КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/1374/2025
справа №372/295/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Верланова С.М., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою адвоката Базика Олексія Павловича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Тиханського О.Б.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Обухівської міської ради як орган опіки та піклування, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, -

встановив:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.

Вимоги позову мотивує тим, що 20 травня 2017 року сторони у справі зареєстрували шлюб.

Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Тривалий час позивач та відповідачка не знаходять спільну мову та не ведуть спільного господарства. Спільне життя позивача та відповідачки не склалось, їх погляди на шлюб і на життя суттєво різняться.

Наприкінці грудня 2023 року ОСОБА_2 повідомила позивача про намір виїхати до Німеччини, оскільки, за її словами, вона боїться обстрілів російською федерацією, побоюється за своє життя та здоров`я.

Щодо місця проживання дитини вказує, що відповідачка не проти, щоб дитина залишилась проживати із батьком.

Позивач переконаний, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечитиме його інтересам.

Вказує, що відповідачка не проти того, щоб спільна дитина проживала з позивачем, крім того, вона не має ані наміру, ані бажання забирати дитину до Німеччини. Ураховуючи наведене, позивач уважає, що сторони досягли згоди стосовно проживання дитини з батьком.

Мотивуючи наведеним, просить розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 20 травня 2017 року. Визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20 травня 2024 року позов задоволено частково.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 20 травня 2017 року Обухівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №119, розірвано.

В задоволенні позову в частині визначення місця проживання дитини відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням в частині відмови у задоволенні вимог про визначення місця проживання дитини, адвокатом Базик О.П., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначає, що згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї від 26 січня 2024 року убачається, що мати ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_1 та сином ОСОБА_3 не проживає.

Уважає, що оскільки орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність місця проживання дитини з батьком, суд не мав законних підстав відмовляти у задоволенні позовних вимог стосовно визначення місця проживання дитини з батьком.

Вказує, що в порушення статті 265 ЦПК України оскаржуване рішення не містить мотивів щодо відмови у задоволенні вимог про визначення місця проживання дитини.

Стверджує, що судом не застосовано статті 160, 161 СК України.

Вказує, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Мотивуючи наведеним, просить рішення Обухівського районного суду Київської області в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини скасувати, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким вимоги позову в цій частині задовольнити.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

На адресу суду 05 березня 2025 року надійшло клопотання представника скаржника ОСОБА_1 - адвоката Базика О.П., про відкладення судового засідання у зв`язку із хворобою.

Колегія суддів, порадившись на місці, ухвалила відмовити у задоволенні клопотання, ураховуючи відсутність доказів на підтвердження хвороби представника скаржника.

Представник органу опіки та піклування у судове засідання не з`явився, просив справу розглядати за його відсутності.

Відповідачка у судове засідання не з`явилась, причини неявки не повідомляла. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Обухівського районного суду Київської області оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком, відтак в іншій частині колегією суддів не переглядається.

Відмовивши у задоволенні позову в частині визначення місця проживання дитини з батьком, суд першої інстанції вказав, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Проте у цій справі суд уважав, що визначення місця проживання дитини з батьком не буде відповідати інтересам дитини.

З матеріалів справи установлено, що 20 травня 2017 року Обухівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_4 змінила прізвище на " ОСОБА_5 ", що підтверджується даними свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 (а.с. 5).

ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьками дитини є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 6).

Рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області №60 від 08 лютого 2024 року вирішено визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням згоди матері (а.с. 31).

26 січня 2024 року головним спеціалістом відділу у справах дітей, головним спеціалістом у справах сім`ї, фахівцем з соціальної роботи на підставі заяви ОСОБА_1 проведено обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї. При обстеженні житла з`ясовано, що родина проживає у двокімнатній квартирі загальною площею 59,2 кв.м. Мати малолітньої дитини з сім`єю не проживає, проживає за адресою своїх батьків, АДРЕСА_2 . Для виховання, розвитку та проживання неповнолітнього ОСОБА_6 створено всі необхідні умови (а.с. 32).

04 квітня 2024 року виконавчим комітетом Обухівської міської ради Київської області надано висновок органу опіку та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини. Із змісту висновку убачається, що питання про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_7 розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Обухівської міської ради 01 лютого 2024 року за участю обох батьків, де було заслухано їх думку. Батьки пояснили, що у зв`язку з переїздом матері дитини в іншу країну виникло питання щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком. Виконавчим комітетом Обухівської міської ради, як органом опіки та піклування, було прийнято рішення про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 40).

Дані щодо проживання відповідачки за межами України в матеріалах справи відсутні.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

За положеннями частини 1 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них проживатиме малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Згідно із частиною 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до частини 5 статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги в тій частині, що висновком органу опіки та піклування рекомендовано визначити місце проживання з батьком, відтак у суду не було підстав відмовляти у задоволенні позову, колегія суддів зазначає про таке.

Частинами 4-6 статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи .

Аналіз наведеної норми права свідчить про те, що висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру.

Подібний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року справа № 742/710/19.

Доводи апеляційної скарги не врахування судом першої інстанції положень статей 160, 161 СК України колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За положеннями статті 161 СК України спір між батьками, які проживають окремо та не дійшли згоди щодо того, з ким із них проживатиме малолітня дитина ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Отже, положення вказаної статті дозволяють зробити висновок, що у разі наявності спору між батьками, щодо місця проживання дитини, такий спір може бути вирішено судом.

Із змісту позовної заяви убачається, що позивач, звернувшись до суду із позовом, зазначив про те, що відповідачка не заперечує проти того, щоб дитина залишилась проживати із батьком. Інші матеріали справи у їх сукупності також свідчать про відсутність фактичного спору між батьками щодо місяця проживання дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанови Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21, від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

У відповідності до положень частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається колегією суддів, установлено, що матеріали справи не містять відомостей щодо наявності спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини із батьком. Місце проживання дитини визначено за згодою батьків, втручання держави у визначення місця проживання дитини у конкретній сімейній ситуації не є в інтересах малолітньої дитини, про що правильно вказано судом першої інстанції.

За установлених обставин, суд першої інстанції правильно застосував положення статей 160, 161 СК України та в оскарженій частині відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду першої інстанції, колегією суддів не установлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись стаття 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Базика Олексія Павловича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 травня 2024 року в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 13 березня 2025 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді С.М. Верланов

В.В. Соколова