ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року місто Київ

Справа № 361/10531/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/7009/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Желепи О.В., суддів: Стрижеуса А.М., Сушко Л.П.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ШБУ-77» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2024 року (ухвалено у складі судді Петришин Н.М., інформація щодо дати складення повного рішення відсутня)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ШБУ-77» про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2023 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що працювала у відповідача з грудня 2020 року та була звільнена 25 серпня 2023 року за угодою сторін. При звільненні їй не виплатили компенсацію за 68 невикористаних днів відпустки, які складаються із щорічної основної відпустки тривалістю 38 днів та 30 днів щорічної додаткової відпустки як матері двох неповнолітніх дітей.

Також відповідач відмовився надати довідку про заробітну плату, незважаючи на її письмові звернення, а тому позивач самостійно розрахувала належну компенсацію, виходячи із середньоденної заробітної плати у 1349,51 грн та загальної кількості невикористаних днів відпустки.

Посилаючись на протиправність дій ТОВ «ШБУ-77», ОСОБА_1 просила стягнути із відповідача на її користь компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 91 766,68 грн, судові витрати покласти на відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Броварський міськрайонний суд Київської області рішенням від 12 грудня 2024 року позов задовольнив частково.

Стягнув з ТОВ «ШБУ-77» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 78 271,58 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з таким рішенням ТОВ «ШБУ-77» 18 січня 2025 року через систему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Узагальненні доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована незаконністю та необґрунтованістю судового рішення, ухваленим із порушенням норм матеріального права без дотримання норм процесуального права та недоведеністю обставин, які суд визнав установленими.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, оскільки не врахував, що позивач не довела, що її чоловік не скористався правом на додаткову відпустку згідно зі статтею 19 Закону України «Про відпустки».

Вважає, що посилання суду першої інстанції на витяг ОК-5 не спростовує позицію, що чоловік позивача не скористався відповідним право на отримання відпустки, а також цей доказ є неналежним, оскільки завірений самим позивачем.

Звертає увагу, що позивач ніколи не зверталася до відповідача про надання додаткової відпустки, як одному із батьків, який має двох та більше дітей та не надавав будь-яких документів на підтвердження підстав для такої відпустки.

З огляду на викладене, вважає, що за час роботи у відповідача у позивачки не виникло право на отримання щорічної додаткової відпустки, а тому у відповідача відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.12.2020 у справі № 520/2226/19, не було правових підстав для виплати позивачеві грошової компенсації за вказану відпустку. Суд першої інстанції не навів мотивів визнання цих обставин недоведеними.

Указує, що суд проігнорував укладену між сторонами угоду про врегулювання відшкодування матеріальної шкоди від 25.08.2023, згідно з п. 3 якої сторонами заявлено про відсутність у сторін жодних майнових претензій одна до одної, в тому числі щодо будь-яких виплат відшкодувань (компенсацій), передбачених Кодексом законів про працю України. Суд безпідставно вважав що ця угода стосувалася безпосередньо відшкодування матеріальної шкоди, завданої службовому транспортному засобу внаслідок ДТП, яка сталася 13 січня 2023 року і жодним чином не врегульовує питання компенсації невикористаних днів відпустки при звільненні позивача лише на тих поясненнях, які надавалися позивачем при допиті.

Звертає увагу на порушення позивачем порядку подання доказів, оскільки лише після подання відповідачем відзиву на позовну заяву, позивачем було подано додаткові докази без клопотання про долучення доказів та поновлення строків на подання доказів, та обґрунтованості їх неподання разом із позовом, а саме: Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 вересня 2021 року у цивільній справі № 263/837/21, Витяг з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5), сформованого 08.02.2024 на ОСОБА_2 , на які в подальшому безпідставно послався суд першої інстанції, хоча за приписами частини восьмої статті 83 не мав брати їх до уваги.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач проти апеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити через безпідставність викладених у ній доводів, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 кожен окремо проти апеляційної скарги заперечували, просили її відхилити з підстав необґрунтованості її вимог.

Представник відповідача - Закордонець М.М. апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд першої інстанції вважав встановленим, що позивач ОСОБА_1 01 грудня 2020 року прийнята на посаду інженера з проектно-кошторисної роботи Товариства з обмеженою відповідальністю «ШБУ-77», про що свідчить запис за № 7 у трудовій книжці позивача.

Згідно з записом № 8 у трудовій книжці позивача, 25 серпня 2023 року ОСОБА_1 звільнена з роботи за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 Кодексом законів про працю України, про що також свідчить наявна в матеріалах справи копія наказу ТОВ «ШБУ-77» № 16-з від 25 серпня 2023 року.

Наказ ТОВ «ШБУ-77» № 16-з від 25 серпня 2023 року не містить інформації щодо виплати позивачу компенсації за невикористані відпустки при звільненні.

Відповідно до копій свідоцтв про народження НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , позивач ОСОБА_1 має двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 вересня 2021 року у цивільній справі № 263/837/21, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

З Витягу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5), сформованого 08.02.2024, видно, що ОСОБА_1 в період з березня по грудень 2021 року не працював, та відсутні відомості про отримання останнім доходів у 2022, 2023 роках.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 неодноразово, а саме 09.09.2023, 05.10.2023, зверталася до ТОВ «ШБУ-77» із письмовими заявами про надання довідки по заробітній платі та проведення компенсації за невикористані відпустки (а.с. 19-28).

Згідно копій наказів ТОВ «ШБУ-77» № 16-вд від 04.01.2022 та № 427-вд від 02.05.2022, ОСОБА_1 надавалася щорічна основна відпустка за період роботи з 01.12.2021 по 30.11.2022 тривалістю 14 календарних днів - з 04.01.2022 по 18.01.2022, а також тривалістю 10 календарних днів - з 02.05.2022 по 11.05.2022.

Відповідно до наказу № 4-вд від 02.01.2023 позивачу також надавалася відпустка за період роботи з 01.12.2022 по 30.11.2023 тривалістю 14 календарних днів з 02.01.2023 по 15.01.2023.

З Довідки № ШБУ00000006 від 27 травня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 за період роботи з 01.12.2020 по 25.08.2023 отримала дохід у розмірі 1 523 569,47 грн.

Згідно наданого стороною відповідача розрахунку середнього заробітку позивача, визначеного за період з серпня 2022 року по липень 2023 року, середньоденна заробітна плата становить 1 676,41 грн. Також з даного розрахунку видно, що ТОВ «ШБУ-77» нарахована компенсація відпустки тривалістю 28 календарних днів у розмірі 46 939,48 грн.

Відповідно до угоди про врегулювання відшкодування матеріальної шкоди, укладеної 25 серпня 2023 року між ТОВ «ШБУ-77» та ОСОБА_1 , остання визнає свою вину в повному обсязі за пошкодження транспортного засобу Hyundai, д.н.з. НОМЕР_3 , та відшкодувала потерпілій стороні матеріальну шкоду у розмірі 77 000 грн., а також сторони заявляють та підтверджують у присутності свідків, що з моменту підписання цієї угоди, жодних майнових претензій один до одного з приводу відшкодування матеріальної шкоди, в тому числі будь-яких виплат відшкодувань (компенсацій) передбачених КЗпП України, тощо сторони не матимуть один до одного та в майбутньому мати не будуть.

У судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 допитана як свідок, та пояснила, що з 01.12.2020 по 25.08.2023 працювала у ТОВ ТОВ «ШБУ-77». За період роботи двічі брала відпустку по 14 календарних днів, на дітей додаткову відпустку не брала. Зазначила, що при прийнятті на роботу надавала роботодавцю копії свідоцтв про народження дітей. 28 травня 2021 року позивачу було надане службове авто Hyundai. 13 січня 2023 року внаслідок ДТП авто пошкоджено, відшкодування потерпілій стороні сплатила частково страхова компанія у розмірі 44 000 грн., а іншу частину позивач особисто, віддавши готівкою 25.08.2023 відшкодування у розмірі 77 000 грн. Звертала увагу суду на те, що в угоді від 25 серпня 2023 року врегулювано питання відшкодування саме матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП 13 січня 2023 року, жодних інших компенсації, передбачених КЗпП України, вона не стосується.

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О.В., пояснення позивача, представників позивача та відповідача, переглянувши справу та перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої в частині задоволених позовних вимог відповідає.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із такого:

- за кожен відпрацьований календарний рік працівник згідно КЗпП України має 24 календарних дні щорічної основної відпустки, а тому обґрунтованими є вимоги про стягнення з відповідача компенсації за невикористану щорічну основну відпустку тривалістю 28 календарних днів. Аргументи позивача, що відпустка тривалістю 10 календарних днів у період з 02.05.2022 по 11.05.2022 їй фактично не надавалася суд не бере до уваги, оскільки це спростовується наявними в матеріалах справи доказами;

- відповідач сам нарахував компенсацію невикористаної щорічної основної відпустки в кількості 28 днів, однак доказів сплати нарахованої суми, суду не надав, а суд такого не встановив;

- твердження відповідача, що він не був обізнаний стосовно наявності двох неповнолітніх дітей у позивача й відповідно наявності в останньої права на щорічну додаткову відпустку згідно зі статтею 19 Закону України «Про відпустки», є недоведеними;

- посилання ТОВ «ШБУ-77» на те, що батько дітей ОСОБА_1 також мав можливість брати таку додаткову відпустку є необґрунтованими, оскільки згідно з Витягом з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5), сформованого 08.02.2024, видно, що ОСОБА_1 в період з березня по грудень 2021 року не працював, відомості про отримання останнім доходів у 2022, 2023 роках також у реєстрі відсутні;

- зміни до частини першої статті 19 Закону України «Про відпустки», згідно з якими слова «Жінці, яка працює і має» замінено словами «Одному з батьків, які мають», внесено до закону 15 квітня 2021 року відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення рівних можливостей матері та батька у догляді за дитиною» № 1401-IX. Тобто, на час внесення змін до статті 19 вищевказаного закону батько дітей - ОСОБА_1 вже не перебував в офіційних трудових відносинах. Тому останній не мав можливості скористатися правом на таку відпустку;

- стосовно аргументів ТОВ «ШБУ-77», що під час звільнення позивача, з останньою укладено Угоду про врегулювання відшкодування матеріальної шкоди від 25.03.2023, згідно п. 3 якої сторонами заявлено про відсутність у сторін жодних майнових претензій одна до одної, в тому числі щодо будь-яких виплат відшкодувань (компенсацій), передбачених Кодексом законів про працю України, то суд вважає їх безпідставними, оскільки дана угода стосувалася безпосередньо відшкодування матеріальної шкоди, завданої службовому транспортному засобу внаслідок ДТП, яка сталася 13 січня 2023 року з вини ОСОБА_1 , і жодним чином не врегульовує питання компенсації невикористаних днів відпустки при звільненні позивача.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі повно та всебічно встановлених обставин справи, є такими, що відповідають вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що позивач не довела, що її чоловік не скористався правом на додаткову відпустку згідно зі статтею 19 Закону України «Про відпустки» колегія суддів відхиляє як безпідставні з огляду на таке.

За приписами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Положеннями статті 78 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України).

На підтвердження обставини того, що її чоловік у період з 30.11.2020 по 25.08.2023 не брав додаткову відпустку позивачка надала Витяг із реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5 від 08.02.2024, з якої суд установив, що ОСОБА_1 в період з березня по грудень 2021 року не працював, відомості про отримання останнім доходів у 2022, 2023 роках також у реєстрі відсутні.

Колегія суддів зауважує, що відомості із цього Витягу є належним та допустимим доказом того, що чоловік позивачки був офіційно працевлаштований, а тому міг користуватися соціальними гарантіями, передбаченими законом, лише в період працевлаштування позивачки з 30.11.2020 по лютий 2021 року.

Доводи щодо неналежності Витягу з підстав його формування самою позивачкою є безпідставними, оскільки відповідний Витяг формується засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України, тобто без можливості будь-якого впливу зі сторони позивача чи інших осіб.

Колегія суддів визнає правильними висновки суду першої інстанції в частині того, що чоловік позивачки отримав законне право на відповідну додаткову відпустку лише з прийняттям Закону України від 15 квітня 2021 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення рівних можливостей матері та батька у догляді за дитиною». Натомість на цей час чоловік позивачки вже не був офіційно працевлаштований, а тому не міг скористатися правом на таку відпустку.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач ніколи не зверталася до відповідача про надання додаткової відпустки, як одному із батьків, який має двох та більше дітей, не є підставою для висновку про відмову у виплаті компенсації за не надання такої додаткової відпустки, оскільки отримання такої відпустки є її правом, реалізація якого залежить виключно від волі позивача.

Доводи про те, що позивачка не надавала будь-яких документів на підтвердження підстав для такої відпустки колегія суддів визнає безпідставними та необґрунтованими з огляду на таке.

Допитана в судовому засіданні 07 листопада 2024 року позивачка, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання згідно зі статтею 384 КК України, надала суду свідчення, відповідно до яких, вона при подачі заяви про працевлаштування у відділ кадрів надавала копії свідоцтв про народження дітей, які зберігаються в особовій справі.

Доводи апеляційної скарги про порушення процесуальних норм в частині допиту позивачки з тих причин, що вона є зацікавленою стороною у справі, та недопиту чоловіка позивачки, колегія суддів відхиляє як безпідставні з огляду на таке.

За приписами частини першої статті 92 ЦПК України сторони, треті особи та їхні представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.

Таким чином, процесуальним законом прямо дозволяється допит сторони (у цьому випадку позивача) як свідка.

Окрім цього колегія суддів враховує, що на спростування свідчень та доводів позивачки, відповідач не надав копію особової справи, у якій можна було б встановити чи подавала відповідні свідоцтва про народження дітей позивачка. Натомість у судовому засіданні представник відповідача лише питав чи ознайомлювалася позивачка зі своєю особою справою. Спростування свідчень позивачки було процесуальним обов`язком відповідача, який не визнавав позов у цій частині, натомість відповідач цього не зробив, що свідчить про безпідставність його доводів про те, що він не знав про право позивачки на додаткову відпустку як матері двох неповнолітніх дітей.

Щодо недопиту чоловіка позивачки колегія суддів зауважує, що необхідність такого допиту представник відповідача обґрунтовував з`ясуванням обставин про те, чи брав чоловік додаткову відпустку. Як було встановлено вище на підставі письмових доказів, чоловік не міг взяти таку відпустку, а тому обставини, які представник відповідача бажав встановити шляхом допиту чоловіка позивачки були доведені іншими письмовими доказами.

Із наведених вище підстав колегія суддів відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги про те, що за час роботи у відповідача у позивачки не виникло право на отримання щорічної додаткової відпустки, а тому у відповідача не було правових підстав для виплати позивачеві грошової компенсації за вказану відпустку.

У справі, що переглядається встановлено, що позивачка повідомила відповідачу про наявність у неї права на щорічну додаткову відпустку, а тому посилання на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21.12.2020 у справі № 520/2226/19 є нерелевантними.

Доводи апеляційної скарги про неправильну оцінку судом укладеної між сторонами угоди про врегулювання відшкодування матеріальної шкоди від 25.08.2023 та безпідставність висновку суду про його поширення лише на питання відшкодування шкоди внаслідок ДТП, колегія суддів відхиляє як безпідставні з огляду на таке.

Предметом різного тлумачення «угоди про врегулювання відшкодування матеріальної шкоди» від 25 серпня 2023 року (далі - Угода) є пункт 3, відповідно до якого «сторони заявляють та підтверджують у присутності свідків, що з моменту підписання цієї угоди, жодних майнових претензій один до одного з приводу відшкодування матеріальної шкоди, у тому числі будь-яких виплати відшкодувань (компенсацій) передбачених Кодексом законів про працю України, тощо, сторони не матимуть один до одного та в майбутньому мати не будуть».

Колегія суддів зазначає, що поняття «угода» та «договір» у цьому випадку є юридично тотожними, оскільки вказана Угода є правочином, що виражає погоджену волю його сторін щодо їх трудових (цивільних) прав та обов`язків. За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне застосувати правила тлумачення цивільно-правових договорів.

У постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14 вказано таке: «відповідно до частини першої статті 637 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України».

Якщо ці правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору, потрібно застосовувати тлумачення contra proferentem.

Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party).

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла таких висновків.

Головною метою Угоди від 25 серпня 2023 року є вирішення питання відшкодування матеріального шкоди, завданої пошкодженням т/з. Це вбачається із назви Угоди та пункту 1 Угоди.

Положення пункту 3 Угоди, зокрема в частині того, що «сторони заявляють та підтверджують…, що … жодних майнових претензій один до одного … з приводу …у тому числі будь-яких виплати відшкодувань (компенсацій) передбачених Кодексом законів про працю України, тощо, сторони не матимуть один до одного та в майбутньому мати не будуть» не можна розуміти як таке, що врегульовувало питання компенсацій позивачу невикористаних днів щорічної основної та додаткової підпуски. Це також виплаває із того, що відповідач фактично визнав право позивачки на грошову компенсацію 28 невикористаних днів щорічної основної відпустки, а за умови тлумачення пункту 3 Угоди як такого, що врегульовує ці питання, такі дії відповідача є суперечливими.

Працівник є слабшою стороною у трудових правовідносинах, а тому намагання відповідача поширити дію пункту 3 Угоди на відносини з приводу грошової компенсації невикористаних днів відпусток є недобросовісними, спрямованими на безпідставне обмеження трудових прав позивачки.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що Угода стосувалася виключно питання відшкодування шкоди, завданої ДТП з вини позивачки. Суд правильно вважав цю обставину доведеної виходячи у тому числі з показів позивачки під час допиту.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно взяв до уваги докази, подані позивачкою разом із відповіддю на відзив на позовну заяву є безпідставними, оскільки з огляду на встановлений у статтях 12 та 81 ЦПК України принцип змагальності сторін та необхідність доведення обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, позивачка не мала необхідності доводи обставини розлучення із чоловіком та відсутність у нього офіційного працевлаштування для доведення своїх позовних вимог про грошову компенсацію невикористаних днів відпусток. Саме заперечення відповідача на позову заяву, викладені у відзиві, створили для позивачки передумови для подання таких доказів, а тому суд правомірно взяв їх до уваги та врахував при вирішенні спору.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи по суті, а тому колегія суддів їх відхилила за безпідставністю як такі, що не є підставою для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, встановила, що при вирішенні справи судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Судові витрати

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, відсутні підстави для перерозподілу судових витрат на стадії апеляційного провадження відповідно до статей 141, 382 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 76-81, 141, 259, 263, 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ШБУ-77» - залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 3 ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повна постанова складена 12 березня 2025 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: А.М. Стрижеус

Л.П. Сушко