Справа № 346/5173/24
Провадження № 22-ц/4808/376/25
Головуючий у 1 інстанції Сольський В. В.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Луганської В.М., Мальцевої Є.Є.,

секретаря Кузів А.В.,

з участю: позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду, ухвалене головуючим суддею Сольським В.В. 19 грудня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Коршівської сільської ради про визначення місця проживання дітей та встановлення юридичного факту,

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив встановити факт самостійного виховання та утримання ним дітей, а також визначити місце проживання дітей з позивачем. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 12 липня 2000 року по 30 листопада 2023 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від спільного проживання в них народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказав, що після розірвання шлюбу діти проживають з ним, однак відповідачка заперечує щодо визначення місця проживання дітей з ним, дійти згоди з цього приводу в позасудовому порядку, їм не вдалося. Позивач зазначив, що відповідачка неодноразово виїжджала за межі території України, де перебувала станом на день звернення до суду. Діти на даний час постійно проживають з позивачем, який забезпечив їм належні умови для росту та розвитку, та матеріально утримує їх. Матір дітей участі у вихованні та утриманні дітей не бере.

Зважаючи на вказане, просив встановити факт, що він як батько, самостійно виховує та утримує дітей, які проживають з ним. Встановлення вказаного факту необхідне йому для можливості реалізації прав дітей в державних та освітніх закладах, самостійно вирішувати питання щодо переміщення дітей. В той же час це не обмежить матір в реалізації належного їй права на спілкування з дітьми.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 19 грудня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Коршівської сільської ради про визначення місця проживання дітей та встановлення юридичного факту відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішення суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що між сторонами є спір щодо визначення місця проживання дітей. Водночас відповідач визнала позов, що відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України є підставою для задоволення позову. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність спору між сторонами, однак не закрив провадження відповідно п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України. На думку скаржника, в даній справі встановлено, що саме батько забезпечує якнайкраще дотримання інтересів дітей, їх виховання, розвиток та утримання. Це підтвердили і члени Комісії з питань захисту прав дітей. Крім того зауважує, що факт, з яким він звернувся до суду є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення його особистих прав та можливість їх безпосередньої реалізації. Встановлення місця проживання дітей з позивачем та встановлення факту перебування дітей на його особистому утриманні необхідно з метою захисту прав та інтересів його як батька та дітей, у тому числі переміщення разом з дитиною без нотаріальної згоди матері. Крім того вказав, що правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, а тому можливо застосовувати аналогію поняття «одинокої матері». Для набуття статусу «одинокого батька» необхідно два факти: не перебування в шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком. Вважає, що ним доведено, дітьми підтверджено і не заперечується відповідачем, що він самостійно здійснює виховання дітей.

Просить оскаржене рішення скасувати, ухвалити нове, яким визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 . Встановити факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач ОСОБА_2 правом на подання відзиву не скористалася, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляла, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідач та представник третьої особи в судове засідання не з`явилися, про час і місце судового розгляду була повідомлені належно.

Позивач в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити. Додатково зазначив, що відповідачка тривалий час проживає в Польщі, де вже вийшла заміж. Діти сторін постійно проживають з відповідачем, він виховує доньок та забезпечує їх всім необхідним. Встановлення факту перебування дітей на утриманні батька потрібно для можливості самостійно, без згоди матері виїжджати з дітьми за кордон, отримувати визначені чинним законодавством соціальні гарантії.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення скаржника, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції цим вимогам в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 липня 2000 року, який було розірвано рішенням Коломийського міськрайонного суду від 30 листопада 2023 року (а.с. 13).

У шлюбі у в сторін народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 11, 12).

З акта обстеження умов проживання від 17.04.2024 вбачається, що неповнолітні діти сторін проживають з батьком в АДРЕСА_1 . В акті зазначено, що дітям створені належні умови для проживання, виховання та розвитку (а.с. 10).

Згідно з довідкою директора Коршівського ліцею від 29.05.2024 № 01-31/89 батько дітей ОСОБА_1 бере активну участь у вихованні дітей, відвідує батьківські збори та інші заходи навчального закладу (а.с. 14).

Рішенням виконавчого комітету Коршівської сільської ради № 60 від 21.05.2024 затверджено висновок про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З метою забезпечення найкращих інтересів дітей, орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Коршівської сільської ради рекомендує визначити місце проживання малолітніх дітей з батьком ОСОБА_1 (а.с. 8-9).

З вказаного висновку вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстровані та проживають разом з батьком в АДРЕСА_1 (витяг про зареєстрованих у житловому приміщенні № 91 від 12.04.2024). Згідно акту обстеження умов проживання у будинку для дітей створені належні умови для проживання, росту, розвитку та навчання. Однак між батьками дітей наявний спір щодо визначення місця проживання дітей. Оскільки мати заперечує щодо проживання дітей з батьком.

У висновку зазначено, що ОСОБА_2 не бере участі в житті дітей, ніде не працює, не має самостійного доходу, стан сімейних стосунків матері та дітей визначити не вдалося. Натомість батько дітей ОСОБА_1 працевлаштований у фермерському господарстві «Тирлич-К» за місцем проживання та роботи характеризується позитивно та згідно акту оцінки потреб сім`ї, складеного відділом соціального захисту населення та службою у справах дітей Коршівської сільської ради від 17.05.2024, здатний виконувати батьківські обов`язки щодо виховання дітей та догляду за ними.

Комісією заслухана думка дітей, які висловили бажання визначити їх місце проживання з батьком (а.с. 8).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність між сторонами спору про визначення місця проживання малолітніх дітей, який би підлягав вирішенню судом на підставі статті 161 СК України, оскільки ні своїми діями, ні своєю поведінкою ОСОБА_2 не виявляє наміру чи бажання на даний час змінювати місце проживання малолітніх дітей, які проживають разом із батьком і знаходяться на його утриманні, що свідчить про її погодження з визначеним місцем проживання дітей разом із батьком у позасудовому порядку.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову.

У справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя.

З матеріалів справи вбачається, що на момент звернення до суду з позовом неповнолітні діти сторін проживали разом з батьком у АДРЕСА_1 , а мати дітей перебувала за кордоном. ОСОБА_1 як батько, вказав, що в нього є всі умови для комфортного проживання дітей, при цьому матір дітей свідомо ухилялась від виховання дітей та нехтувала своїми обов`язками, що стало підставою для звернення до суду з позовними вимогами.

Виходячи з вищенаведеного, суд першої інстанції належним чином не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зробив передчасний та помилковий висновок про відмову в позові в частині визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком.

Вирішуючи по суті вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей з батьком, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5ст. 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з ч. 1ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Так, з матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що неповнолітні діти сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживають з батьком, де створені належні умови для їхнього виховання та розвитку.

Комісією з питань захисту прав дитини ВК Коршівської сільської ради заслухана думка дітей, які висловили бажання визначити їх місце проживання з батьком (а.с. 8).

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

За висновками Європейського суду з прав людини, між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (справа «Хант проти України», №31111/04, пункт 54, рішення від 07 грудня 2006 року).

Визначаючи місце проживання дитини, суд апеляційної інстанції, враховує думку сторін, а саме позивача, який підтримує свої вимоги про визначення місця проживання неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які бажають проживати з ним, і відповідачки, яка визнала позов в цій частині.

Апеляційний суд враховує, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, враховує ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, стан їх здоров`я, турботу та піклування про них, а також працевлаштування, забезпеченість житлом та інших соціальних факторів, які вказують про їхнє відношення до утримання і виховання дітей, наміри і можливості виховувати неповнолітніх дочок як повноцінних членів громадянського суспільства. При цьому суд виходить із першочергового значення та оцінки саме найкращих інтересів дітей.

Таким чином, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстровані та проживають разом з батьком в АДРЕСА_1 , мають стійкі зв`язки у цьому середовищі, організоване навчання та дозвілля, комфортні побутові умови, апеляційний суд визначає місце проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_1 .

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідач не заперечувала проти того, щоб діти проживав разом з позивачем.

Апеляційний суд зазначає, що мати дітей, яка безумовно відіграє важливу роль у їхньому житті, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дочок, стан їх розвитку, незалежно від того, з ким діти будуть проживати.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визначення місця проживання неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині з прийняттям нової постанови про задоволення позову, визначивши місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Що стосується доводів апеляційної скарги про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, суд першої інстанції дійшов до висновку, що встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дітей не породжує ті юридичні наслідки, про які зазначено у позовній заяві, та від встановлення судом таких фактів не залежить виникнення, зміна особистих прав заявника як батька, про які він зазначив у позові.

Колегія суддів з цим висновком місцевого суду погоджується.

Так, згідно із ч.6 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Відповідно до ст. 141 СК України батьки мають рівні обов`язки щодо виховання та утримання дітей, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою або шлюб між ними розірвано, а також незалежно від того, чи проживають батько чи мати разом з дітьми або окремо від дитини.

Згідно із ч. 4 ст. 155 цього Кодексу ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця.

Згідно із ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Встановлення факту самостійного виховання неповнолітніх дітей можливе в ході вирішення питання про позбавлення одного з батьків батьківських прав та встановлення обставин невиконання одним з батьків батьківських обов`язків.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Судом першої інстанції не встановлено факту порушення особистих прав заявника, які б підлягали захисту у судовому порядку в обраний ним спосіб, та необхідність, дійсну мету встановлення (підтвердження) судом фактів, про які просив заявник.

Верховний Суд України у листі від 1 січня 2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» звертав увагу судів, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Позивач не довів, що матір не здійснює батьківських прав та не виконує обов`язків щодо своїх неповнолітніх дітей.

На підставі цього, вимога про встановлення факту, що має юридичне значення, є необґрунтованою.

Утримання та виховання дітей батьком є законним обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив заявник.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні вимоги про встановлення факту самостійного вихвання та утримання дітей.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, які не спростовані доводами апеляційної скарги та враховує, що оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дітей, а визначена ч.1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Якщо підставами для такого факту є обставини, що визначені для позбавлення батьківських прав, а саме ухилення від виконання обов`язків із виховання та утриманню дитини. Тобто якщо дії матері свідомі - вона має можливість займатися дитиною, але не хоче цього робити (винні дії чи бездіяльність матері), то спір повинен вирішуватися через позбавлення батьківських прав, про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22). У цій справі такі вимоги не заявлені.

Враховуючи ухвалення оскаржуваного рішення внаслідок неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, таке рішення відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 19 грудня 2024 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Коршівської сільської ради про визначення місця проживання дітей скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Луганська

Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови складено 13 березня 2025 року.