Номер провадження: 22-ц/813/2708/25
Справа № 522/6028/24
Головуючий у першій інстанції Ярема Х. С.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Волкової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Струкової Крістіни Олексіївни, представника ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2024 року, постановленого під головуванням судді Ярема Х.С., повний текст рішення складений 23 вересня 2024 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа громадянин Алжирської Народної Республіки ОСОБА_3 про визнання батьківства, внесення актового запису про народження дитини, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання батьківства, внесення актового запису про народження дитини, в якому просив:

- визнати ОСОБА_1 батьком малолітньої дитини ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) відповідно до медичного свідоцтва про народження №728 від 01.07.2020, видане КНП «Пологовий будинок №4» Одеської міської ради;

- зобов`язати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) внести актовий запис про народження дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , де батьками записати мати громадянка України, ОСОБА_2 , батько громадянин Азербайжанської Республіки

ОСОБА_4 обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_2 перебувала з громадянином Алжирської Народної Республіки ОСОБА_3 у шлюбі з 04.07.2019 року по 26.09.2022 року, який рішенням суду був розірваний. Насправді ОСОБА_3 вона бачила всього один раз тільки під час укладення шлюбу. Після чого він виїхав за межі України та більше не повернувся. Під час перебування ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі у неї склалися романтичні відносини з ОСОБА_7 грудні 2019 вона завагітніла від ОСОБА_1 . З лютого 2020 року вони почали проживати однією сім`єю. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 народила дитину, що підтверджується медичним свідоцтвом про народження. Доньку вони називають ОСОБА_5 , хоч і факт народження дитини офіційно не зареєстрований і досі. Причинами були поширення коронавірусу COVID-19. Потім ОСОБА_2 та ОСОБА_4 намагалися вмовити ОСОБА_8 приїхати в Україну та оформити свідоцтво про народження дитини, але він відмовився. Необхідність особистої присутності ОСОБА_8 , матері дитини та біологічного батька для оформлення свідоцтва про народження дитини обумовлена вимогою відділу РАЦСу. Після введення в Україні воєнного стану позивач разом з ОСОБА_2 та донькою виїхали за межі України. 13.03.2024 Відділ РАЦСу відмовив ОСОБА_2 у реєстрації народження дитини з причини неприбуття ОСОБА_8 для визначення прізвища дитині та для реєстрації батьком дитини.

Судом до участі у справі був залучений в якості третьої особи громадянин Алжирської Народної Республіки ОСОБА_3 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, адвокат Струкова К.О., представник ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтування своєї апеляційної скарги, апелянтзазначає, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволені позову дійшов помилкового висновку про пред`явлення позову до неналежного відповідача, а також про пропуск строку позовної давності, оскільки не взяв до уваги, що 30.04.2024 року ОСОБА_4 дізнався з тесту ДНК, що він є батьком дитини, а громадянин ОСОБА_9 ніколи не був зареєстрований як батько дитини, тобто не є належним відповідачем.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

В судове засідання, призначене на 25 лютого 2025 року учасники справине з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 142-146).

Від адвоката Струкової К.О., представника ОСОБА_1 до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутністю (а.с. 147-148).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає не в повному обсязі, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 04.07.2019 року між громадянином Алжирської Народної Республіки ОСОБА_10 та громадянкою України ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, що підтверджується актовим записом №1794 складеним Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 народила дитину (дівчинка), що підтверджується медичним свідоцтвом про народження № 728 від 01.07.2020 року, виданого КНП «Пологовий будинок №4» Одеської міської ради.

Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 26.09.2022 року (справа №496/5372/21), шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 розірвано.

Згідно з копією довіреності від 19.08.2020 року, виданою в Алжирській Народній Республіці Біллалу Герруфу (переклад якої з арабської на українську мову завірено приватним нотаріусом, реєстр. №42010) він довіряє своїй дружині ОСОБА_12 взяти на себе піклування про її дитину, та вона має повну свободу дій у внесенні змін в документи, у тому що стосується надання імені та прізвища дитини.

16.02.2021 року ОСОБА_2 звернулась до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з заявою про державну реєстрацію народження дитини. Просила зареєструвати народження дитини ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказавши відомості про батька ОСОБА_4 , зазначивла, що на момент народження дитини вона перебувала у шлюбі з громадянином ОСОБА_9 .

Листом від 13.03.2024 року Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відмовив у проведенні реєстрації народження дитини, оскільки дитина народжена у шлюбі з ОСОБА_11 . Відсутня спільна заява чоловіка та дружини (колишнього подружжя) про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Наданий документ щодо надання імені та прізвища дитині під назвою «Довіреність» від 19.08.2020 року від імені ОСОБА_10 не легалізований належним чином, тому не може визнаватись дійсним в Україні. Крім того, має бути спільна заява батьків, які визнають себе батьками. Якщо чоловік, який перебуває в зареєстрованому шлюбі з матір`ю дитини, не може особисто прибути для подання заяви, то його заява, яка підтверджує, що він не є біологічним батьком дитини, має бути нотаріально засвідчена, може бути подана через представника чи поштою. Заява ОСОБА_10 щодо присвоєння прізвища дитині також має бути легалізована, справжність підпису нотаріально засвідчена. Також заявнику ОСОБА_2 наведено перелік документів, які слід подати для реєстрації народження дитини.

Висновком служби у справах дітей Усатівської сільської ради від 26.03.2024 року відмовлено ОСОБА_2 в отримані рішення сільської ради про присвоєння прізвища дитині за прізвищем матері.

Згідно з Тестом на батьківство №24042986 від 30.04.2024 (переклад якого з нідерландської на українську мову засвідчено нотаріусом, з проставленням апостиля) з високою ймовірністю, що межує з упевненістю, ОСОБА_4 є біологічним батьком ОСОБА_14 .

Згідно з ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

Згідно з ст. 133 СК України, якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини.

Згідно з ст. 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.

Стаття 129 СК України передбачає, що особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в 1 (один) рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 , вважаючи себе біологічним батьком дитини, на підтвердження того, що він є біологічним батьком дитини подав Тест на батьківство №24042986 від 30.04.2024 року, який зроблений за межами України, а юридично народження дитини, щодо якої проведено тест, не зареєстровано, тому суд дійшов висновку, що дитину було вивезено за кордон без належних документів, а також, що позивачем пропущений строк позовної давності, та що позивач звернувся до суду до неналежного відповідача.

Однак, колегія суддів з такими висновками суду погоджується не в повній мірі, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 175 ПК України згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Відповідно до статті другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

При цьому, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

У постанові Верховний Суд від у справі № 705/3876/18, зазначив, що неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

ВС підкреслив, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи Висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Відповідно до постанови Верховного суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання батьківства, внесення актового запису про народження дитини.

Під час розгляду справи, судом до участі у справі був залучений в якості третьої особи громадянин Алжирської Народної Республіки ОСОБА_3 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні позову з підстав незалучення до розгляду справи належного відповідача громадянина Алжирської Народної Республіки ОСОБА_3 .

Одночасно, колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

З огляду на пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача, суд позбавлений можливості вирішувати питання про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог, оскільки без залучення належного відповідача позовні вимоги не можуть бути вирішені.

Також колегія суддів звертає увагу, що підставою для відмови у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив про пропуск строку позовної даності, що на думку колегії суддів зроблено з порушенням норм процесуального права, а саме без заяви сторони про застосування строку позовної давності, та за відсутності пред`явлення позову до належного відповідача.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що позивач не позбавлений права на судовий захист шляхом подання позову до належних відповідачів за своїми позовними вимогами.

При скасуванні рішення суду з зазначених підстав, апеляційний суд вважає також недоцільним робити аналіз іншим доводам апеляційної скарги адвоката Струкової К.О., представника ОСОБА_1 , так як вони можуть стати предметом розгляду справи при зверненні позивача до суду з позовом до належних відповідачів.

Крім того, доводи, наведені в апеляційній скарзі, які на думку апелянта, є підставою для скасування рішення суду, без залучення до участі в справі належного відповідача правового значення для вирішення справи не мають.

Відповідно до п. 2 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За таких підстав, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає нормам законодавства та підлягає у зміні мотивувальній частині.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (13 березня 2025 року).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Струкової Крістіни Олексіївни, представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 13 березня 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ С.М. Сегеда