Номер провадження: 22-ц/813/2936/25
Головуючий у першій інстанції Плавич І. В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2024 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

встановив:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним вище позовом, у якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь суму боргу за договором безпроцентної позики грошових коштів від 16 лютого 2022 року в розмірі еквівалента 20 000 доларів США в національній валюті України, що згідно з офіційним курсом гривні щодо іноземних валют, встановленим НБУ на момент звернення до суду із позовом, становить 824 616 грн, та за договором безпроцентної позики грошових коштів від 20 грудня 2023 року в розмірі еквівалента 27 595 доларів США в національній валюті України, що згідно з офіційним курсом гривні щодо іноземних валют, встановленим НБУ на момент звернення до суду із позовом, становить 1 137 763,93 грн.

У поданій до суду разом із позовом заяві про забезпечення позову, ОСОБА_1 просив накласти арешт на транспортний засіб, марки «Mercedes Benz Sprinter 311 CDI», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 2005 року випуску, що належить відповідачу ОСОБА_2 .

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову.

У апеляційній скарзі ОСОБА_4 , від імені якого діє адвокат Музичко Р.В., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, що призвело до помилкового висновку про відмову в задоволенні вимог вказаної заяви, з підстав наведених в оскаржуваному судовому рішенні, просить скасувати ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що між сторонами дійсно виник спір у зв`язку з неповерненням відповідачем боргу за договорами позики у визначені ними порядку та строки. Натомість невжиття заходів забезпечення позову може призвести до того, що ухиляючись від майбутнього виконання рішення суду у цій справі відповідач зможе здійснити відчуження належного йому рухомого майна на користь інших осіб, що призведе до обмеження прав позивача на судовий ефективний судовий захист.

Також скаржник зауважує, що оскільки можливість виконання судового рішення про стягнення з відповідача заборгованості напряму залежить від наявності у боржника відповідних грошових коштів чи майна на яке може бути звернено стягнення, при цьому ОСОБА_2 має реальну можливість відчужити своє рухоме майно, що унеможливить виконання рішення суду у примусовому порядку.

18 лютого 2025 року ОСОБА_4 , від імені якого діє адвокат Музичко Р.В., звернувся до суду із заявою про розгляд справи без участі сторони позивача.

Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи у судове засідання не з`явився, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду у межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні вказаної заяви позивача, суд керувався вимогами ст.ст.149-150,153 ЦПК України, і виходив з того, що з огляду на предмет позову, виходячи із принципу співмірності, і відповідності виду забезпечення позову, який просить застосувати позивач, заявленим ним позовним вимогам, накладення арешту на вказане вище майно, що належить відповідачу, призведе до суворих обмежень останнього як власника цього майна у користуванні цим майном.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні вказаної вище заяви позивача ОСОБА_1 , з огляду на таке.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; належність майна відповідачу на праві власності.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати, наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Так, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, ціна позову 47 595 доларів США, що згідно з офіційним курсом гривні щодо іноземних валют, встановленим НБУ на момент звернення до суду із позовом, становить 1 962 379,93 грн.

ОСОБА_1 подав заяву про вжиття заходів забезпечення позову, в якій просить вжити заходи забезпечення позову та накласти арешт на рухоме майно, що належить ОСОБА_2 , а саме на транспортний засіб марки «Mercedes Benz Sprinter 311 CDI», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 2005 року випуску, посилаючись на те, що невжиття заходів може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, оскільки вказана сума є значною.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Н. проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Водночас, колегія суддів, враховує, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

З огляду на наведене, з урахуванням співмірності заходів забезпечення позову з позовними вимогами, що заявлені позивачем та змісту викладених ним обставин колегія суддів доходить висновку про необхідність вжиття заходів забезпечення вказаного вище позову, оскільки між сторонами виник спір щодо повернення відповідачем грошових коштів взятих у позивача в борг у лютому 2022 року та у грудні 2023 року, які у порушення взятих на себе зобов`язань, за твердженнями позивача, на день звернення до суду з цим позовом не повернув, то невжиття заходів забезпечення позову, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Водночас, з огляду на предмет позову, колегія суддів щодо відповідності виду забезпечення позову, який просить застосувати позивач, заявленим ним позовним вимогам, зауважує про таке.

Так, предметом позову ОСОБА_1 є стягнення боргу за договорами безпроцентної позики грошових коштів у сумі 47 595 доларів США, що еквівалентно 1 962 379,93 грн, проте у поданій до суду заяві про забезпечення цього позову, позивач просить, накласти арешт на автомобіль марки «Mercedes Benz Sprinter 311 CDI», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 2005 року випуску, що належить відповідачу ОСОБА_2 і не є предметом вказаного позову.

Отже вказане вище рухоме майно, що належить відповідачу не стосується предмету позову.

Відповідно до роз`яснень п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

З огляду на наведене та з урахуванням вимог щодо розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову, колегія суддів вважає за доцільне задовольнити частково заяву ОСОБА_1 та накласти арешт на майно або грошові кошти, що належать відповідачу ОСОБА_2 і знаходяться в нього чи в інших осіб, в межах заявлених позовних вимог на загальну суму 47 595 доларів США, що на день подання цього позову, як вказав позивач еквівалентно 1 962 379,93 грн.

При цьому колегія суддів зауважує, що накладення арешту на майно або грошові кошти в межах суми позовних вимог за своєю правовою конструкцією не може вважатися не співмірним по відношенню до розміру позовних вимог, оскільки арешт буде накладений лише в межах суми, що відповідає ціні позову. Водночас відмова в забезпеченні позову може призвести до ускладнення можливого виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Тож, обраний судом вид забезпечення позову, не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача.

Щодо інших доводів апеляційної скарги колегія суддів зауважує про те, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 п.п.1,3,4 ч.2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог апеляційної скарги, скасування оскаржуваної ухвали, і ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення вказаної вище заяви позивача.

Керуючись ст.ст.367, 374,376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на майно або грошові кошти, що належать ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) і знаходяться в нього чи в інших осіб, в межах заявлених позовних вимог на загальну суму 47 595 дол. США (1 962 379,93 грн на день подання позову).

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2025 року

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

М.В. Назарова