Білоцерківський міськрайонний суд Київської області
Справа № 357/3319/25
Провадження № 2-з/357/19/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2025 року cуддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Кошель Б. І. розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу.

Згідно ч. 2 ст. 14 ЦПК України, подана позовна заява була зареєстрована в Єдиній автоматизованій системі документообігу Білоцерківського міськрайонного суду, як справа позовного провадження.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 березня 2025 року головуючим суддею по справі було визначено суддю Кошеля Б.І.

Одночасно з позовом, позивачем ОСОБА_1 було подано до суду заяву про забезпечення вищевказаного позову шляхом накладення арешту на належне ОСОБА_2 наступне рухоме майно в межах суми 622050 гривень: - автомобіль KIA SORENTO, 2007 року випуску, об`єм двигуна 3288, держномер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_2 09.08.2022 р.; - автомобіль KIA CEED, 2008 року випуску, об`єм двигуна 1597, держномер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 , зареєстрований за ОСОБА_2 22.06.2019 р. В обґрунтування поданої заяви заявник зазначила, що між нею та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 виник спір щодо невиконання відповідачем на користь позивача договору позики, в зв`язку з чим позивач змушений був звернутися до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики у розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США, що еквівалентно 622050 гривень (шістсот двадцять дві тисячі п`ятдесят) грн. на день складання позову до суду. Відповідач отримав у позивача в борг грошові кошти на суму 15000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США, як він пояснював для придбання на потреби Збройних сил України автомобілів, зобов`язався їх повернути у строк до 22 серпня 2022 р., але у погоджений з позивачем строк та до теперішнього часу їх не повернув, що змусило позивача звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів. 19.06.2024 р. Позивачка навіть зверталася до правоохоронних органів з заявою про порушення проти відповідача кримінального провадження, внаслідок чого відносно відповідача зареєстровано кримінальне провадження № 0001301 від 19.06.2024 р., за ч.4 ст. ст. 190 КК України (шахрайство, вчинене у великих розмірах), оскільки відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шахрайським шляхом заволодів грошовими коштами у розмірі 15000 доларів США, які позивачка надала йому у борг з метою придбання ним транспортних засобів на потреби ЗСУ. На теперішній час справа перебуває на стадії досудового розгляду у Подільському управлінні поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві. Згідно витягу з ЄДР Міністерства внутрішніх справі від 06.01.2025 р., 09.09.2022 р., тобто на наступний день після отримання від позивачки у борг грошових коштів, за відповідачем було зареєстровано автомобіль KIA SORENTO, 2007 р.в., держномер НОМЕР_1 , імовірно придбаний ним за кошти ОСОБА_1 . Така поведінка відповідача наштовхує на думку, що він може у подальшому ухилятися від виконання імовірного рішення суду, здійснити заходи, спрямовані на відчуження належного йому на праві власності рухомого майна. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ станом на день звернення до суду за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровано два транспортних засоби: автомобіль KIA SORENTO, 2007 року випуску, об`єм двигуна 3288, зареєстрований за відповідачем 09.08.2022 р., держномер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , та автомобіль KIA CEED, 2008 року випуску, об`єм двигуна 1597, зареєстрований за відповідачем 22.06.2019 р., держномер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 . Будь-якого нерухомого майна відповідач на праві власності не має, згідно відомостей з ЄДР речових прав на нерухоме майно від 31.01.2025 р. Заявник зазначає, що накладення арешту на належне відповідачу майно в межах ціни позову 622050 гривень (шістсот двадцять дві тисячі п`ятдесят) грн.. присіче будь-які намагання відповідача уникнути невиконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог на користь позивача. За викладених обставин, незабезпечення позову може в подальшому ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Суд, розглянувши заяву про забезпечення позову, приходить до висновку, що така заява підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Забезпечення позову є цивільно-процесуальним заходом, що вживається судом та направлений на охорону матеріально-правових інтересів позивача, що гарантують за його позовом реальне виконання судового рішення. Він застосовується лише до позовів про визнання і про присудження.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Частина 3 ст. 150 ЦПК України передбачає, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, чи майнових наслідків заборони відповідачу, іншим особам здійснювати певні дії.

Частина 1 ст. 151 ЦПК України передбачає, що заява про забезпечення позову повинна містити: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно п. 1 ч.1 ст. 152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається: до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.

Згідно ч. 4 ст. 152 ЦПК у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд може брати до уваги інтереси не тільки позивача, та й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).

Аналіз наведених норм діючого законодавства призводить до висновку, що забезпечення позову можливе лише при наявності між сторонами спору та наявності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Частиною 10 вказаної постанови передбачено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен, чиї права та свободи, визнанні в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

З наданих до суду матеріалів убачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник спір щодо стягнення боргу за договором позики від 08.08.2022 року у розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США, що еквівалентно 622050 гривень (шістсот двадцять дві тисячі п`ятдесят) грн.

Порушуючи питання про забезпечення позову у вказаний у заяві спосіб, заявник послався на те, що оскільки будь-якого іншого рухомого та нерухомого майна відповідач на праві власності не має, невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З огляду на приписи статті 2 ЦПК України слід підкреслити, що сутність захисту прав, свобод чи інтересів фізичних осіб полягає у спрямуванні цього захисту в першу чергу на відновлення порушеного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Встановлено, що заявлений заявником такий вид заходів забезпечення позову як накладення арешту на рухоме майно, передбачений нормами чинного законодавства та є доцільним заходом забезпечення позову в рамках даної справи.

Верховний Суд у Постанові № 643/12369/19 від 19.02.2021 року роз`яснив, що арешт майна це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна, а заборона на відчуження об`єктана рухомого майна це перешкода у вільному розпорядженні майном.

Забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно не порушує права власника, так як є тимчасовим заходом, обумовленим наявністю спору та спрямованим на забезпечення прав та інтересів не лише учасників справи а й інших осіб у разі придбання ними спірного рухомого об`єкту.

Таке забезпечення позову, виходячи з предмету спору, можна вважати співмірним із вимогами, які будуть заявлені.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При цьому, суддя вважає, що забезпечення позову у вказаний спосіб не завдасть шкоди відповідачу, оскільки майно залишається у його повному володінні та користуванні, та у разі відмови у позові заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

Враховуючи вищевикладене, суддя вважає, що вимоги ОСОБА_1 про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на належне ОСОБА_2 рухоме майно, а саме: автомобіль KIA SORENTO, 2007 року випуску, об`єм двигуна 3288, держномер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 ; автомобіль KIA CEED, 2008 року випуску, об`єм двигуна 1597, держномер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 , є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки вказаний спосіб забезпечення є адекватним захистом для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Як передбачено ч. 7 ст. 153 ЦПК України, в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, а також вирішує питання зустрічного забезпечення.

Станом на час розгляду судом заяви про забезпечення позову у судді відсутні підстави вважати, що існують обставини, з якими законодавець встановив обов`язок суду на застосування зустрічного забезпечення, згідно з ч. 3 ст. 154 ЦПК України.

Слід зазначити, що ухвала суду про забезпечення позову згідно з ст. 258 ЦПК України є видом судового рішення, яке відповідно до ст. 124 Конституції України та ст. 18 ЦПК України є обов`язковим для виконання всіма державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами на всій території України.

А відтак, вимогу ст. 157 ЦПК України про те, що ухвала про забезпечення позову виконується в порядку, встановленому для виконання судових рішень, можна цілком обґрунтовано розглядати як загальну вимогу про обов`язковість судових рішень, встановлену ст. 124 Конституції України та ст. 18 ЦПК України.

Таким чином, ухвала про забезпечення позову є обов`язковою до виконання всіма суб`єктами, кому вона адресована та кого вона стосується і повинна бути виконана цими суб`єктами самостійно.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 149-153, 353-354 ЦПК України, п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суддя,-

П О С Т А Н О В И В :

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, - задовольнити.

Накласти арешт на автомобіль KIA SORENTO, 2007 року випуску, об`єм двигуна 3288, держномер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 та автомобіль KIA CEED, 2008 року випуску, об`єм двигуна 1597, держномер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 , які зареєстровані за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП (ІПН) НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Ухвала суду про забезпечення позову виконується негайно з дня її постановлення в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Копію ухвали направити учасникам справи та уповноваженим органам для виконання.

Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційної інстанції безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Особи, які не були присутніми в судовому засіданні при оголошенні ухвали мають право на її оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня її отримання.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала надрукована в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя Б. І. Кошель