САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/6815/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2025 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.

при секретарі Богатько Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро в порядку загального позовного провадження матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності,

за участю: представника позивача ОСОБА_4 , -

ВСТАНОВИВ:

25 грудня 2024 року позивач звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 11 квітня 1986 року ОСОБА_2 із ОСОБА_5 уклали шлюб. Спільних дітей від шлюбу у подружжя не було. Відносини між ними не склались та фактично припинились з лютого 2000 року. Шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розірвано 17 січня 2005 року. У період після фактичного припинення шлюбних відносин ОСОБА_7 було придбано, зокрема, частку квартири по АДРЕСА_1 та домоволодіння по АДРЕСА_2 . Згідно договору купівлі-продажу квартири від 02.10.2003 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бойченко Т.М., зареєстровано в реєстрі за №8486, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 придбали квартиру АДРЕСА_3 . Відповідно, вони були співвласниками даної квартири. ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.10.2008р. посвідченого державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Ярославцевою І.В., зареєстровано в реєстрі за №4-2948, спадкоємцем ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є її дочка ОСОБА_8 та спадкове майно, на яке в указаній часті видано свідоцтво складається з 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 . Згідно договору купівлі-продажу від 12.06.2006 року, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , остання набула у власність домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 померла. ОСОБА_11 , є рідною сестрою ОСОБА_8 та її спадкоємцем за законом. У встановлений законом шестимісячний строк після смерті ОСОБА_8 позивач звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Спадкоємцем за заповітом є її донька - ОСОБА_3 , однак, від прийняття спадщини вона відмовилася. Приватним нотаріусом позивачеві роз`яснено, що видача свідоцтва про право на спадщину щодо частки квартири АДРЕСА_3 можливо лише на частину, оскільки зазначена квартира придбана у період шлюбу ОСОБА_2 із ОСОБА_7 , тому, як зауважив нотаріус, квартира вважається спільною сумісною власністю подружжя - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Однак, зазначена частка квартири, хоч і придбана у період шлюбу, але за особисті кошти ОСОБА_12 , оскільки подружжя на момент її придбання вже більше трьох років проживали окремо, спільного господарства не вели, мали роздільний бюджет, їх сім`я розпалася остаточно, що, власне, і призвело до оформлення розірвання шлюбу 17.01.2005 року. Звертає увагу, що квартиру АДРЕСА_3 , згідно договору купівлі-продажу ОСОБА_7 придбала 02.10.2003 року. Просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 ; визнати частку квартири АДРЕСА_3 особистою приватною власністю ОСОБА_8

25 грудня 2024 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська було відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження.

03 лютого 2025 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, раніше надала заяву, в якій просила розгляд справи провести без її участі. Зазначила, що позовні визнає, не заперечує проти їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі. Від відповідача ОСОБА_2 відзиву на позовну заяву на адресу суду не надходило.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи та допитавши свідків, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступні підстави.

Судом встановлено, що 11 квітня 1986 року ОСОБА_2 та ОСОБА_13 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.12).

Шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розірвано 17 січня 2005 року, що підтверджується довідкою Відділу реєстрації актів цивільного стану Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська №1888/03-46 від 17.01.2005 року, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис за №22 (а.с.13).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 02.10.2003 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бойченко Т.М., зареєстровано в реєстрі за №8486, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 придбали квартиру АДРЕСА_3 . Відповідно, вони були співвласниками даної квартири (а.с.14).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.10.2008р. посвідченого державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Ярославцевою І.В., зареєстровано в реєстрі за №4-2948, спадкоємцем ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є її дочка ОСОБА_8 та спадкове майно, на яке в указаній частці видано свідоцтво складається з 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 (а.с. 16).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_2 , виданим 02 липня 2024 року (а.с. 20).

Відповідно до заповіту від 05 листопада 2008 року ОСОБА_8 заповіла все свої майно ОСОБА_3 (а.с. 17).

Статтею 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України встановлено, що суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Частиною 6 ст.57 СК України встановлено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п.3 ч.1 ст.57 СК України).

Частиною 1 ст.60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як: час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також частиною 4 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З огляду на положення ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною 2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В судовому засіданні було допитано свідків: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які підтвердили той факт, що станом на 2003 рік ОСОБА_8 вже тривалий час не мешкала разом із ОСОБА_2 та не підтримувала з ним сімейних відносин, а також факт набуття ОСОБА_8 частини квартири АДРЕСА_3 за особисті кошти.

Таким чином, частини квартири АДРЕСА_3 є особистою приватною власністю ОСОБА_8 , а відтак позовні вимоги в частині визнання частки квартири АДРЕСА_3 особистою приватною власністю ОСОБА_8 підлягають задоволенню.

Стосовно визнання за ОСОБА_1 права власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 суд зазначає наступне.

Статтями 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права.

Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Статтею 657 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент укладення договору купівлі-продажу) встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ст.220 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент укладення договору купівлі-продажу), у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

З наданого позивачем договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 від 12 червня 2006 року вбачається, що він не посвідчений нотаріально, а відтак даний договір є нікчемним, що унеможливлює задоволення позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 .

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст.41 Конституції України, ст.ст.16, 220, 321, 328, 392, 657, 1216-1218, 1223, 1258, 1297 ЦК України, ст.ст. 6-13, 33-34, 76-81, 89, 141, 223, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 280-284 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_4 ) про визнання права власності задовольнити частково.

Визнати частку квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 54,6 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м., придбану на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 02.10.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бойченко Т.М., зареєстровано в реєстрі за №8486, особистою приватною власністю ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.П.Румянцев