Справа № 190/886/23
Провадження №2/190/11/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року м.Пятихатки

П`ятихатський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Кудрявцевої Ю.В.

за участю:

секретаря судового засідання Пронської Т.В.

представника позивача - Індюкової І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Індюкова Тетяна Володимирівна до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про стягнення боргу за договором позики ,-

встановив:

Представник позивача адвокат Індюкова Т.В. звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 17 грудня 2019 року на загальну суму 366450 доларів США.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17.12.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі, встановленому Договором, а позичальник ( ОСОБА_2 ) зобов`язався повернути їх позикодавцю ( ОСОБА_1 ) в розмірі та порядку, встановлених договором (п.1 Договору). Згідно із п.3 цього ж договору, Позичальник зобов`язався повернути суму позики, сплачуючи її у розмірі та порядку, встановленому цим Договором у строк до 17 грудня 2020 року включно. Повна сума, що підлягає поверненню, на день остаточного розрахунку має відповідати сумі, еквівалентній 35000 доларів США за середнім курсом продажу комерційними банками м.Дніпра на день повернення грошових коштів. 11.04.2023 року, керуючись положеннями п.11 Договору позики, сторона позикодавця направила позичальнику вимогу про сплату заборгованості. Однак, на день звернення позивача до суду, ОСОБА_2 своїх зобов`язань не виконав, грошові кошти за договором позики від 17.12.2019 року, не повернув. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає основна сума боргу грошові кошти у розмірі 35000 доларів США, що еквівалентно 1293250 грн. Пунктом 6 договору позики закріплено стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами після закінчення строку його дії з розрахунку 1% за кожен день від суми позики за весь період такого користування, які позивачем розраховано за формулою: проценти = сума боргу х процентну ставку/100% х кількість днів. Отже, відповідно до розрахунку позивача, стягненню з ОСОБА_2 підлягають проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 296450 грн. (35000 доларів США х 1% /100% х 847 днів). У п.6 договору сторонами також закріплено можливість стягнення у разі прострочення виконання зобов`язання пені та штрафу у розмірі 35000 доларів США. Оскільки пеня та штраф є формами неустойки і є одним видом цивільної-правової відповідальності, а отже одночасно не можуть бути застосованими, позивач самостійно обирає форму неустойки та просить стягнути з відповідача штраф у розмірі 35000 доларів США. Таким чином, станом на сьогодні, період прострочення за договором позики від 17.12.2019 року складає 847 днів (з 18.12.2020 по 13.04.2023 дата здійснення розрахунку заборгованості), відповідно до п.6 умов договору, стягненню з ОСОБА_2 підлягає прострочена заборгованість за договором позики на загальну суму 366450 доларів США, яка складається з: основної суми боргу у розмірі 35000 доларів США, штрафу у розмірі 35000 доларів США, процентів за користування чужими грошовими коштами після закінчення строку дії договору у розмірі 296450 доларів США.

Ухвалою П?ятихатського районного суду від 22.06.2023 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (т.1 а.с.40); по справі призначено підготовче судове засідання на 02.08.2023 року; відповідачу запропоновано у строк, який не може перевищувати п`ятнадцяти днів із дня вручення копії даної ухвали, подати відзив на позов.

Заяв по суті спору від сторін не надходило.

02.08.2023 року в зв`язку з неявкою в підготовче засідання відповідача та його представника адвоката Пипа А.О., підготовчий розгляд справи відкладено до 23.08.2024.

18.08.2023 року від представника позивача адвоката Пипа А.О. через систему «Електронний Суд» надійшло клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору (т.1 а.с.64).

23.08.2023 року від представника позивача адвоката Пипа А.О. через систему «Електронний Суд» надійшло клопотання про призначення у справі комплексної судово-почеркознавчої та технічної експертизи документу (т.1 а.с.72-74).

Ухвалою суду від 23.08.2023 року, постановленою в підготовчому судовому засіданні (т.1 а.с.82) задоволено клопотання представника позивача про залучення до участі у справі третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору; залучено до участі у справі батьків відповідача, які за договором позики є його поручителями, в зв`язку з чим оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні.

17.10.2023 року від представника позивача адвоката Пипа А.О. надійшло клопотання про призначення у справі комплексної судово-почеркознавчої та судово технічної експертиз (т.1 а.с.116-118).

06.11.2023 року від представника третіх осіб адвоката Черненко Т.Б. надійшло клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи (т.1 а.с.130-131).

Ухвалою суду від 06.11.2023 року, постановленою в підготовчому судовому засіданні (т.1 а.с.142-143) задоволені клопотання представника позивача та представника третіх осіб, у справі призначено комплексну судово-почеркознавчу та судово-технічну експертизи. Матеріали справи надіслано до експертної установи.

19.12.2023 року з експертної установи повернуті матеріали цивільної справи разом з клопотаннями експерта (т.1 а.с.160-168).

Для забезпечення виконання клопотань експерта, поновлено провадження у справі (т.1 а.с.169).

Ухвалою суду від 06.03.2024 року, постановленою в підготовчому судовому засіданні (т.1 а.с.246-247) у справі призначено комплексну судово-почеркознавчу та судово-технічну експертизи за уточненими запитаннями. Матеріали справи надіслано до експертної установи (т.2 а.с.20).

09.04.2024 року з експертної установи надійшов рахунок про оплату експертизи (т.2 а.с.21), копію якого було надіслано відповідачу ОСОБА_2

26.04.2024 року відповідачем було отримано копію рахунку, про що в матеріалах справи мається підтвердження (т.2 а.с.24).

26.06.2024 року до суду повернуто матеріали цивільної справи без проведення експертизи (т.2 а.с.25). Відповідно до супровідного листа експертної установи, ухвала суду залишена без виконання у зв`язку з тим, що відсутнє підтвердження оплати експертизи.

Ухвалою суду від 27.06.2024 року поновлено провадження у справі (т.2 а.с.27), по справі призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 14.10.2024 року (т.2 а.с.69) закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Індюкова Т.В. позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві та просила їх задовольнити. Зазначила, що нараховані відсотки у сумі 296450 доларів США є мірою відповідальності відповідача за несвоєчасне повернення боргу.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Тарасевич С.О. в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від адвоката Тарасевича С.О. надійшло клопотання про проведення розгляду справи без його участі та без участі відповідача; в задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі.

Треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та їхній представник адвокат Черненко Т.В. в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили, заяви про відкладення розгляду справи від них не надходило.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.8 ст.128, ч.1 ст.223 ЦПК України, суд визнав повідомлення сторін про час та місце розгляду справи належним, а неявку такою, що не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить таких висновків.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо виконання договору позики, який регулюється положеннями глави 71 Цивільного кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що 17.12.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким позивач як позикодавець передав відповідачу як позичальнику кошти в сумі 35000 доларів США строком до 17.12.2020 року (т.1 а.с.14-15). Згідно зазначеного договору, позичальник зобов`язався повернути суму позики, сплачуючи її у розмірі та порядку, встановленому цим договором у строк до 17 грудня 2020 року включно; повна сума, що підлягає поверненню на день остаточного розрахунку має відповідати сумі, еквівалентній 35000 доларів США. Відповідно до п.6 Договору, у разі прострочення виконання зобов`язання позичальником, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю крім суми позики, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, період нарахування та стягнення пені складає три роки, за кожен день прострочення виконання зобов`язання; - у разі порушення строків повернення позики або зобов`язань передбачених даним договором, позичальник додатково сплачує на користь позикодавця штраф у сумі еквівалентній 35000 доларів США, а також додатково відсотки за чужими грошовими коштами з розрахунку 1% за кожен день від суми позики, за весь період такого користування; оплата пені, штрафу та/або відсотків не звільняє позикодавця від виконання зобов`язань за даним договором. Поручителями за даним договором позики є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

11.04.2023 року ОСОБА_1 надіслав ОСОБА_2 вимогу про сплату заборгованості за договором позики б/н від 17.12.2019 року (т.1 а.с.16-17).

02.05.2023 року представник позивача адвокат Індюкова Т.В. звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , оскільки вимога про сплату заборгованості за договором позики не виконана.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 1046 ЦК України вказує, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були йому передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначено моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не передбачено договором.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зроблено висновок про те, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Відповідно до статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Відповідно до статей 526, 530, 610, 611 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Отже, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що між сторонами укладено договір позики і зазначена обставина відповідачем не спростована. При цьому, підстав для визнання недійсності зазначеного договору судом не встановлено і відповідачем не надано суду жодного доказу щодо належного виконання свого зобов`язання, а відтак з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума позики .

Щодо валюти боргу і грошового зобов`язання, то суд виходить з наступного.

За змістом ст.ст.1046, 1049, 192 ЦК України - не заборонено в Україні укладати договори позики в іноземній валюті, і відповідно до природи даного договору (за яким отримане в позику повертається у тому ж виді), та виходячи з умов договору між сторонами, які визначили, що валютою позики є долари США, враховуючи, що в позику передавались саме долари, і що у позичальника згідно розписки від 19.05.2021 р. виникло зобов`язання повернути вказану у розписці суму саме в доларах (6000 доларів США), а не в національній валюті.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 373/2054/16-ц в постанові від 16.01.2019р. відступила від правової позиції ВСУ у справі № 6-79цс14 і від позиції ВС у справі №308/3824/16-ц (щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання у національній валюті незалежно від того, що за договором позики предметом позики була іноземна валюта) і зробила такі висновки:

Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

У позовній заяві позивач просить стягнути борг з відповідача у доларах США, що не суперечить діючому законодавству, а відтак стягненню з відповідача підлягає сума позики в доларах США.

Щодо стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами та штрафу, суд зазначає наступне.

Статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань, що узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (пункт 26).

Посилаючись на п.6 Договору позики, позивач просить стягнути з відповідача штраф у сумі 35000 доларів США, а також проценти за користування чужими грошовими коштами після закінчення строку дії договору з розрахунку 1% за кожен день від суми позики, за весь період такого користування, що складає 296450 доларів США. Інших сум у відповідності до ст.625 ЦПК України, до стягнення не заявлено.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В судовому засіданні представник позивача підтвердила, що нараховані проценти в сумі 296450 доларів США є мірою відповідальності відповідача за невиконання зобов`язання по поверненню позики.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 червня 2020 року (справа № 922/3578/18) зробила висновок, що частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено можливість визначення розміру процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом, передбаченим договором, та обмеження свободи сторін в укладенні договору на предмет визначення іншої методики нарахування процентів за незаконне користування чужими грошовими коштами згідно із ст. 693, 536, 625 ЦК України.

Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення).

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами після закінчення строку дії договору в сумі 296450 доларів США.

Як вбачається з матеріалів справи, - протягом строку дії договору позики, проценти за користування позикою не нараховувались.

Щодо стягнення штрафу у сумі 35000 доларів США.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

З огляду на те, що договором позики сторони погодили відповідальність боржника в разі порушення строків повернення позики або зобов`язань передбачених договором у вигляді сплати штрафу в сумі 35000 доларів США, суд вважає зазначену вимогу такою, шо підлягає задоволенню.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при поданні позовної заяви сплачений судовий збір в сумі 13420 гривень, що підтверджується копією квитанцієї від 01.06.2023 року (т.1 а.с.27) і зазначений судовий збір зараховано до спеціального фонду державного бюджету України (т.1 а.с.39).

Отже, відшкодуванню позивачу підлягають витрати по сплаті судового збору в сумі 2563 грн. 52 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.141, 263-268 ЦПК України, ст.ст.625, 1047, 1049 ЦК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Індюкова Тетяна Володимирівна до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про стягнення боргу за договором позики, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу за договором позики у розмірі 35000 (тридцять п`ять тисяч) доларів США та штраф у розмірі 35000 (тридцять п`ять тисяч) доларів США, в всього стягнути 70000 (сімдесят тисяч) доларів США.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2563 (дві тисячі п`ятсот шістдесят три) гривні 52 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частину рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Сторони по справі:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

Третя особа - ОСОБА_3 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

Третя особа - ОСОБА_4 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Повний текст рішення складено та підписано суддею 14 березня 2025 року.

Суддя П`ятихатського районного суду

Дніпропетровської області Ю.В.Кудрявцева