Провадження № 22-ц/812/420/25
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 березня 2025 року м. Миколаїв

справа № 473/5122/24

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Носіковим І.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради Миколаївської області про визнання права власності на нерухомість в порядку набувальної давності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 26 грудня 2024 року під головуванням судді Ротар М.М., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Вознесенської міської ради Миколаївської області про визнання права власності на нерухомість в порядку набувальної давності.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що у 2003 році придбала у власність 58/100 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке є сусіднім з домоволодінням АДРЕСА_1 , яке також належить їй на праві власності. 21/100 частини домоволодіння АДРЕСА_2 станом на 20.10.2003 року, належали ОСОБА_2 , а інші 21/100 частини належали ОСОБА_3 .

Як вказала позивач, їй нічого не відомо про співвласників чи їх спадкоємців. Починаючи з 2003 року вона користується всією територією домоволодіння, а особливо земельними ділянками для вирощування городини, зберігання майна та сільськогосподарської техніки, яка використовується її родиною.

Посилаючись на те, що вона добросовісно заволоділа 42/100 частинами домоволодіння у 2003 році і продовжує ними володіти безперервно більше 10 років, просила визнати за нею право власності на 42/100 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Вознесенська міська ради на адресу суду надіслала заяву, в якій просила розгляд справи здійснювати без участі їх представника, проти задоволення позовних вимог не заперечували.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вважав, що позивач в розумінні ст. 344 ЦПК України не є особою, яка може вважатися такою, що добросовісно заволоділа чужим майном та відкрито, безперервно володіла цим нерухомим майном, оскільки їй було відомо, хто є власником цього майна. Також суд встановив, що Вознесенська міська рада Миколаївської області є неналежним відповідачем у справі, так як 42/100 частин домоволодіння АДРЕСА_2 не належить до комунальної власності територіальної громади міста, а тому не прийняв визнання позову відповідачем - Вознесенською міською радою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість рішення суду, просила його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Вважає, що судом необ`єктивно надано оцінку доказам у справі, які, на думку позивачки, доводять добросовісність та безперервність володіння нею чужим майном. Так, вона вже понад 20 років, не знаючи хто є дійсними власниками 42/100 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , здійснювала добросовісне, відкрите, безперервне та безтитульне володіння домоволодінням (сплачувала комунальні послуги, земельний податок, вирощувала городину, зберігала сільськогосподарську техніку по всій території), а тому має право набути право власності на це майно за набувальною давністю на підставі ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України. 42/100 домоволодіння АДРЕСА_2 . Також апелянт вважає, що відповідачем повинен бути саме орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади - Вознесенська міська рада Миколаївської області.

Відповідач правом на подачу відзиву не скористався.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи належним чином сповіщені. Клопотань про відкладення судового розгляду не надходило. Від ОСОБА_1 надійшла заява, у якій відповідачка просить розглянути справи у її відсутність та вказує, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі.

За такого відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає можливим проводити судовий розгляд за відсутністю учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачка ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 30 жовтня 2003 року придбала у ОСОБА_4 58/100 часток житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 . Вказаний договір купівлі-продажу був зареєстрований на Універсальній товарно-сировинній біржі «Південь». За змістом цього договору співвласниками вказаного домоволодіння були: ОСОБА_2 (21/100 частин) на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Вознесенською міською радою 10.03.1995 року, та ОСОБА_3 (21/100 частин) на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1327, виданого Першою Вознесенською державною нотаріальною конторою Миколаївського області 10.0412.1995 року. Відомостей щодо вчинення продавцем ОСОБА_4 передбачених ч. 2 ст. 362 ЦК України дій договір купівлі-продажу не містить (а.с 14). Рішенням Вознесенського міського суду Миколаївської області від 23 грудня 2003 року у справі № 2-1537/03 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа УТСБ «Південь», вказаний договір купівлі-продажу було визнано дійсним (а.с. 15).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №395258471 рішення про державну реєстрації права власності ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на належні їм частки житлового будинку АДРЕСА_2 було прийнято 16.03.2004 року, одночасно із прийняттям рішення про державну реєстрацію права власності за позивачкою на придбану нею частку житлового будинку (а.с. 24).

Також згідно Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №107775942, №107784644 ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Арбузинською державною нотаріальною конторою Миколаївського області 15.12.2017 року, є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , та земельної ділянки за цією ж адресою, площею 0,0531 га, кадастровий номер :07:026:0007 (а.с. 9, 10). Вказаний будинок є сусіднім до спірного будинку.

Відповідно до відповіді Відділу ведення реєстру Територіальної громади міста Вознесенська управління надання адміністративних послуг апарату Виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 24.10.2024 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані особи відсутні. Інформація щодо реєстрації проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відсутня (а.с. 39).

Позивачка ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

На підтвердження доводів позивачки про фактичне користування нею усім будинком АДРЕСА_2 та земельною ділянкою, на якій він розташований, ОСОБА_1 було надано акти контрольного огляду вузла обліку електроенергії та про пломбування і встановлення індикаторів засобів обліку від 17.02.2023 року, а також квитанції про оплату за користування електричною енергією за вказаною адресою за 2023 та 2024 роки.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною четвертою стаття 263 ЦПК України встановлений обов`язок суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 24 червня 2020 року у справі №132/3566/17 Верховний Суд виснував, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем.

Аналогічні висновки неодноразово висловлювала Велика Палата Верховного Суду і в інших постановах, зокрема у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі №520/17304/15-ц , від 26 лютого 2020 року у справі №304/284/18.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на вказане майно за набувальною давністю в якості відповідача позивачкою визначено Вознесенську міську раду Миколаївської області.

З огляду на викладене, встановивши, що 42/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , право власності на які просить набути ОСОБА_1 , не належить до комунальної власності територіальної громади міста, суд першої інстанції правильно виходив з того, що Вознесенська міська рада не є належним відповідачем, а тому визнання представником відповідача позову не може бути прийняте судом відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України.

Також суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що правові норми щодо набуття права власності за набувальною давністю не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17, правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Зміст статті 344 ЦК України встановлює, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності наступних умов у сукупності: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Крім того, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Така правова позиція була неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема у постановах від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц, від 02 липня 2020 року у справі № 201/18371/17, від 22 липня 2020 року у справі №639/1003/15, від 11 листопада 2022 року у справі № 175/2338/16-ц.

Між тим матеріали справи свідчать про те, що спірне майно має власників якими є ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , відомості про їх смерть у справі відсутні.

Крім того, зі змісту укладеного позивачкою 30 жовтня 2003 року договору купівлі-продажу 58/100 часток житлового будинку АДРЕСА_2 , слідує, що позивачці було відомо про належність інших 42/100 частин цього будинку на праві власності ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги про обгрунтованість позову є помилковими, оскільки не узгоджуються з вимогами закону.

Не спростовують висновків суду і посилання позивачки в апеляційній скарзі на те, що вона особисто не знає ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , а суд їх не знайшов та відмовив у задоволенні її клопотання про витребування інформації зі спадкового реєстру про можливих спадкоємців ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у разі якщо вказані особи померли.

До того ж апеляційний суд не вбачає порушень судом першої інстанції приписів процесуального закону при вирішенні вищевказаного клопотання ОСОБА_1 . Так, відмовляючи ухвалою від 02.12.2024 року у задоволенні клопотання про витребування інформації про спадкоємців, суд виходив з того, що з матеріалів позовної заяви неможливо встановити, що такі особи померли, в тому числі неможливо встановити дату їх смерті, тоді як позивачкою не заявлялось клопотання про витребування інформації про наявність актових записів про смерть ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

За змістом частин першої, другої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У клопотанні повинно бути зазначено, зокрема підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа та докази вжиття особою, яка подає клопотання, заходів для отримання цього доказу самостійно, та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

З огляду на викладені вимоги процесуального закону, враховуючи, що позивачкою не було надано відомостей, які б давали суду можливість витребувати докази, заявлені у клопотанні, а також докази вжиття ОСОБА_1 заходів для отримання їх самостійно, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вказаного клопотання.

Таким чином, вирішуючи спір, суд правильно визначився із виниклими правовідносинами сторін, повно та всебічно з`ясував обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Отже, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

З огляду на результати апеляційного перегляду справи відсутні підстави для відшкодування ОСОБА_1 судових витрат.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 13 березня 2025 року