Справа № 944/7875/23
Провадження №2/944/878/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2025 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області в складі:

головуючої судді - Швед Н.П.

з участю секретаря Василиці Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Яворові в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області про стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , з участю третьої особи Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області про стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей.

В обгрунтування заявлених вимог покликається на те, що він проживав з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі.

Від спільного подружнього життя у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі рішення Яворівського районного суду Львівської області від 31.10.2023року шлюб між ними розірвано.

Під час перебування у шлюбі вони проживали окремо, та усно домовились що донька ОСОБА_4 , буде проживати разом з відповідачкою, за адресою: АДРЕСА_1 , а старша донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишиться проживати разом з ним, за адресою: АДРЕСА_2 .

В подальшому, ОСОБА_5 переїхала жити до нього,і він зареєстрував її за місцем свого проживання.

Ця домовленість була узгоджена з урахуванням прихильності дітей до кожного з них, їх віку, стану здоров`я та інших обставини, що мають істотне значення, в тому числі щодо утримання дітей без стягнення аліментів один з одного на їх утримання, та виходячи з пріоритету інтересів дітей, та їх найкращого забезпечення.

Після розірвання шлюбу відповідачка повідомила проте, що виїжджає в Республіку Польща на роботу, та поставила перед ним вимогу, що молодша донька ОСОБА_5 , буде проживати з нею у м.Львові. Він з таким рішенням відповідачки не погодився.

Усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про доньок, створення для них належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, заперечує, щоб молодша донька проживала з відповідачкою.

З цього приводу, між ними виник спір про визначення місця проживання неповнолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вважає, що з відповідачки слід стягувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей, оскільки,вона усунулася від утримання дітей, що й зумовило необхідність звернення до суду з даним позовом. Свою відмову від дітей ОСОБА_2 пояснює відсутністю доходів.

Просить суд ухвалити рішення, яким визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ним, за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути щомісячно з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі у розмірі 5000 грн., яка підлягає індексації відповідно до закону, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.12.2023 року і до досягнення дітьми повноліття.

В судовому засіданні 24.09.2024 представник позивача позовні вимоги підтримав просить такі задовольнити. В подальшому в судове засідання не з`явився скерував на адресу суду заяву, в якій просить позовні вимоги задовольнити, справу слухати у відсутності сторони позивача та на підставі наявних у справі доказів ухвалити рішення.

В судовому засіданні 24.09.2024 відповідачка позовні вимоги визнала просить такі задовольнити. Крім цього, пояснила що вона планує їхати в Республіку Польща на заробітки, а позивач перебуває на військовій службі, в подальшому в судове засідання не з`явилася, скерувала на адресу суду заяву, в якій просить позовні вимоги задовольнити, справу слухати в її відсутності.

В судовому засіданні 24.09.2024 представник третьої особи позовні вимоги підтримала, просить такі задовольнити, в подальшому в судове засідання не з`явилася, скерувала на адресу суду заяву, в якій просить позовні вимоги задовольнити, справу слухати в її відсутності.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, а тому суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами.

Дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

За вимогами ст.ст.12, 81 ЦПК України кожнасторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України судрозглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.76, ч.1,2 ст.77, ч.2 ст.78, ч.1 ст.95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст.81, ч.1 ст.89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені певні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 06 серпня 2005року у міському відділі РАЦСу, актовий запис №1978.

З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 04 серпня 2006 року Львівським міським управлінням юстиції вбачається, що ОСОБА_6 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 . У графі батько значиться ОСОБА_1 , мати ОСОБА_7 .

З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 23 листопада 2018 року Залізничним районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області вбачається, що ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 . У графі батько значиться ОСОБА_1 , мати ОСОБА_7 .

Відповідно до рішення Яворівського районного суду Львівської області від 31.10.2023року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, позов задоволено. Шлюб укладений між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який зареєстрований 06 серпня 2005року у міському відділі РАЦСу, актовий запис №1978, розірваний.

З довідки про реєстрацію місця проживання особи №462 від 01 липня 2021року за відомостями Старостинського округу №1 Івано-Франківської селищної ради слідує що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

З Витягу з Реєстру територіальної громади №2023/009486426 від 20.11.2023року вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області №43 від 09 лютого 2024року «Про визначення місця проживання дітей разом з батьком», затверджено висновок про визначення місця проживання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , оскільки діти виявили бажання проживати не з мамою, а з татом з яким мають довірливі і теплі стосунки.

З висновку комісії з питань захисту прав дитини при Івано-Франківській селищній раді щодо визначення місця проживання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , вбачається, що така враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини Івано-Франківські селищної ради №1 від 24 січня 2024 року, керуючись частиною 5 статті Сімейного кодексу України, Івано-Франківська селищна рада, як орган опіки піклування, вважає за доцільне проживання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , оскільки діти виявили бажання проживати не з мамою, а з татом з яким мають довірливі і теплі стосунки.

Відповідно до акту обстежень умов проживання від 24.01.2024 року в будинку АДРЕСА_2 , чисто, затишно, є вся необхідна побутова техніка, діти мають окремі кімнати з необхідними меблями та для молодшої доньки іграшки.

Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається зі спеціального Закону України «Про охорону дитинства» та інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у міжнародному праві та національному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони й піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину.

Згідно зі ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст.3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Умовами ч.1 ст.ст.14,15 СК України передбачено, що здійснення сімейних прав та обов`язків є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

Статтею 151 СК України визначено переважне право батьків перед іншими особами на особисте виховання дитини. Права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї.

У частині першійстатті 153 СК Українивизначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК Українипередбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Відповідно достатті 160 СК України, право батьків на визначення місця проживання дитини: місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини; якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За приписами частин першої-третьої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них.

Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Наведена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду по справі №310/3195/18 від 29.07.2020.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) у справі «М. С. проти України» вказано, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Отже, судові органи держави зобов`язані прийняти усіх можливих заходів, передбачених законодавством Держави для вирішення спору між батьками дитини з урахуванням насамперед інтересів дитини та на захист її прав.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) суд дійшов висновку, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц (провадження № 61-12667св20) зазначено: «закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності.Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Аналіз норм чинного законодавства, практики Європейського суду з прав людини та Верховного Суду дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Разом з тим, основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність(пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третястатті 13 ЦПК України).

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостійстатті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зазначено, що: «предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

В судовому засіданні відповідачка не заперечила щодо проживання дітей з батьком, а представник позивача не довів належними та допустимими доказами в судовому засіданні, що його право порушує, не визнає або оспорює відповідач.

Звертаючись з позовом до суду про визначення місця проживання дітей разом з батьком позивач стверджував, що між ним та відповідачкою існує спір щодо визначення місця проживання дітей, тобто відповідач оспорює факт проживання дітей разом з ним. Разом з тим, в судовому засіданні позивач просила суд, позовні вимоги задовольнити визначити місце проживання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , разом із позивачем.

З висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання дітей вбачається, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини встановлено, що діти проживають разом із батьком, а мати дітей не ставить питання про визначення місця проживання дітей з нею. Про факт відсутності предмета спору безпосередньо свідчать і ті обставини, що відповідач повністю і беззаперечно погоджується на подальше проживання їх дітей із позивачем не чинила і не чинить перешкод йому у спілкуванні з дітьми, та й не ініціює питання про проживання дітей разом із нею.

Слід зауважити, що жодного доказу, який би свідчив про те, що відповідач оспорює проживання своїх доньок разом з батьком, матеріали справи не містять.

Як з`ясовано зі слів представника позивача та відповідачки в судовому засіданні позивач є військовослужбовцем та перебуває на військовій службі. В той же час представник порзивача покликався, що мати дітей має намір виїхати за кордон, однак жодними належними та допустимими доказами вказаний факт не підтвердив.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з положеннями статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд виходить з того, що необхідно врахувати, крім всього іншого, вік дитини дочки, яка має тільки сім років і є малолітньою, та потребує не тільки любові і турботи батька, а й також материнської любові і турботи, яка їй може бути надана матір`ю, так само як і неповнолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .Жодними доказами не доведено того, що мати дітей не має можливості, чи не бажає належно виховувати дітей, створити їм належні умови проживання і матеріального забезпечення.

При цьому, суд враховує висновки, викладені в постанові КЦС ВС від 2 листопада 2023 року у справі № 592/7624/22, згідно з якими посилання у касаційній скарзі на незаконність відмови суду першої інстанції у прийнятті заяви відповідача про визнання позову були предметом перевірки апеляційного суду. Апеляційний суд зазначив, що суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову. Крім того, визнання позову суперечить вимогам закону, зокрема, приписам ст. 29 ЦК України, статей 160, 161 СК України, згідно з якими питання визначення місця приживання з одним з батьків може вирішуватись щодо дитини, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітньої дитини), та інтересам неповнолітньої, яка і сама має визначати своє місце проживання.

Матеріали справи не містять жодних заперечень відповідача стосовно визначення місця проживання дітей з позивачем. Судове рішення про визначення місця проживання дітей з одним із батьків, може бути ухвалено лише якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них будуть проживати малолітні діти, тобто за наявності між ними такого спору, а тому обґрунтування позивачем позову лише тим що відповідачка планує виїхати за кордон та проживання окремо один від одного, не є підставою для задоволення таких вимог.

Слід зазначити, що дитині ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , їйвже виповнилось 14 років згідно з положеннями ч.3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Таким чином, неповнолітня ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням її віку, самостійно визначила своє місце проживання разом із батьком.

Оскільки законом не передбачено вирішення спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, а неповнолітня дитина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 самостійно визначила місце проживання з позивачем, а тому в задоволенні позову в цій частині слід також відмовити.

Аналогічні висновки викладені в постанові КЦС ВС від 2 листопада 2023 року у справі № 592/7624/22.

Суд звертає увагу, що зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання.

При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір.

Згідно до ч. 1ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. В залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку.

Встановлені обставини вказують на те, що між сторонами не існувало спору щодо визначення місця проживання дітей до досягнення чотирнадцяти років.

З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вимоги про визначення місця проживання дітей заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дітей та принаймні існувати на час вирішення справи в суді.

Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів то такі також задоволенню не підлягають, оскільки не є належно обгрунтованими, та не підтверджені жодними доказами.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області про стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 10, 247, 258, 259, 263, 265, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області про стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в цей же строк з дня його отримання.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення виготовлене в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Ознайомитись з текстом судового рішенням в електронній формі сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: https:/tk.lv.соurt.gоv.ua/

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:/

Позивач: ОСОБА_1 ,

проживає за адресою:

АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2

проживає за адресою:

АДРЕСА_3 .

Третя особа: Івано-Франківська селищна рада

Яворівського району Львівської області

юридична адреса: 81070, смт.Івано-Франкове пл.Ринок, 1

Яворівського району Львівської області.

Повний текст судового рішення виготовлено 13.03.2025.

Суддя: Швед Н.П.