ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 4-с/753/27/25
У Х В А Л А

"13" січня 2025 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т. О. з секретарем судового засідання Лузовою І. В.,

учасники справи:

стягувач (заявник) - публічне акціонерне товариство «МТБ Банк»,

представник заявника - Мирко Р. О.,

особа, рішення якої оскаржуються - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Олефір Олександр Олександрович,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві скаргу стягувача публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» на рішення приватного виконавця,

В С Т А Н О В И В:

23.12.2024 публічне акціонерне товариство «МТБ Банк» (далі також - ПАТ «МТБ Банк», стягувач, заявник) звернулось до суду зі скаргою в порядку статті 447 ЦПК України на постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Олефіра Олександра Олександровича (далі також - приватний виконавець Олефір О. О., приватний виконавець, виконавець) від 13.11.2024 про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 з підстав смерті боржника.

Скарга мотивована тим, що у виконавчому провадженніздійснювалось примусове виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим спірні правовідносини допускають правонаступництво. У таких правовідносинах виконавець, установивши факт смерті боржника, мав вчинити дії щодо отримання даних, необхідних для вирішення питання про заміну боржника його спадкоємцями, та надалі за заявою стягувача звернутись до суду з поданням про заміну сторони виконавчого провадження. Таких дій виконавець не вчинив та виніс неправомірну постанову про закінчення виконавчого провадження, яка порушує права стягувача.

Посилаючись на вищенаведене, стягувач просив визнати оскаржувану постанову неправомірною та скасувати її.

Ухвалою суду від 26.12.2024 відкрито провадження за скаргою та справу призначено до розгляду в судовому засіданні 13.01.2025.

В судове засідання представник стягувача не з`явився, у скарзі містилось клопотання про його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, проте відеоконференція не відбулась з технічних причин.

Приватний виконавець Олефір О. О. всудове засідання також не з`явився, про причини неявки не повідомив, правом на подання на скаргу відзиву/пояснень не скористався.

З огляду на положення частини другої статті 450 ЦПК України суд розглянув скаргу за відсутності учасників справи та за результатами дослідження її матеріалів встановив такі обставини.

ПАТ «МТБ Банк» згідно зі своїм статутом є правонаступником усіх прав і зобов`язань ПАТ «Марфін Банк».

01.11.2011 Дарницький районний суд м. Києва ухвалив заочне рішення у цивільній справі № 2-709/11, яким стягнув з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 201 646,61 дол. США, що за курсом НБУ становить 1 612 795,49 грн, та судові витрати.

За вказаним рішенням було видано виконавчий лист, який перебував на виконанні у Синельниківському міськрайонному відділі державної виконавчої служби ГТУЮ у Дніпропетровський області та був втрачений.

На підставі ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 11.04.2019 стягувачу видано дублікат виконавчого листа, який востаннє перебував на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Олефіра О. О. (виконавче провадження № НОМЕР_1).

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець отримав дані про смерть боржника ОСОБА_1 (актовий запис про смерть № 188 від 15.03.2022) і на цій підставі 13.11.2024 виніс постанову про закінчення виконавчого провадження.

Зі змісту цієї постанови убачається, що залишок нестягнутої суми за виконавчим документом становить 1 808 323,48 грн.

Правовими підставами свого рішення виконавець зазначив пункт 3 частини першої статті 39 та статтю 40 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом скарги копію оскаржуваної постанови стягувач отримав 17.12.2024, а відтак встановлений частиною першою статті 449 ЦПК України десятиденний строк її оскарження не пропущений.

Даючи оцінку доводам скарги про неправомірність оскаржуваної постанови, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів.

Норма частини першої статті 509 ЦК України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою цієї норми зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів.

За загальним правилом, установленим нормою статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до положень статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

За приписами статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Статтею 1219 цього Кодексу установлено, що не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та або/якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб.

Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Тлумачення змісту наведених положень цивільного закону в їх системній сукупності дає підстави для висновку, що обов`язок щодо повернення боргу за кредитним договором не є таким, що нерозривно пов`язаний з особою позичальника, а відтак у разі смерті позичальника його обов`язки переходять до інших осіб (спадкоємців).

У цивільному судочинстві (цивільному процесі) питання процесуального правонаступництва регламентоване частиною першою статті 55 ЦПК України, згідно з якою у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.

Усі дії, вчинені у цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (статті 124, 129 Конституції України, стаття 18 ЦПК України).

Конституційний принцип обов`язковості виконання рішення суду реалізується, зокрема, на стадії виконавчого провадження, яке являється завершальною стадією судового провадження, спрямованою на реальне поновлення порушених прав.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон про виконавче провадження) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

З огляду на зазначене можна дійти висновку, що виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішень судів та інших органів (посадових осіб), прийнятих на захист прав суб`єктів матеріальних правовідносин.

Засадами виконавчого провадження є: верховенство права; обов`язковість виконання рішень; законність; диспозитивність; справедливість; неупередженість та об`єктивність; гласність та відкритість виконавчого провадження; розумність строків виконавчого провадження; співмірність заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців (стаття 2 Закону про виконавче провадження).

Стаття 18 Закону № 1404-VIII зобов`язує виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувача, зокрема, має право одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Частиною п`ятою статті 15 Закону про виконавче провадження передбачено, що у разі вибуття однієї із сторін (виконавчого провадження) виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Відповідно до статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником.

Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 34 Закону про виконавче провадження виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі звернення виконавця та/або заінтересованої особи до суду із заявою про заміну вибулої сторони правонаступником у порядку, встановленому частиною п`ятою статті 15 цього Закону.

Пунктом 3 частини першої статті 39 цього Закону визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника.

Отже за змістом наведеної норми процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні у разі смерті боржника не допускається, а виконавче провадження підлягає закінченню.

Водночас згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 11.10.2023 у справі № 523/2357/20, таке буквальне розуміння пункту 3 частини першої статті 39 Закону про виконавче провадження є помилковим, оскільки цей Закон передбачає обов`язок виконавця зупинити виконавче провадження та вирішити питання про залучення правонаступників, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво.

У цій постанові Верховний Суд зазначив, що положення пункту 3 частини першої статті 39 Закону про виконавче провадження слід розуміти так, що вони стосуються, зокрема, випадків, коли правовідносини не допускають правонаступництва.

Зі змісту скарги убачається, що про смерть боржника стягувач дізнався з оскаржуваної постанови (що була отримана ним 17.12.2024), а тому він вправі протягом шести місяців з вказаної дати пред`явити свої вимоги до спадкоємців боржника, які прийняли спадщину, та вирішувати питання щодо заміни боржника його правонаступниками в порядку, передбаченому Законом про виконавче провадження.

Натомість наведені вимоги чинного законодавства приватний виконавець не врахував, не вчинив необхідні дії щодо отримання даних, необхідних для вирішення питання про заміну боржника його правонаступниками, та передчасно виніс постанову про закінчення виконавчого провадження.

Наслідком такого рішення виконавця відповідно до статті 40 Закону про виконавче провадження є те, що виконавче провадження не може бути розпочате знову, тобто стягувач втратив право вимагати виконання рішення суду у примусовому порядку.

Отже ураховуючи, що при винесенні оскаржуваного рішення приватний виконавець діяв не у відповідності з вимогами Закону про виконавче провадження, порушені права та законні інтереси стягувача підлягають захисту у передбачений процесуальним законом спосіб - шляхом визнання рішення неправомірним та зобов`язання відновити виконавче провадження у строк, визначений статтею 41 цього Закону.

Керуючись статтями 258-261, 353, 450, 451 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Скаргу публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» (код юридичної особи: 21650966, місцезнаходження: Одеська обл., м. Чорноморськ, пр-т Миру, буд. 28) задовольнити частково.

Визнати неправомірною постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Олефіра Олександра Олександровича від 13 листопада 2024 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 липня 2011 року у цивільній справі № 2-709/11.

Зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Олефіра Олександра Олександровича не пізніше наступного робочого дня з дня одержання копії ухвали, яка набрала законної сили, відновити виконавче провадження з примусового виконання рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 липня 2011 року у цивільній справі № 2-709/11.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга на ухвалу суду подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя:

Повна ухвала складена 12.03.2025.