СК стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1 ст. 68 СК України).

Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

При вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, вбачається що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.

В даному випадку, відповідачка ОСОБА_2 не була стороною цивільної справи №201/10425/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості проданого 28.09.2017 автомобіля AKURA MDX, 2008 р. випуску, державний номер НОМЕР_1 , відповідно, ніяких грошових зобов`язань за наслідками вирішення цього судового спору у неї перед ОСОБА_4 , на відміну від ОСОБА_1 , який є позивачем у справі що розглядається, не має.

В свою чергу позивач ОСОБА_1 , стверджуючи, що правочин, пов`язаний із відчуженням ним 28.09.2017 на підставі довіреності автомобіля AKURA MDX, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який належав матері відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , було вчинено в інтересах сім`ї ОСОБА_5 , жодних доказів на користь цього твердження суду не надав.

Також позивачем не надано суду жодних доказів й стосовно того, що кошти, виручені ним від продажу зазначеного автомобіля, він використав в інтересах сім`ї, в тому числі й на придбання через рік після цього, 02.10.2018, автомобіля «Nissan Місга», д.н. НОМЕР_3 , право власності на який було зареєстровано на відповідачку ОСОБА_2 .

Навпаки, згідно із рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.11.2022 у справі №201/10425/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості проданого автомобіля, судом було встановлено наступне: «Відповідач ОСОБА_1 стверджував, що автомобіль марки AKURA MDX 2008р. випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ним було продано з метою виконання своїх особистих боргових зобов`язань, які виникли згідно договору позики, укладеного 08.08.2016р. між ним та ОСОБА_6 (а.с. № 166-167 т. № 1). Відповідач ОСОБА_1 по тексту відзиву на позов зазначив, що коштами за проданий автомобіль, який належав позивачці ОСОБА_4 , він погасив свої особисті борги перед громадянином ОСОБА_6 , при цьому, будь-яких коштів за продаж вказаного автомобіля позивачці ОСОБА_4 він не передавав. Для подальшого розпорядження автомобілем марки AKURA MDX 2008р. випуску відповідачем ОСОБА_1 було передовірено повноваження раніше невідомому йому чоловіку на право керування цим автомобілем» (а.с.11 три абз. рішення знизу аркуша).

Надаючи оцінку доводам позивача ОСОБА_1 у справі що розглядається, в контексті його попередніх заяв, зроблених в судовій справі №201/10425/20 щодо цілей відчуження ним згаданого автомобіля та того, як він розпорядився вирученими від продажу коштами, суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 10.04.2019 по справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), який вказав на те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

З огляду на викладене, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову через недоведеність позовних вимог та їх необґрунтованість.

Доходячи до такого висновку, суд враховує, що у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Щодо строку позовної давності.

Відповідачка ОСОБА_2 у відзиві на позов зазначила про застосування строку позовної давності (а.с.99).

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У постанові ВП ВС від 13.02.2019 по справі № 826/13768/16 (11-609апп18) визначено, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.

«Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51)», - йдеться у постанові.

Також у постанові ВП ВС від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) наголошено на тому, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними:

«Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог».

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

Окрім того, у п. 87 своєї постанови від 22.05.2018 по справі № 369/6892/15-ц (14-96цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за змістом частини першої ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

В даному ж випадку, суд погоджується із доводами сторони відповідачки про те, що строк виконання грошових зобов`язань перед ОСОБА_4 щодо повернення їй коштів, виручених від продажу автомобіля AKURA MDX д.н. НОМЕР_1 в сумі 479736 грн. 56 коп., у ОСОБА_1 , який діяв за виданою нею довіреністю, розпочався 28.09.2017 з дати відчуження цього автомобіля. Відтак, якщо він вважав та вважає, що цей правочин ним було вчинено в інтересах сім`ї, та ОСОБА_2 має відповідати разом з ним перед ОСОБА_4 за цими зобов`язаннями, то строк позовної давності має відраховуватися саме з цієї дати, тому станом на дату подачі даного позову в цій частині він сплив.

Однак підстави для задоволення заяви ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності в частині вимог щодо солідарного стягнення зазначеної суми у розмірі 479736 грн. 56 коп. - відсутні з зазначених вище підстав, та, як вже згадано вище, в задоволенні позову має бути відмовлено через недоведеність позовних вимог та їх необґрунтованість, а не через сплив строку позовної давності.

В частині ж солідарного стягнення по решті позовних вимог (судових витрат по оплаті судового збору; судових витрат на професійну правничу допомогу; виконавчого збору/основної винагороди, витрат виконавчого провадження), строк позовної давності позивачем не пропущено, адже ці грошові зобов`язання у позивача ОСОБА_1 виникли з дати набрання законної сили рішенням по справі №201/10425/20, тобто з 07.06.2023, та з дати винесення в подальшому відповідних постанов державним виконавцем, а з позовом до ОСОБА_2 у справі, що розглядається, він звернувся 18.12.2023 - в межах строку позовної давності, тому в цій частині підстави для застосування строку позовної давності теж відсутні.

Підсумовуючи викладене, суд доходить до висновку що в задоволенні позову має бути відмовлено через недоведеність позовних вимог та його безпідставність.

Враховуючи результат розгляду справи, на підставі ст.141 ЦПК України, витрати, понесені позивачем у зв`язку із зверненням до суду із позовом у даній справі, не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 256, 261 ЦК України, ст.ст.60, 61, 65, 68, 73 СК України, ст.ст.4, 12, 13, 76, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу в порядку солідарного стягнення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом 30 діб до Дніпровського апеляційного суду, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 13 березня 2025 року.

Суддя С.С. Федоріщев