УХВАЛА

12 березня 2025 року

м. Київ

справа № 752/11762/20

провадження № 61-3096ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Коломієць Г. В. розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Макара Івана Івановича на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», треті особи: дочірнє підприємство «Київський облавтодор», ОСОБА_2 , про визнання наказів незаконними, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом до акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (далі - АТ «ДАК «Автомобільні дороги України»), треті особи: дочірнє підприємство «Київський облавтодор» (далі - ДП «Київський облавтодор»),

ОСОБА_2 , в якому просив суд:

- визнати незаконним наказ АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» № 90-ВК

від 05 травня 2020 року про дострокове розірвання контракту від 22 червня

2018 року № 213 та з 05 травня 2020 року про звільнення з посади директора ДП «Київський облавтодор»;

- визнати незаконним наказ № 78-ВК від 14 квітня 2020 року про тимчасове,

з 14 квітня 2020 року відсторонення від виконання повноважень директора ДП «Київський облавтодор»;

- визнати незаконним наказ № 30 від 06 березня 2020 року про оголошення догани;

- поновити його на роботі на посаді директора ДП «Київський облавтодор» АТ «ДАК «Автомобільні дороги України»;

- стягнути з АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» заробітну плата за час вимушеного прогулу в розмірі 206 407,97 грн за період з 05 травня 2020 року по

30 червня 2020 року;

- стягнути з АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» на відшкодування моральної шкоди 34 580,00 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 травня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня

2024 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «ДАК «Автомобільні дороги України», треті особи: ДП «Київський облавтодор», ОСОБА_2 , про визнання наказів незаконними, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу залишено без задоволення.

У січні 2025 року до Верховного Суду вперше надійшла касаційна ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року.

Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року повернуто касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 травня

2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року.

20 лютого 2025 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку вдруге надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - Макара І. І. на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року у вищевказаній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2025 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Макара І. І. на рішення Голосіївського районного суду м. Києва

від 03 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року повернуто заявнику.

05 березня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Макар І. І. засобами поштового зв`язку втретє звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року (надійшла до суду 11 березня 2025 року), в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить суд скасувати оскаржувані судові рішення, передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої та другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

У постанові Київського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року зазначено, що дата виготовлення повного тексту 20 грудня 2024 року, отже останній тридцятий день на касаційне оскарження припадає на 20 січня 2025 року (понеділок).

Представник заявника втретє звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою 05 березня 2025 року, тобто з порушенням строку подачі касаційної скарги.

У касаційній скарзі взагалі не порушується питання поновлення строку подачі касаційної скарги та не надано доказів поважності пропуску такого строку.

Оскільки представником заявника не заявлено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження та не надано відповідних доказів, касаційну скаргу необхідно залишити без руху відповідно до вимог частини третьої статті 393 ЦПК України та надати особі строк для подання відповідного клопотання.

Крім того, подана касаційна скарга не може бути прийнята касаційним судом до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження з огляду на наступне.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Макара І. І. не відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Так, у касаційній скарзі представник заявника узагальнено посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не зазначає конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює відкриття касаційного провадження. Представник заявника посилається на пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України, однак не наводить обов`язкові підстави передбачені пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до вимог частин другої, третьої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Ураховуючи викладене, касаційну скаргу слід залишити без руху та надати заявнику строк для усунення їх недоліків.

Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Макара Івана Івановича на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року залишити без руху та надати строк для виконання вимог ухвали, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали настануть наслідки, передбачені законом.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Г. В. Коломієць