Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2025 р.

м. Київ

справа № 755/3053/24

провадження № 2/755/1054/25

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Галагана В.І., за участю секретаря Прокопчук Н.А.,

учасники справи:

представник позивача - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирик Ольга Анатоліївна, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 20.12.2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О.А., зареєстрований в реєстрі за № 2572, сторонами якого зазначено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, що була здійснена 20.12.2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О.А. на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 70796835 від 20.12.2023 року, номер відомостей про речове право: 53025062; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу частки квартири від 07.12.2021 року та на підставі свідоцтва про право на спадщину від 01.08.2023 року. На початку січня 2024 року, прибувши на квартиру АДРЕСА_1 , позивач не зміг потрапити до квартири, оскільки замки в дверях були замінені, а в квартирі знаходились невідомі особи, якими позивачу було надано копію оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири від 20.12.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О.А. Однак позивач ніколи не укладав із відповідачем договір купівлі-продажу квартири та взагалі не знав про його існування, позивач не вчиняв жодної нотаріальної дії у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кирик О.А. та не мав наміру продавати квартиру, що свідчить про укладення спірного договору третьою особою без відома та дозволу позивача, тому позивач вимушений звернутись з даним позовом до суду.

22 лютого 2024 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирик Ольга Анатоліївна, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, та постановлено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. (а.с. 44-47)

22 лютого 2024 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва у порядку забезпечення позову накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 . (а.с. 49-51)

21 березня 2024 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва призначено судову почеркознавчу експертизу, закрито підготовче засідання та зупинено провадження у справі. (а.с. 68-71)

20 червня 2024 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва задоволено клопотання експерта про витребування додаткових доказів. (а.с. 86-87)

26 лютого 2025 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відновлено провадження у справі у зв`язку із складенням Висновку експерта № 5726/24-32 від 07.02.2025 року та справу призначено до судового розгляду по суті позовних вимог. (а.с. 102-114, 115-116)

Представник позивача Андрушко І.П. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, що містить зміст позовної заяви.

Представник відповідача Одаренко К.О. в судовому засіданні проти позову заперечила в повному обсязі

Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомили.

Вислухавши пояснення та заперечення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приймаючи до уваги письмові заяви сторін щодо предмета спору, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України)

Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.

Як убачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу частки квартири від 07.12.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тищенко А.В., реєстровий номер № 411, та на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.08.2023 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тищенко А.В., реєстровий номер № 107. (а.с. 24-25, 26, 27, 28, 29)

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.01.2024 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано на ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені якої діє ОСОБА_5 , посвідченого 20.12.2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О.А., зареєстрованого в реєстрі за № 2572; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 70796835 від 20.12.2023 року. (а.с. 22-23, 30)

Відповідно до Висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 5726/24-32, складеного на виконання ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 21.03.2024 року експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України:

- рукописний запис « ОСОБА_3 », що міститься в графі: «ПІДПИСИ:1___)» у наданому на дослідження примірнику договору купівлі-продажу квартири, який був посвідчений 20.12.2023 року приватним нотаріусом КМНО Кирик О.А. , зареєстровано у реєстрі № 2572, сторонами якого вказані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , виконаний, ймовірно, не ОСОБА_3 , а іншою особою;

- підпис від імені ОСОБА_3 , що міститься в графі: «ПІДПИСИ:1 ( )» у наданому на дослідження примірнику договору купівлі-продажу квартири, який був посвідчений 20.12.2023 року приватним нотаріусом КМНО Кирик О.А. , зареєстровано у реєстрі № 2572, сторонами якого вказані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою. (а.с. 102-114)

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України. Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі.

Згідно із частиною другою статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Разом з цим, у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення».

Також варто зауважити, що після формування Великою Палатою Верховного Суду зазначеного правового висновку щодо належного способу захисту прав особи, яка наполягає на непідписанні договору, Верховний Суд притримується цього висновку під час розгляду справ, що мають подібний предмет та фактичні обставини.

Наприклад, за результатами розгляду справи № 925/271/18 Верховний Суд, із посиланнями на наведену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду, у постанові від 22.10.2020 року констатував, що враховуючи непідписання позивачем спірного договору, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про відмову в задоволені позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу стовідсоткової частки в статутному капіталі приватного підприємства, оскільки судами встановлено факт його не вчинення (не укладення).

Як убачається з матеріалів справи, складовою предмету спору становить вимога позивача про визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідченого 20.12.2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О.А., зареєстрованого в реєстрі за № 2572, вказуючи на те, що позивачем вказаний правочин не укладався та договір ним не підписано.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись законодавством, діючим станом на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідченого 20.12.2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О.А., зареєстрованого в реєстрі за № 2572, - оскільки судом встановлено, що оспорюваний Договір купівлі-продажу квартири від 20.12.2023 року підписано не позивачем, а іншою особою, що підтверджено Висновком експерта № 5726/24-32 від 07.02.2025 року.

Таким чином, оспорюваний Договір не містить підпису позивача, як власника спірного нерухомого майна, що є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі, тому відсутність підпису позивача у Договорі, відповідно, підтверджує відсутність його наміру та волю на вчинення правочину щодо відчуження належного позивачу нерухомого майна.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що сторони спірного Договору не досягали згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що не регулюють спірні відносини, тому такий правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним.

В частині вимог позивача про скасування державної реєстрації та витребування майна з чужого незаконного володіння слід зазначити наступне.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні:гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Тобто відповідно до цієї норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

На підставі викладеного Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 грудня 2022 року с праві № 910/2350/18 дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.10.2021 у справі № 545/1883/20, про те, що задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності призведе до відновлення порушених прав позивача і не потребує для застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності.

З огляду на вищенаведені правові висновки Великої Палати Верховного Суду, суд дійшов висновку про правомірність вимог позивача в частині скасування державної реєстрації права власності відповідача ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 та про правомірність витребування з чужого незаконного володіння відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 , - оскільки судом встановлено, що реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачем була вчинена державним реєстратором на підставі неукладеного договору, що встановлено даним рішенням суду, тому обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є належним та повним способом захисту порушеного права позивача як власника спірного нерухомого майна, який не потребує додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирик Ольга Анатоліївна, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає до часткового задоволення.

В частині вимог про розподіл судових витрат слід зазначити наступне.

Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України)

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц.

При розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Згідно пункту 25 постанови Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 зауважено, що: «Судова колегія зазначає, що КАС України (та відповідно, ЦПК України) у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.»

Судом встановлено, що при зверненні з даним позовом до суду ОСОБА_3 уклав з адвокатом Андрушком Ігорем Петровичем Договір про надання правничої допомоги від 17.01.2024 року, відповідно до умов якого адвокат взяв на себе зобов`язання надати клієнту необхідну правову допомогу з метою захисту і представництва прав та законних інтересів клієнта.

Згідно Додатку № 1 до Договору від 17.01.2024 року наведено перелік робіт адвоката та їх вартість.

Крім того, адвокатом Андрушком І.П. долучено до матеріалів справи Акт надання правничої допомоги від 05.03.2025 року, який підписано сторонами Договору, згідно якого визначено вартість юридичних послуг виконаних адвокатом, а саме: консультація - 5 000,00 грн., складання позовної заяви - 10 000,00 грн., складання інших процесуальних заяв, клопотань - 5 000,00 грн., витрати адвоката щодо представництва в суді - 20 000,00 грн. Вартість правової допомоги складає 40 000,00 грн.

Проаналізувавши вищедосліджені докази, ураховуючи складність справи, порядок її розгляду, часткове задоволення позову, та виконаний адвокатом обсяг робіт, діючи в межах принципу розумності та об`єктивності, суд присуджує до стягнення з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 18 000,00 грн.

Крім того, ураховуючи проведення судової почеркознавчої експертизи на підставі ухвали суду від 21.03.2024 року, що оплачена позивачем, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню фактично понесені судові витрати на проведення експертизи у сумі 10 011,28 грн., що підтверджено Актом здачі-приймання висновку експерта від 07.02.2025 року. (а.с. 101)

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. (ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України)

В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, ураховуючи часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі пропорційному задоволеній сумі позовних вимог, тобто у розмірі 16 502,60 грн.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 3, 6, 11, 202, 203, 207, 215, 263, 626, 638, 655, 657 Цивільного кодексу України, ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст. 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 133, 137, 141, 158, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирик Ольга Анатоліївна, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, - задовольнити частково.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, що була здійснена 20.12.2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик Ольгою Анатоліївною на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 70796835 від 20.12.2023 року, номер відомостей про речове право: 53025062.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 16 502 (шістнадцять тисяч п`ятсот дві) гривні 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) витрати на проведення експертизи у розмірі 10 011 (десять тисяч одинадцять) гривень 28 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 18 000 (вісімнадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 13 березня 2025 року.

Суддя: В.І. Галаган