КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3229/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,

суддів: Музичко С.Г., Желепи О.В.,

при секретарі Яхно П.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Київської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 грудня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Колесника О.М.,-

встановив:

У квітні 2018 року Київська міська рада звернулася до суду із названим позовом.

Після уточнення позовних вимог Київська міська рада просила зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, загальною орієнтовною площею 0, 035 га, по АДРЕСА_1 , яка межує із земельною ділянкою з кадастровим номером :90:562:0102 та пролягає згідно абрису від точки А до Г (орієнтовною площею 0, 0194 га) та від точки Б до В (орієнтовною площею 0, 0156 га) та повернути Київській міській раді, привівши у придатний для використання стан, шляхом звільнення від будівель і споруд.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між Київською міською радою та відповідачем було укладено договір оренди земельної ділянки площею 0, 10 га з цільовим призначенням для ведення садівництва.

Під час проведення перевірки встановлено, що відповідачем порушено межові знаки та самовільно зайнято земельну ділянку орієнтовною площею 0, 03 га.

Звертаючись із позовом, Київська міська рада зазначила, що земельна ділянка, яка самовільно зайнята ОСОБА_1 , знаходиться в межах прибережної захисної смуги.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 грудня 2021 року названий позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку загальною орієнтовною площею 0, 035 га по АДРЕСА_1 , яка межує з ділянкою з кадастровим номером :90:562:0102 та пролягає згідно абрису від точки А до точки Г (орієнтовною площею 0, 0194 га) та від точки Б до точки В (орієнтовною площею 0, 0156 га) та повернути Київській міській раді, привівши у придатний для використання стан, шляхом звільнення від будівель і споруд.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, заочне рішення суду від 03 грудня 2021 року скасовано. У задоволенні позову Київської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року касаційну скаргу Київської міської ради задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Київської міської ради зазначив, що заочне рішення суду першої інстанції законне та обґрунтоване.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримав.

Представник Київської міської ради проти апеляційної скарги заперечила.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності позивачем самовільного зайняття відповідачем земельної ділянки орієнтовною площею 0, 0350 га по АДРЕСА_1 , яка знаходиться з межах прибережної захисної смуги водойми.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що 15 листопада 2004 року між Київськоюміською радою та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки.

Відповідно до п. 2.1 договору, об`єктом оренди є земельна ділянка АДРЕСА_1 , кадастровий номер :90:562:0102, площею 0,10 га, з цільовим призначенням - для ведення садівництва.

Актом Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної щодо перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 17 жовтня 2017 року № 17-0074-02 встановлено, що загальна площа земельної ділянки, яка огороджена і використовується відповідачем становить орієнтовно 0,13 га, та знаходиться в межах прибережної захисної смуги. Виявлені порушення: знищення межових знаків та самовільне зайняття ділянки орієнтовною площею 0, 035 га.

Обґрунтовуючи поданий позов, Київська міська рада зазначила, що за результатами перевірки встановлено, що ОСОБА_1 надана в оренду земельна ділянка площею 0, 10 га на АДРЕСА_1 . Разом з тим, загальна ділянка, яка використовується ОСОБА_1 становить орієнтовно 0, 13 га. Отже, виявлено самовільне зайняття земельної ділянки орієнтовною площею 0, 035 га.

Статтею 211 ЗК України визначено, що самовільне зайняття земельних ділянок віднесено до порушень земельного законодавства, за яке громадяни та юридичні особи несуть відповідальність відповідно до закону.

Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки (стаття 212 ЗК України).

Стаття 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» передбачає, що самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно до ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Заст. ст. 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем.

Відповідно до ч. 1, ст. 60 ЗК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.

Згідно до ч. 2, ст. 61 ЗК України у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних, а також інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів.

Положеннями ч. 3, ст. 62 ЗК України в межах пляжної зони прибережних захисних смуг забороняється будівництво будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних, а також інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій.

За ч. ч. 1, 4, ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Так, 15 листопада 2004 року ОСОБА_1 надано в оренду земельну ділянку АДРЕСА_1 , кадастровий номер :90:562:0102, площею 0,10 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва.

Відповідно до акту Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної щодо перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 17 жовтня 2017 року № 17-0074-02 встановлено, що загальна площа земельної ділянки, яка огороджена і використовується відповідачем становить орієнтовно 0,13 га, та знаходиться в межах прибережної захисної смуги.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано: витяг з бази даних міського земельного кадастру від 05 грудня 2017 року; договір оренди земельної ділянки від 15 листопада 2004 року; фрагмент аерофотозйомки; матеріали топографо-геодезичних та вишукувальних робіт, зібраних комунальним підприємством «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі».

Так, вирішуючи спір судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 користується земельною ділянкою, площа, якої перевищує надану йому в оренду 0, 1000 га.

Як вбачається з матеріалів справи, Київська міська рада не приймала рішень про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0, 13 га.

Відтак, відсутні підстави вважати, що у ОСОБА_1 у встановленому законом порядку виникло право користування або право власності на земельну ділянку, орієнтовною площею 0, 13 га по АДРЕСА_1 , яка огороджена та використовується відповідачем.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою, ОСОБА_1 не надано належних доказів на підтвердження законності користування ним земельної ділянки площею 0, 13 га.

Враховуючи, що частина самовільно зайнятої ОСОБА_1 земельної ділянки знаходиться з межах прибережної захисної смуги, відтак, колегія суддів вважає доведеним факт порушення відповідачем відповідачем ст. ст. 60-62, 211 ЗК України та ст. ст. 88-90 ВК України.

Так, особа, що використовувала земельну ділянку з порушенням прав іншої (власника земельної ділянки), повинна привести земельну ділянку у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд за власний кошт.

Відтак, позовна вимога щодо повернення самовільно зайнятої земельної ділянки Київській міській раді, привівши у придатний для використання стан, є обґрунтованою та доведеною, оскільки ОСОБА_1 самовільно зайняв ділянку орієнтовною площею 0, 035 га., що порушує права позивача.

Висновок суду першої інстанції є правильним та обгрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали топографо-геодезичних робіт складені за вимогою Київської місцевої прокуратури № 2 в межах кримінального провадження, а не в межах перевірки Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначене не спростовує наведені у них висновки щодо самовільного зайняття відповідачем земельної ділянки.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або неправильне застосування норм процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що заочне рішення суду від 30 липня 2024 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст складено 10 березня 2025 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов

Судді: О.В. Желепа

С.Г. Музичко