Справа № 950/1532/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2025 року м.Лебедин

Лебединський районний суд Сумської області в складі головуючого судді Бакланова Р. В.

за участю секретаря - Гладкової С.В., представника позивача - ОСОБА_1 , представника відповідачки - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину спільно нажитого майна,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину спільно нажитого майна, мотивуючи свої вимоги тим, що 20 вересня 1986 року Лебединським міським- відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Сумській області був зареєстрований шлюб між сторонами, що підтверджується штампом у належному йому паспорті та витягом із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 4 від 04 травня 2023 року. У шлюбі із відповідачкою за кошти сімейного бюджету ними було придбано на підставі договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 . 21 червня 2002 року Лебединським відділом реєстрації актів громадянського стану Сумського обласного управління юстиції було зареєстровано розірвання шлюбу, що підтверджується штампом у належному йому паспорті та витягом із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 4 від 04 травня 2023 року.

Після припинення шлюбних стосунків та розірвання шлюбу він не звертався із позовом про поділ майна подружжя, оскільки періодично користувався спільно придбаною квартирою та був у ній зареєстрований. У травні 2023 року йому випадково стало відомо, що відповідачка 08.11.2022 року зняла його із реєстраційного обліку у квартиру АДРЕСА_1 .

Що, на його думку є порушенням права, оскільки спірна квартира належить йому та відповідачці на праві спільної сумісної власності.

Відповідачка не заперечує його право власності на 1/2 частину квартири, але від укладення договору поділу майна ухиляється.

Тому він просить визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Стягнути із відповідачки ОСОБА_4 на його користь понесені мною судові витрати.

Представник відповідача відзиву на позов не надав, надіслав заяву про застосування строку позовної давності, мотивуючи це тим, що відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно статті 72 Сімейного кодексу України «Застосування позовної давності до вимог зо поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя», до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг знатися про порушення свого права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності. Як вбачається з позовної заяви, позивачу відома дата розірвання шлюбу (21.06.2002) та як сам позивач стверджує, що він має копію витягу з Державного реєстру актів цивільного стану про розірвання шлюбу, відтак мав об`єктивну можливість вважати своє право щодо поділу спільного майна подружжя порушеним, однак із вказаним позовом позивач звернувся до суду лише 09.06.2023, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, що встановлений, законодавством для даного виду спірних правовідносин. Статтею 267 ЦК України визначені наслідки спливу позовної давності, а відповідно до ч. 4 зазначеної статті - сплив позовної давності.

У судовому засіданні представник позивачки підтримала позовні вимоги у повному обсязі, повідомила, що вважає строк звернення до суду не пропущеним, оскільки позивачу тільки перед зверненням до суду стало відомо, що відповідачка зняла його з реєстраційного обліку.

Представник відповідачки просив у задоволення позовних вимог відмовити у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Під час розгляду справи були встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

20 вересня 1986 року Лебединським міським- відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Сумській області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується витягом із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 4 від 04 травня 2023 року.

21 червня 2002 року Лебединським відділом реєстрації актів громадянського стану Сумського обласного управління юстиції було зареєстровано розірвання шлюбу, що підтверджується витягом із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 4 від 04 травня 2023 року.

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу №2-3665 від 12 грудня 1995 року, посвідченого Лебединською державною нотаріальною конторою було придбано квартиру АДРЕСА_1 .

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не змогли повідомити коли саме ОСОБА_3 припинив користуватись квартирою.

Суд знаходить доведеним той факт, що після припинення шлюбних стосунків та розірвання шлюбу періодично користувався спільно придбаною квартирою та був у ній зареєстрований.

З копії паспорту позивача встановлено, що у ньому є відмітки про реєстрацію по адресі АДРЕСА_2 , з 23 квітня 1996 року, відмітка про зняття з реєстраційного обліку відсутня. Витяг з реєстру територіальної громади №2023/003462092 отриманий ОСОБА_3 4 травня 2023 року з якого встановлено, що він знятий з реєстраційного обліку по вказаній адресі 8 листопада 2022 року. Тому суд доходить висновку, що ОСОБА_3 не порушений строк звернення до суду.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

До розірвання шлюбу кожен із подружися може вимагати поділу спільного майна у будь- який час. Позовна давність до таких вимог не застосовується (ч. 1 ст. 72 СК). Це правило підвищує можливості судового захисту майнових прав та інтересів подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного із подружжя про отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

В разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у спільній частковій власності.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Велика Палата Верховного Суду вже зазначила, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц).

На підставі викладеного, суд вважає необхідним задовільнити позов та визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1

Щодо ненадання судом оцінки кожному аргументу сторін, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч.1.ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в розмірі 2787 грн. 41 коп., оскільки позовні вимоги задоволено повністю тому стягненню з відповідача підлягає сума судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12,13,141,259,263-265,268ЦПК України, суд, -

В И Р I Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину спільно нажитого майна, задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої - АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 проживаючого - АДРЕСА_3 судові витрати у справі - судовий збір в розмірі 2787 грн.

Рішення може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний зміст виготовлений 12.03.2025

Суддя Роман БАКЛАНОВ