Провадження №: 2/755/1157/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2025 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді - Хромової О.О.

при секретарі - Бовкун М.В.

за участі:

представників позивача ОСОБА_1 , Драюк І.В.

представника відповідачів ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марчук Катерина Володимирівна, про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки, договору купівлі-продажу садового будинку та довіреностей недійсними,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_1 , звернувся з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., в якому просив:

1)визнати недійсною довіреність від 20 травня 2015 року, посвідчену Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К. В., зареєстровану в реєстрі за № 439;

2)визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер :66:148:0141 від 30 вересня 2016 року, укладений ОСОБА_3 , від імені якого діяв ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 , посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К. В., зареєстрований в реєстрі за № 802, із застосуванням наслідків його недійсності;

3)визнати право власності на земельну ділянку площею 0,0502 га, кадастровий номер :66:148:0141, яка розташована по АДРЕСА_1 ;

4)зобов`язати ОСОБА_5 відшкодувати збитки у розмірі 255 598,00 грн та моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.

Заявлені позовні вимоги позивач обгрунтовує таким.

ОСОБА_3 на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 11 вересня 2012 року серії ЯЖ № 047038, виданого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) на підставі рішення Київської міської ради від 14 липня 2011 року № 806/6193, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі за № 09-7-03437, належала земельна ділянка площею 0,0502 га, кадастровий номер 8 000 000 000:66:148:0141, яка розташована по АДРЕСА_1 . На земельній ділянці знаходиться садовий будинок, загальною площею 112,8 кв. м, який на праві власності зареєстрований за ОСОБА_3 .

Зазначає, що він є пенсіонером та отримує мінімальну пенсію. З 2016 року почав виписувати журнал «Клуб сімейного дозвілля», в кожному випуску якого містилася інформація про різноманітні акції, зокрема, щодо виграшу дороговартісних подарунків (квартира, автомобіль та ін.) за придбання книг клубу. Захопившись ідеєю виграшу позивач почав постійно замовляти книги, грошей на придбання яких не вистачало, а тому він позичав кошти у свого сусіда ОСОБА_5 , з яким перебував у хороших стосунках.

Навесні 2015 року позивач в черговий раз попросив у ОСОБА_5 кошти в борг, хоча вже мав перед ним непогашену заборгованість, точну суму якої не пам`ятає. Відповідач погодився надати йому позику, запропонувавши підписати договір застави, на що позивач погодився.

20 травня 2015 року ОСОБА_3 поїхав разом з ОСОБА_5 та його сином ОСОБА_6 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округут Марчук К.В. Нотаріус попросила позивача надати їй паспорт, ідентифікаційний код та державний акт на земельну ділянку та вийти з кабінету, надавши можливість підготувати всі необхідні документи. Через 40 хвилин нотаріус запросила їх до кабінету та надала документи на підпис. Оскільки ОСОБА_3 довіряв ОСОБА_5 , тому підписав документи не ознайомившись з ними. Нотаріус, у свою чергу, не роз`яснила йому змісту цих документів. Після цього, позивач отримав чергову суму коштів від відповідача, яка необхідна була йому для придбання книг.

У травні 2018 року ОСОБА_4 , дочка позивача, випадково дізналася, що земельна ділянка площею 0,0502 га кадастровий номер :66:148:0141, розташована по

АДРЕСА_1 , яка була приватизована її батьком, на праві власності зареєстрована за

ОСОБА_6 .

Після цього, ОСОБА_3 розповів дочці про події, що мали місце в травні 2015 року, однак, пояснити які саме нотаріальні дії ним були вчинені, не зміг. Звернувшись до нотаріуса, вони отримали копію оспорюваної довіреності, якою позивач ніби уповноважував ОСОБА_5 та/або його сина ОСОБА_6 як разом так і окремо кожного користуватися та розпоряджатися, в тому числі, подарувати ОСОБА_7 , вищезгадувану земельну ділянку. Крім того, нотаріус надала їм копію договору купівлі-продажу цієї ж земельної ділянки від 30 вересня 2016 року, відповідно до якого власником земельної ділянки є ОСОБА_6 .

Зі слів позивача, він до цього часу не може повірити у вищеописані події, оскільки вони відбулися поза його волею. Фактично він проживає у будинку, що знаходиться на земельній ділянці, яка йому не належить ще з 2016 року. Тобто, відповідачі, шляхом обману, змусили його підписати довіреність, якою він уповноважив їх користуватися та розпоряджатися належним йому майном, запевнивши при цьому, що така довіреність є лише гарантією погашення ним боргу. В подальшому, відповідачі вчинили від його імені правочин, навіть не повідомивши про це та не передавши кошти за відчуження земельної ділянки в розмірі 127 799,00 грн, як обумовлено умовами договору, що свідчить про вчинення відповідачами шахрайських дій, шляхом заволодіння чужим майном у незаконний спосіб.

Враховуючи викладені обставини та мотиви, посилаючись на положення статей 203, 215 та

230 ЦК України, позивач вважає, що довіреність від 20 травня 2015 року та договір купівлі - продажу від 30 вересня 2016 року слід визнати в судовому порядку недійсними, а земельну ділянку повернути у його власність. Окрім того, просить зобов`язати ОСОБА_5 відшкодувати заподіяні йому збитки в розмірі 255 598,00 грн та моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.

В порядку автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Астаховій О.О.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 серпня 2019 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Також ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 серпня 2019 року заяву представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Данилова Ю.В., задоволено частково, відстрочено позивачу ОСОБА_3 сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

10 жовтня 2019 року до суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Данилова Ю.В., про забезпечення позову, у якій представник просив накласти арешт на земельну ділянку площею 0,0502 га, кадастровий номер 8 000 000 000:66:148:0141, розташовану по АДРЕСА_1 , індексний номер 31694643.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2019 року задоволено заяву представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Данилова Ю.В., про забезпечення позову, накладено арешт на земельну ділянку площею 0,0502 га, кадастровий номер 8 000 000 000:66:148:0141, розташовану по АДРЕСА_1 , індексний номер 31694643.

11 листопада 2019 року ОСОБА_5 подав відзив на позов, в якому виклав свої аргументи щодо змісту заявлених позовних вимог.

Відповідач зазначає, що вони дійсно з позивачем є сусідами, завжди підтримували добрі сусідські стосунки. Також наголошує, що ОСОБА_3 часто скаржився на своїх родичів - дочку та онуку, які проживають у належній йому квартирі, однак погано до нього ставляться, не впускають в квартиру, у зв`язку з чим він змушений проживати в садовому будинку, який не облаштований для постійного проживання.

ОСОБА_5 стверджує, що навесні 2015 року позивач запропонував продати йому земельну ділянку, щоб придбати нормальне житло за межами Києва, на що він разом із сином та дружиною погодилися. Оскільки на збирання та оформлення всіх необхідних документів у позивача не було коштів, тому він погодився надати довіреність відповідачу та його сину, за якою вони самостійно могли б зібрати належні документи та оформити угоду без його присутності.

Відповідач зазначає, що під час оформлення даної довіреності ні він, ні його син не були присутні в кабінеті нотаріуса та відповідно не вчиняли жодного тиску на ОСОБА_3 , а після вчинення нотаріальної дії останній за власною волею передав їм правовстановлюючі документи на земельну ділянку та будинок, а також довіреність.

Після оформлення придбаної земельної ділянки на ОСОБА_6 , кошти в сумі 127 799,00 грн було передано позивачу, однак той так і не придбав собі житла та продовжував проживати у будинку. При цьому, періодично позичав кошти у сусіда.

Факт передачі коштів ОСОБА_3 відповідач підтверджує наявністю відповідної розписки про це, яку не зміг надати одночасно з поданням відзиву, оскільки йому знадобився час для її пошуку.

ОСОБА_5 стверджує, що з 2015 року його сусід нікуди не звертався з приводу нібито обману, навіть після подання даної позовної заяви до суду представником позивача, ОСОБА_3 при зустрічі підтвердив, що не заперечує щодо передання ним земельної ділянки добровільно.

Враховуючи викладене вище, відповідач заперечує з приводу заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що позивач власноручно в присутності нотаріуса підписував оспорювану довіреність, перебуваючи при здоровому розумі та усвідомлюючи значення своїх дій.

У відзиві відповідач також послався на звернення до суду з цим позовом після спливу трирічного строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Також 14 листопада 2019 року відповідач ОСОБА_5 подав до суду клопотання про долучення доказів, у якому просив приєднати до матеріалів справи копію розписки ОСОБА_3 про отримання коштів від продажу земельної ділянки, що є предметом даного спору.

06 грудня 2019 року до суду надійшла заява третьої особи - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., у якій остання повідомила, що у провадженні Деснянського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа № 754/12559/18 про визнання ОСОБА_3 недієздатним. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 13 листопада

2019 року по справі № 754/12559/18 призначено проведення судово-психіатричної експертизи ОСОБА_3 .

Просила врахувати викладену інформацію під час розгляду справи.

15 січня 2020 року представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Данилов Ю.В., подав відповідь на відзив, в якій виклав заперечення щодо наведених у відзиві доводів відповідача.

Зокрема, представник позивача відмітив, що відповідач, усвідомлюючи, що позивач є людиною похилого віку, жодного разу не повідомляв його родичам про намір придбати у нього земельну ділянку. Крім того, на кошти, які як стверджує відповідач він передав ОСОБА_3 за придбану земельну ділянку в розмірі 127 799,00 грн, не можливо було придбати житло. ОСОБА_3 був юридично необізнаною людиною, довіряв своєму сусідові, а тому підписав запропоновані ОСОБА_5 та нотаріусом документи. Між іншим, нотаріуса, яка оформлювала довіреність, ОСОБА_3 особисто не знав, її порадив відповідач.

Щодо змісту довіреності, то, на думку сторони позивача, вона передбачає лише право подарувати дружині ОСОБА_5 спірну земельну ділянку, ніяких правочинів щодо відчуження даної земельної ділянки на користь третіх осіб не йшлося взагалі.

Заперечує представник позивача і щодо написання розписки, якою ніби то ОСОБА_3 підтвердив факт отримання коштів за продану ним земельну ділянку у вказаному розмірі. На його думку, така розписка була написана позивачем під тиском ОСОБА_5 вже після подання відзиву на позов. 8 листопада 2019 року позивач повідомив, що по дорозі додому його зустрів ОСОБА_5 та примусив написати таку розписку, саме тому він і не зміг долучити її до відзиву.

Також представник позивача зазначає, що з приводу викладених у позові шахрайських дій відповідачів 30 липня 2019 року розпочато досудове розслідування в межах кримінального провадження № 0008252.

Щодо пропуску строку звернення до суду із заявленими позовними вимогами посилається на те, що про факт оформлення довіреності та укладення оспорюваного правочину стало відомо лише у травні 2018 року дочці позивача, а тому термін позовної давності ще не сплив.

Окремо сторона позивача звертає увагу на те, що 17 вересня 2018 року Деснянським районним судом міста Києва відкрито провадження у справі № 754/12559/18 про визнання ОСОБА_3 недієздатним та призначення опікуна.

15 січня 2020 року до суду надійшло клопотання представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Данилова Ю.В., про витребування у відповідача ОСОБА_5 оригіналу документу - розписки ОСОБА_3 , приєднання його до матеріалів справи та призначення у справі технічної експертизи документа.

Також 15 січня 2020 року представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Данилов Ю.В., подав до суду заяву про виклик свідків, у якій просив викликати у судове засідання та допитати як свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Також представником подано клопотання про з`ясування обставин справи, а саме: просив з`ясувати у ОСОБА_5 або його представника дату написання ОСОБА_3 розписки.

14 лютого 2020 року ОСОБА_3 подав до суду заяву, у якій повідомив про припинення повноважень адвоката Данилова Ю.В. на представництво у цивільній справі № 755/12185/19.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року задоволено заяву ОСОБА_3 про відмову від послуг та припинення повноважень адвоката Данилова Ю.В., як його представника у цивільній справі № 755/12185/19, припинено представництво адвокатом Даниловим Ю.В., який діє на підставі ордеру від 26 липня 2019 року № 435489 та договору про надання правової допомоги від 02 липня 2019 року, укладеного між адвокатом Даниловим Ю.В. та ОСОБА_3 , в якості представника позивача ОСОБА_3 .

Також 14 лютого 2020 року до суду надійшла заява позивача про відмову від позову, у якій ОСОБА_3 зазначив, що не просив адвоката Данилова Ю.В. подавати такий позов, жодних претензій до ОСОБА_5 і ОСОБА_6 не має.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року заяву

ОСОБА_3 про відмову від позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу

Марчук К.В., про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки та довіреності недійсними задоволено. Провадження у справі закрито на підставі пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 травня 2020 року відкрито апеляційне провадження в справі за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року про закриття провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року зупинено провадження у даній цивільній справі до залучення до участі у справі правонаступника позивача, у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 березня 2025 року поновлено провадження у справі.

25 березня 2021 року протокольною ухвалою Київського апеляційного суду, постановленою не виходячи до нарадчої кімнати, залучено до участі у справі, в якості правонаступника померлого ОСОБА_3 його дочку ОСОБА_4 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 березня 2021 року апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , залишено без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року без змін.

14 квітня 2021 року відповідачем ОСОБА_6 подано клопотання про скасування заходів забезпечення позову, у якому ОСОБА_6 просив скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2019 року у цивільній справі

№ 755/12185/19, а саме: скасувати арешт, накладений на земельну ділянку площею 0,0502 га, кадастровий номер 8 000 000 000:66:148:0141, розташовану по АДРЕСА_1 .

В порядку автоматизованого розподілу судової справи між суддями заяву передано на розгляд судді Виниченко Л.М.

19 квітня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва витребувано з Відділу архівної роботи Дніпровського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 755/12185/19, передані судді Виниченко Л.М. 27 квітня 2021 року.

14 травня 2021 року представник правонаступника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , - адвокат Данилов Ю.В., подав заяву, у якій просив відмовити у задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 травня 2021 року задоволено заяву ОСОБА_6 про скасування заходів забезпечення позову, скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2019 року у цивільній справі № 755/12185/19, а саме: скасовано арешт, накладений на земельну ділянку площею 0,0502 га, кадастровий номер 8 000 000 000:66:148:0141, розташовану по АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_4 , яка підписана адвокатом Даниловим Ю.В., задоволено, ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 березня 2021 року скасовано, справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У постанові Верховного Суду зазначено, що, прийнявши відмову ОСОБА_3 від позову за відсутності відомостей про те, що подана заява відповідає його дійсній волі та є втіленням його волевиявлення, що позивачу відомі наслідки вчинення такої процесуальної дії, суд першої інстанції не виконав процесуальний обов`язок, визначений частиною другою статті 206 ЦПК України, тому суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов передчасного висновку про наявність підстав для прийняття відмови від позову та закриття провадження у справі, порушивши при цьому статтю 206 ЦПК України.

В порядку автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано у провадження судді Чех Н.А.

15 червня 2022 року представник позивача ОСОБА_4 , правонаступником якого є

ОСОБА_4 , адвокат Данилов Ю.В., подав до суду заяву про забезпечення позову, у якій просив накласти арешт на земельну ділянку площею 0,0502 га, кадастровий номер 8 000 000 000:66:148:0141, розташовану по АДРЕСА_1 , індексний номер 31694643.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 червня 2022 року частково задоволено заяву адвоката Данилова Ю.В. про забезпечення позову, накладено арешт на земельну ділянку площею 0,0502 га, кадастровий номер 8 000 000 000:66:148:0141, розташовану по АДРЕСА_1 , індексний номер 31694643, до набрання законної сили рішенням суду у справі № 755/12185/19.

16 червня 2022 року до суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , - адвоката Данилова Ю.В., про уточнення позовних вимог, у якій представник просив прийняти уточнену позовну заяву правонаступника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., про визнання довіреності та договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними.

У доповненні до обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що після смерті ОСОБА_3 його дочка ОСОБА_4 є єдиним спадкоємцем, яка звернулася до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Від нотаріуса дізналася, що право власності на садовий будинок також оформлено на відповідача ОСОБА_6 . Про вказану обставину не було відомо ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_4 , тому цей правочин не оскаржувався раніше. Стало відомо, що ОСОБА_5 06 грудня 2016 року ще раз привіз ОСОБА_3 до нотаріуса, де він підписав довіреність на право користування та розпорядження садовим будинком. 22 грудня 2016 року ОСОБА_5 , на підставі вказаної довіреності, продав садовий будинок своєму сину - ОСОБА_6 , продаж вчинено за 59 405,00 грн, які покупець повністю сплатив продавцю до укладення цього договору, про що зазначено у договорі. Розписки ОСОБА_3 про отримання вказаних коштів отримано тим же шляхом, що і при вчиненні продажу земельної ділянки.

Також зазначила, що ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня

2020 року по справі № 754/12559/18 за заявою ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_3 недієздатним та призначення опікуна, провадження у справі закрито у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 . У судовому засіданні по справі ОСОБА_3 також надав пояснення, де стверджував, що не мав наміру продавати земельну ділянку та не продавав її.

Отже, правочини ОСОБА_3 не відповідали його внутрішній волі, він не усвідомив, що йому більше не належать земельна ділянка та садовий будинок. Відповідач ОСОБА_5 ввів в оману ОСОБА_3 та відчужив садовий будинок та земельну ділянку на користь свого сина

ОСОБА_6 , кошти від продажу ОСОБА_3 не передав. Відповідачі з моменту набуття права власності майном не користувалися, чекали смерті ОСОБА_3 , на даний час створюють перешкоди у користуванні майном ОСОБА_4 .

З урахуванням обставин, викладених у первісній позовній заяві та уточненій позовній заяві, ОСОБА_4 просила:

1)визнати недійсною довіреність від 20 травня 2015 року, посвідчену Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., зареєстровану у реєстрі за № 439;

2)визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер 8 000 000 000:66:148:0141 від 30 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 , від імені якого діяв ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 , посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., зареєстрований у реєстрі за № 802, із застосуванням наслідків його недійсності;

3)визнати за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 0,0502 га, кадастровий номер 8 000 000 000:66:148:0141, розташовану по АДРЕСА_1 ;

4)визнати недійсною довіреність від 06 грудня 2016 року, посвідчену Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., зареєстровану у реєстрі за № 1067;

5)визнати недійсним договір купівлі-продажу садового будинку від 22 грудня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 , від імені якого діяв ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 , посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., зареєстрований у реєстрі за № 1142, із застосуванням наслідків його недійсності;

6)визнати за ОСОБА_4 право власності на садовий будинок, розташований по АДРЕСА_1 ;

У судовому засіданні 19 вересня 2022 року представники позивача ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , адвокат Драюк І.В. та адвокат Данилов Ю.В. підтримали заяву про уточнення позову.

29 вересня 2022 року до суду надійшло клопотання адвоката Данилова Ю.В., як представника правонаступника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , про приєднання до матеріалів справи доказів.

Водночас, 05 жовтня 2022 року ОСОБА_4 , в особі представника ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., в якому просила:

1)визнати недійсною довіреність від 06 грудня 2016 року, посвідчену Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К. В., зареєстровану в реєстрі за № 1067;

2)визнати недійсним договір купівлі-продажу садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , номер в ДРРП, від 22 грудня 2016 року, укладений ОСОБА_3 , від імені якого діяв ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 , посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., зареєстрований в реєстрі за № 1142, з застосуванням наслідків його недійсності;

3)визнати за нею право власності на садовий будинок, розташований по АДРЕСА_1 .

На обгрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилається на події, що були підставою для звернення її батька ОСОБА_3 до суду у липні 2019 року (оскарження довіреності від 20 травня 2015 року та договору купівлі-продажу від 30 вересня 2016 року, що стосуються земельної ділянки). Крім того, зазначає, що вже після смерті батька, їй стало відомо про те, що окрім оскаржуваних правочинів, відповідач у незаконний спосіб змусив ОСОБА_3 06 грудня 2016 року оформити на його ім`я довіреність на право користування та розпорядження житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі якої 22 грудня 2016 року ОСОБА_5 продано належний ОСОБА_3 будинок його сину - ОСОБА_6 , за 59 405,00 грн. Вказана сума, за словами відповідачів, начебто була передана ОСОБА_3 , про що останній під тиском відповідачів написав розписку.

Посилається представник відповідачів і на те, що під час розгляду Деснянським районним судом міста Києва цивільної справи № 754/12559/18 щодо визнання ОСОБА_3 недієздатним, останній в судовому засіданні заперечував факт продажу земельної ділянки.

Щодо обставин закриття провадження у справі за заявою ОСОБА_3 , яке було скасовано судом касаційної інстанції, представник позивача зазначає про наявність відеозапису, з якого вбачається, що заяву про закриття провадження у справі, про припинення договірних відносин з адвокатом Панченко П.Т. подавав за попередньою домовленістю з ОСОБА_5 взамін на певну суму коштів, які йому потрібні були на придбання книг. З позиції сторони позивача такі обставини свідчать лише про те, що ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій, легко піддавався впливу сусіда.

Також посилається на наявність висновку експерта з матеріалів справи № 754/12559/18, в якому зазначалося про те, що ОСОБА_3 не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Позивач просить визнати оскаржувані правочини недійсними, посилаючись на те, що вони вчинені без дійсного волевиявлення її батька, шляхом введення людини похилого віку зі стійкими психічними розладами в оману.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2022 року відкрито провадження у справі № 755/9899/22, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

27 жовтня 2022 року на електронну пошту суду надійшло клопотання представника відповідачів - адвоката Бойчук Н.П., про залишення позовної заяви без розгляду, у зв`язку із відсутністю повноважень у адвоката Данилова Ю.В. на представництво позивача ОСОБА_3 та подачу позову від його імені.

Також, 27 жовтня 2022 року адвокатом Бойчук Н.П. подано клопотання про допит свідків, а саме ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_6

27 жовтня 2022 року до суду також надійшло клопотання представника правонаступника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , адвоката Данилова Ю.В., про об`єднання позовів в одне провадження, а саме цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., про визнання недійсним довіреності та договору купівлі-продажу земельної ділянки та цивільну справу

№ 755/9899/22 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., про визнання недійсним довіреності та договору купівлі-продажу садового будинку. Об`єднаній справі призначити номер № 755/12185/19.

У судовому засіданні 05 грудня 2022 року представником відповідачів - адвокатом Бойчук Н.П., подано заяву із запереченням проти об`єднання справ в одне провадження. Повторно заява надійшла на електронну пошту суду 06 грудня 2022 року.

Також у судовому засіданні 05 грудня 2022 року представником правонаступника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , адвокатом Даниловим Ю.В., подано заперечення на клопотання про залишення позову без розгляду.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2022 року заяву представника відповідачів - адвоката Бойчук Н.П., про залишення позову без розгляду залишено без задоволення.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2022 року задоволено клопотання представника позивача, об`єднано в одне провадження справу за позовною заявою ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки та довіреності недійсними, відшкодування майнової та моральної шкоди, зі справою № 755/9899/22 за позовною заявою ОСОБА_16 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу

Марчук К.В., про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу садового будинку. Визначено номер справи 755/12185/19.

06 грудня 2022 року відповідач ОСОБА_6 подав клопотання про допит сторони в якості свідка, оскільки бажає сам надати пояснення в якості свідка про відомі обставини.

07 грудня 2022 року представник правонаступника позивача - адвокат Данилов Ю.В., подав клопотання про допит представника в якості свідка, а саме: просив допитати його, адвоката

Данилова Ю.В., в якості свідка у цивільній справі № 755/12185/19.

07 грудня 2022 року до суду також надійшло клопотання представника правонаступника позивача - адвокат Данилова Ю.В., про виклик свідків, а саме просив викликати у судове засідання та допитати ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

ОСОБА_17 .

На підставі розпорядження Керівника апарату Дніпровського районного суду міста Києва Коровича О.С. від 28 квітня 2023 року № 183 «Про проведення повторного автоматизованого розподілу судових справ», згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 квітня 2023 року, справу передано до провадження судді Слободянюк А.В.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 травня 2023 року цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки та довіреності недійсними, відшкодування майнової та моральної шкоди, прийнято до провадження головуючим Слободянюк А.В., розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

11 липня 2023 року представник ОСОБА_4 - адвокат Данилов Ю.В., повторно подав клопотання про виклик свідків, а саме: просив викликати у судове засідання та допитати у якості свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_17 .

Також 11 липня 2023 року адвокат Данилов Ю.В. подав повторне клопотання про допит представника позивача у якості свідка.

У підготовчому засідання 11 липня 2023 року представник ОСОБА_4 - адвокат Данилов Ю.В., підтримав клопотання про витребування оригіналів розписок у відповідача ОСОБА_5 з метою подальшого призначення експертизи у справі.

11 липня 2023 року протокольними ухвалами Дніпровського районного суду міста Києва задоволено клопотання про допит свідків: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_17 та представника позивача ОСОБА_1 в якості свідка. Також задоволено клопотання адвоката Данилова Ю.В. про витребування доказів, зобов`язано сторону відповідача надати в наступне засідання для огляду оригінали двох не датованих розписок ОСОБА_3 . А також задоволено клопотання про допит свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , а також відповідача

ОСОБА_6

01 серпня 2023 року представником відповідачів - адвокатом Бойчук Н.П., подано клопотання про приєднання доказів, а саме: просила долучити до матеріалів справи копію висновку судово-психіатричної експертизи від 13 березня 2023 року № 225, проведеної спеціалістами ДУ «Інститут психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України», проведеної на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року.

01 серпня 2023 року до суду також надійшло клопотання представника відповідачів - адвоката Бойчук Н.П., про застосування строку позовної давності.

Протокольною ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 01 серпня 2023 року до матеріалів справи долучено висновок експерта. Також у підготовчому засіданні представником відповідачів надано оригінали розписок ОСОБА_3 для огляду.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 01 серпня 2023 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду.

01 листопада 2023 року представником відповідачів - адвокатом Бойчук Н.П., до суду подано письмові пояснення по справі, у яких представник закцентувала увагу на тому, що оспорювана довіреність від 20 травня 2015 року датована ще до того, як позивач вступив до книжкового клубу (2016 рік). Натомість сторона позивача посилається на те, що саме залежність позивача від придбання книг задля очікування виграшу, спонукали його позичати кошти у ОСОБА_5 , який, користуючись тим, що позивач не мав можливості повернути кошти, змусив його підписати оспорюваний правочин.

Крім того, представник відповідачів зауважує, що нормативне обгрунтування заявлених вимог позивачем та його представником грунтується на положенні статті 230 ЦК України, що передбачає навмисне введення сторони правочину в оману щодо обставин, що мають істотне значення. Однак, обман має місце тоді, коли сторона заперечує наявність обставин, що можуть перешкоджати вчиненню правочину, або існування яких замовчується.

В даному конкретному випадку, довіреності вчинялися послідовно, за власною волею ОСОБА_3 , без жодного тиску та без введення його в оману відповідачами. Батько позивачки самостійно передав правовстановлюючі документи на майно відповідачам, підписав розписки, що свідчить про відплатність договорів купівлі-продажу та володіння інформацією щодо розвитку подій.

Також посилається представник відповідачів на наявність висновку судово-психіатричної експертизи від 13 березня 2023 року № 225, що проводилася на підставі ухвали суду в межах розгляду цивільної справи 755/6326/21, за клопотанням сторони позивача. З даного висновку вбачається, що ОСОБА_3 під час оформлення ним довіреностей від 20 травня 2015 року та 06 грудня 2016 року не виявляв ознак психічного розладу, усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

09 січня 2024 року у судовому засіданні представник ОСОБА_4 - адвокат Данилов Ю.В., повідомив, що не може забезпечити явку свідка ОСОБА_12 , відмовляється від свого клопотання в цій частині, відмову прийнято судом, про що зазначено у протоколі судового засідання.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Дніпровського районного суду міста Києва Коровича О.С. від 01 лютого 2024 року № 25 щодо проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 лютого 2024 року, справу передано на розгляд судді Хромовій О.О.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року цивільну справу за позовом ОСОБА_16 , яка є правонаступником ОСОБА_3 , до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки, договору купівлі-продажу садового будинку та довіреностей недійсними, відшкодування майнової та моральної шкоди, прийнято до провадження головуючого-судді Хромової О.О. Розгляд справи продовжено зі стадії судового розгляду по суті.

17 квітня 2024 року у судовому засіданні представник відповідачів - адвокат Бойчук Н.П., подала та просила приєднати до матеріалів справи письмові пояснення від 17 квітня 2024 року, аналогічні за змістом до письмових пояснень від 01 листопада 2023 року.

У судовому засіданні 17 квітня 2024 року допитано в якості свідка представника позивача - адвоката Данилова Ю.В., який повідомив, що спочатку познайомився з ОСОБА_4 , а згодом з її батьком - ОСОБА_3 . Спілкувалися про те, що, як виявилося, земельна ділянка та будинок вже не належать ОСОБА_3 , було укладено договір про надання правової допомоги. ОСОБА_4 подану заяву про визнання ОСОБА_3 недієздатним, а також подано позов про визнання довіреностей недійсними. З ОСОБА_3 свідок спілкувався перед судовими засіданнями, він показував документи з «Клубу сімейного дозвілля», про що розповідав із задоволенням. Згодом ОСОБА_3 розповів про своє здивування у зв`язку із фактом відчуження земельної ділянки. В судвому засіданні дізнався про те, що ОСОБА_3 подав до суду заяву, якою припиняє його повноваження у справі як представника. Через деякий час свідок зустрівся з ОСОБА_3 щоб поговорити. Колега свідка вела запис розмови. ОСОБА_3 говорив, що ніколи не хотів продавати ні земельну ділянку, ні будиночок, він брав в борг гроші у відповідача і, вважаючи себе боржником, допомагав відповідачу і поїхав з ним до нотаріуса, де підписав якийсь документ, як він вважав, пов`язаний із його борговими зобов`язаннями перед сусідом. Ніяких заяв ОСОБА_3 не писав, комп`ютером не користувався. Свідок зачитав померлому текст апеляційної скарги, яку він в подальшому підписав. Відповідач надавав ОСОБА_3 в борг невеликі суми, по декілька сотень гривень. Одного разу відповідач звернувся до ОСОБА_3 з проханням надати документи на земельну ділянку для вирішення якогось питання, оригінали документів лишилися у відповідача.

22 травня 2024 року у судовому засіданні допитано свідка ОСОБА_8 , яка повідомила, що її дідусь ОСОБА_3 ніколи не планував продавати земельну ділянку та садовий будинок, він довго займався питаннями приватизації майна, часто ходив до органів місцевого самоврядування для оформлення документів на будинок та земельну ділянку. Сусіди багато разів пропонували дідусеві купити в нього ділянку, однак він постійно відмовлявся, бо він там народився та прожив усе життя. Через реєстр побачили, що дідусева ділянка відчужена. Тому запитали у дідуся про це і він був дуже здивований почувши таке, бо не мав наміру продавати своє майно. Дідусь проживав у цьому будинку від свого народження, жив там за власним бажанням і переїжджати не хотів. У будинку є опалення, камін та електрика, будинок придатний для проживання взимку. До нього приходили родичі. З відповідачами знайомі, бо вони поруч проживають, ніяких відносин не підтримують, просто віталися при зустрічах. Бабуся вже померла. ОСОБА_3 зареєстрований у квартирі по АДРЕСА_2 . Він вільно приходив у квартиру, відправляв та забирав пошту. Листи приходили часто, приходять і зараз. Дідусь вірив, що може щось виграти у розіграшах. Участь у них брав більше

10 років. Вперше про такі листи почула десь років 15 назад. Коли дізналася про відчуження майна звернулася з дідусем до психіатра. У дідуся була мінімальна пенсія - 3 700,00 грн, коштів йому постійно не вистачало, для того щоб брати участь у розіграшах, необхідно було замовляти книжки в цьому книжковому клубі. Дідусь для цього брав гроші у всіх. Дідусь та мама мали гарні відносини. У ОСОБА_5 дідусь також позичав гроші, надані в борг суми він записував, суми боргу були незначними. З пенсії дідусь частково погасив борг, відповідально ставився до своїх боргів та намагався їх повертати. Документи на земельну ділянку зберігалися на дачі в будинку у дідуся, він постійно носив їх із собою. Як документи потрапили до відповідачів свідку не відомо. Знайомого нотаріуса дідусь не мав. Грошей від продажу ділянки дідусь не отримував, ніяких значних покупок у той час в нього не було. На капоті своєї машини відповідач змусив дідуся підписати заяву, від адвоката він відмовлятися не хотів. Адвокат дідуся приходив до нього, зачитав йому заяву для апеляції і дідусь її підписав. Згодом відповідач змусив дідуся написати заяву власноруч і підписати її. Грошей на продукти дідусь не позичав, з цим у нього проблем не було, мама залишала для нього їжу в квартирі. Після смерті дідуся в нього в будинку знайшли чисті аркуші паперу з його підписом.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні повідомив, що він є чоловіком ОСОБА_8 і у його дружини був дід ОСОБА_3 , який за свого життя був залежним від участі у конкурсах з метою виграшу призу. Наразі сусіди хочуть відбрати належну йому ділянку та будинок. На дачі він проживав за власним бажанням, їздили до нього часто. Відносини з донькою у ОСОБА_3 були нормальні. Тепер відповідачі виганяють усіх із цього будинку, викликали поліцію. Вважає, що померлий ніколи не хотів продавати земельну ділянку та будинок, оскільки проживав там усе своє життя. ОСОБА_3 був зареєстрований у квартирі по АДРЕСА_2 , приходив туди щоденно, там для нього зажди була залишена їжа. ОСОБА_3 позичав кошти, у нього в тому числі, просив взяти дрібні кредити. У відповідача ОСОБА_3 , напевно, брав гроші в борг. Якби ОСОБА_3 отримав гроші від продажу майна, то не продовжував би брати гроші в борг. Вже після смерті діда відповідач почав заявляти претензії щодо майна, перешкоджав у доступі до будинку. Гроші ОСОБА_3 брав саме на конкурси, харчувався вдома. З дружиною почали жити десь років 12 тому. Також там, по проспекту Лісовому, проживала дружина ОСОБА_3 , але коли почали робити ремонт, вона переїхала на дачу до чоловіка, уже мала похилий вік. Мама дружини під час ремонту жила у своєї подруги в місті, бо не звикла до сільських умов проживання. Особисто не бачив, щоб ОСОБА_3 брав гроші в борг у відповідачів.

Свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні повідомила, що також часто проводила час на спірній ділянці, після смерті ОСОБА_3 стало відомо про відчуження майна на користь сусідів, які згодом почали пред`являти претензії щодо ділянки і не пускали туди нікого. ОСОБА_3 не міг добровільно продати ділянку з дачним будинком, оскільки самостійно довго займався приватизацією і все життя там проживав. Про випадки, коли б поведінка померлого позивача могла насторожити, не пам`ятає. Час на дачі він проводив навіть взимку ще з 90-х років. ОСОБА_3 у квартирі по АДРЕСА_2 в Києві проживати не забороняли, про таке не чула ніколи і свідком такого не була. Про відчуження майна особисто дізналась десь у 2022-2023 році. Від квартири до будинку ОСОБА_3 часту ходив пішки. Про участь в «Клубі сімейного дозвілля» не знала, але чула від його онуки, що ОСОБА_3 постійно приходили листи. Особисто грошей ОСОБА_3 не позичала, він не просив. Про отримання ним значної суми коштів не обізнана, не відомо. Комп`ютером ОСОБА_3 не володів, українською мовою не спілкувався і не писав. Про позики грошей з метою придбання продуктів не знає. Позичав лише для книжкового клубу. Дружина ОСОБА_3 спочатку проживала в квартирі, коли в квартирі йшов ремонт можливо була деякий час в лікарні, оскільки хворіла.

07 серпня 2024 року у судовому засіданні допитано відповідача ОСОБА_18 , як свідка. Він повідомив, що з покійним ОСОБА_3 знайомий ще із дитинства, були сусідами по дачі, мали гарні відносини. Випадково дізналися про наявність судових справ про визнання договору недійсним. Батько про це з покійним не говорив, він про це нічого не знав і до суду сам не звертався, позов не подавав. ОСОБА_3 умови проживання на дачі не влаштовували, тому він запропонував батькові купити його ділянку, щоб він міг купити собі якесь житло, його дружина хворіла. Свідок із родиною планували продати квартиру в місті та вкласти ці кошти в будівництво будинку на цій ділянці. ОСОБА_3 був згоден продати свою ділянку, тому надав батькові довіреність, на підставі якої батько займався документами щодо ділянки. В 2016 році отримали завдаток з продажу квартири в місті та підписали договір купівлі-продажу земельної ділянки з ОСОБА_3 . Гроші ОСОБА_3 віддавав батько. Через деякий час ОСОБА_3 повідомив, що має документи і на дачний будинок. Тоді ми вирішили придбати і будинок. Той будинок був у не найкращому стані. Для цього ОСОБА_3 видав другу довіреність для оформлення документів на будинок. Батько віддав йому гроші. Надалі оформили договір купівлі-продажу та отримали від покійного розписку про отримання коштів. ОСОБА_3 був гарною людиною, підтримував розмову, знав історію, запитував про батьків, товаришували як сусіди. Оформлення документів купівлі-продажу потребувало видачі довіреності батькові, ОСОБА_3 спочатку доглядав дружину, яка хворіла і не мав часу збирати документи, а потім погано почувався через її смерть. ОСОБА_3 передав документи батькові свідка - другому відповідачу, та підписав довіреності. Про наявність у ОСОБА_3 наміру відкликати довіреність ніколи не чув. ОСОБА_3 брав дрібні позики в батька свідка, бо йому не вистачало на життя, допомагав з ремонтом паркану за плату. Також покійний в останні роки брав участь у розіграшах, постійно хотів щось виграти, я його відмовляв від цих розіграшів. Особисто гроші йому в борг не надавав. Про суми, які покійний витрачав на розіграші особисто не знає. Свідком не був, але матір казала, що у покійного були напружені відносини із його сім`єю - його донькою ОСОБА_19 та її донькою, але ім`я не пам`ятає. У квартирі ОСОБА_3 в місті не був, з пошуком нового будинку йому не допомагав. Чи знала сім`я покійного про його наміри продати ділянку не знає. Нотаріуса для підписання довіреності та угод знайшли по рекомендаціях, довіреність свідок бачив у батьків. Особисто з ОСОБА_3 питання довіреностей, продажу ділянки та будинку не обговорював. Оцінку майна робила компанія, яка спеціалізується на оцінці. Ціну покійному озвучував батько свідка, не в його присутності. Під час передачі коштів також присутнім не був та куди покійний планував їх витрати не знає. Була оформлена розписка. До своєї смерті ОСОБА_3 проживав у будинку, необхідності виселяти його не було, оскільки мав інше житло. Особисто був присутній тільки під час оформлення договорів купівлі-продажу, це зайняло години 2-3. Під час видачі другої довіреності ОСОБА_3 переймався смертю дружини.

ОСОБА_3 давно знав нашу сім`ю, тому йому було простіше продати ділянку нашій сім`ї, ніж чужим людям. ОСОБА_3 хотів собі саме будинок купити, а не квартиру, часто кудись ходив. Коли свідок був у батьків, то не часто бачив, щоб до нього приходили. У відносини з його родичами не втручався.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що знала покійного давно, мали гарні сусідські відносини. ОСОБА_3 допомагав та надавав поради чоловікові з питань ремонту. Будинок покійного не був у гарному стані. Сім`я відповідачів вирішили продати квартиру у місті. ОСОБА_3 говорив про продаж своєї земельної ділянки, хотів купити кращий будинок, тому пропонував купити її і відповідачам. У 2015 році у покійного була пропозиція видати довіреність на чоловіка свідка, щоб він займався підготовкою документів для продажу. Також допомагали покійному з їжею. У ОСОБА_3 були погані відносини з його сім`єю, особливо із онукою ОСОБА_21 . Потім відповідачі продали свою квартиру в місті, з`явилися гроші, тому вирішили купити ділянку ОСОБА_3 , а згодом і сам будинок. В 2019 році дізналися про наявність судових справ, про які не знав і сам ОСОБА_3 , був здивований. Для оформлення договорів необхідні були оригінали документів, які покійний і передав чоловікові. Гроші він отримав у відповідачів в будинку на кухні, перерахував їх, склали розписку. Чоловік підвозив ОСОБА_3 до нотаріуса. Його родичам про продаж не повідомляли, бо він мав погані відносини з ними. Після продажу ОСОБА_3 продовжував жити в будинку, його не виселяли. ОСОБА_3 був здивований коли дізнався про наявність судового спору, йому було не зручно перед відповідачами. Також покійний брав участь у розіграшах, захоплювався ними ще при житті його дружини. Після початку судових спорів онука покійного водила його по лікарнях, хотіли визнати його недієздатним. Свідок особисто знайома з його донькою ОСОБА_19 та онукою ОСОБА_21 . Покійному гроші в борг не давала, він просив грошей у чоловіка свідка. Після смерті його дружини грошей більше не просив в борг. Які він суми перераховував не знає, листи з клубу приходили постійно, він туди ходив. Його будинок був у не найкращому стані, про це розповідав чоловік. З родичами продаж ділянки та будинку покійний не обговорював. Документи передав у 2015 році моєму чоловіку без моєї присутності. Також зробив довіреність на мого чоловіка. Дарувати ділянку мені не збирався. Про продаж земельної ділянки у 2016 році дізналася від свого чоловіка. Вартість майна для продажу визначала відповідна фірма, додатково ціну не погоджували з покійним. Вартість складала десь 130 000,00 грн. Куди померлий витратив ці кошти їй не відомо. Після продажу ОСОБА_3 продовжував користуватися земельною ділянкою та будинком. Відносини з родиною він мав погані, за наявності потреби його відвозив чоловік свідка. Розписку щодо земельної ділянки померлий написав особисто, а щодо будинку вже не пам`ятає як саме. Повторно склав розписку не в присутності свідка. В гості покійного не запрошували, іноді він приходив на чай. Для чого йому були потрібні гроші не відомо.

02 жовтня 2024 року у судовому засідання проведено допит свідка ОСОБА_15 . Свідок повідомив, що знає ОСОБА_3 з 1995 року, були сусідами та мали гарні відносини. Час від часу купував продукти у його кіоску, іноді брав їх в борг. Колись також пропонував купити його ділянку з будинком. Нічого дивного за ним не помічав. Із сім`єю ОСОБА_23 знайомий. Про отримання коштів ОСОБА_3 нічого не знає. ОСОБА_24 трохи брав у нього в борг грошей, дуже сподівався на виграш у лотереї. Кошти давав йому, десь 200,00 грн - 300,00 грн. Про продаж ним ділянки з будинком дізнався вже після його смерті. Більше нічого не відомо стосовно обставин справи.

25 лютого 2024 року у судовому засіданні досліджено відеозапис розмови адвоката

Данилова Ю.В. з ОСОБА_3 .

Представник правонаступника позивача - адвокат Данилов Ю.В., у судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Додатково зауважив, що відповідачами не підтверджено наявність поганих відносин між ОСОБА_3 та його родиною, джерело походження такої інформації не вказано. На момент укладення спірних правочинів ОСОБА_3 було 76 років. ОСОБА_5 забрав у людини похилого віку його житло, не повідомив його родину про наміри ОСОБА_3 продати земельну ділянку. ОСОБА_5 вчинив всі можливі дії аби ввести людину похилого віку в оману з метою незаконного заволодіння земельною ділянкою. Окремо звернув увагу, що у вказаній місцевості приватизувати земельну ділянку зміг лише

ОСОБА_3 , у родини ОСОБА_23 право власності на їх земельну ділянку не зареєстровано. Вказане також свідчить про відсутність намірів у ОСОБА_5 саме допомогти своєму сусідові, який мав похилий вік та психічне захворювання. І навпаки, підтверджує заволодіння земельною ділянкою незаконним шляхом через зловживання довірою. ОСОБА_3 не мав достатньо коштів, через своє захоплення лотереями і бажання отримати виграш, перебував на обліку у психіатра. Брав гроші в борг в родини ОСОБА_23 та вважав себе винним. Також ОСОБА_3 був юридично не обізнаною людиною, тому не міг розуміти як вчиняється відчуження нерухомого майна. Він довіряв

ОСОБА_5 , тому підписав усі запропоновані йому документи взамін на чергову позику. Дивним також є вибір нотаріуса, оскільки не зрозуміло чому ОСОБА_3 обрав нотаріуса, який територіально знаходився поза межами місцевості його проживання. Видана довіреність містить повноваження подарувати спірну земельну ділянку дружині ОСОБА_5 , водночас, через півтора роки відповідач вчинив саме продаж майна. Кошти від продажу земельної ділянки ОСОБА_3 передані не були. Також ОСОБА_5 не зазначає джерела походження у нього таких коштів. При цьому, ринкова вартість земельної ділянки у цій місцевості значно вища. ОСОБА_5 мав намір саме дочекатися смерті ОСОБА_3 і лише після цього вступити у фактичне користування майном. Також ОСОБА_5 було достеменно відомо з якою саме метою ОСОБА_3 позичав кошти, він сам про це йому неодноразово розповідав. На харчування він коштів не потребував, оскільки регулярно ходив до своїх рідних, які проживали поруч. ОСОБА_5 через своє невдоволення наявністю судових спорів примусив ОСОБА_3 підписати розписку про отримання коштів, точної суми він не знав, грошей ніколи не отримував. ОСОБА_3 за свого життя не зміг повірити в те, що земельна ділянка йому більше не належить, він там проживав все своє життя та не збирався переїжджати. З наведених обставин вбачається, що відбулася безоплатна передача земельної ділянки. З приводу шахрайських дій ОСОБА_5 розпочато досудове розслідування в рамках кримінального провадження. Всі правочини було укладено вже після смерті дружини ОСОБА_3 з метою уникнення необхідності отримання її згоди на вчиненя таких правочинів. Про відчуження будинку ОСОБА_3 взагалі не знав. Ця інформація стала відомою лише після відкриття спадщини. Цю інформацію приховувала і Приватний нотаріус Київського міського ноатріального округу Марчук К.М. Копія розписки про отримання грошових коштів після відчуження будинку є підробленою та не містить дати її вчинення. ОСОБА_3 сам стверджував, що підписував у нотаріуса якісь документи, але їх зміст не читав, намірів видавати довіреності та відчужувати своє майно не мав, грошей не отримував.

З огляду на викладене позов просив задовольнити.

Представник правонаступника позивача - адвокат Драюк І.В., у судовому засіданні позов підтримала. Вказала, що ОСОБА_3 був пенсіонером, мав похилий вік, хворів на психічне захворювання, період його виникнення не відомий. У зв`язку із наявними психічними розладами витрачав усі кошти на гру в лотерею, мав нав`язливу ідею отримання виграшу. Пенсії, яку він отримував, для участі у таких розіграшах не вистачало, тому він почав позичати кошти у знайомих. Сусід ОСОБА_3 постійно позичав йому кошти та вів їх облік. Через це використовував пенсіонера для безоплатного виконання робіт, з метою повернення усіх боргів вирішив переоформити на свою дружина та сина земельну ділянку та будинок ОСОБА_3 . Попросив у ОСОБА_3 всі необхідні документи, обґрунтовуючи це іншими причинами, та запропонував йому нотаріально посвідчити його наявну заборгованість. У нотаріуса Панченко П.Т. не розумів змісту наданих для підпису документів, так відповідач отримав відповідну довіреність на вчинення розпорядження майном. Після смерті дружини ОСОБА_3 у вересні 2016 року, відповідач, діючи від імені психічно хворої людини, вчинив відчуження нерухомого майна на користь свого сина. Гроші ОСОБА_3 не передав. Ще через три місяці, в грудні 2016 року, аналогічним способом відповідач здійснив відчуження садового будинку. Саме тому ОСОБА_3 звернувся до суду з відповідним позовом про визнання довіреності та договору недійсними. Про відчуження садового будинку ОСОБА_3 не було відомо. Відповідач змусив ОСОБА_3 поставити свій підпис у розписках про отримання коштів від продажу земельної ділянки та садового будинку та змусив ОСОБА_3 відмовитися від позову, змушували його подавати заяви до суду. Під час судових проваджень ОСОБА_3 помер. Єдиним його правонаступником є його донька ОСОБА_4 . Вичнені ОСОБА_3 правочини є недійсними, оскільки він був психічно хворою людиною. ОСОБА_5 ввів його в оману та своїми зловмисними діями отримав довіреності на підставі якої здійснив продаж спірної земельної ділянки та садового будинку. Кошти пенсіонерові не передав. Оскаржувані договори не відповідали внутрішній волі ОСОБА_3 , він не розумів наслідків їх укладення, продовжував користуватися спірним майном до дня своїє смерті.

З урахуванням викладеного позов просила задовольнити.

Представник відповідачів - адвокат Бойчук Н.П., у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Підтримала свої попередні доводи про те, що оспорювана довіреність від

20 травня 2015 року датована ще до того, як позивач вступив до книжкового клубу (2016 рік). Натомість сторона позивача посилається на те, що саме залежність позивача від придбання книг задля очікування виграшу, спонукали його позичати кошти у ОСОБА_5 , який, користуючись тим, що позивач не мав можливості повернути кошти, змусив його підписати оспорюваний правочин.

Крім того, представник відповідачів зауважує, що нормативне обгрунтування заявлених вимог позивача та його представника грунтується на положенні статті 230 ЦК України, що передбачає навмисне введення сторони правочину в оману щодо обставин, що мають істотне значення. Однак, обман має місце тоді, коли сторона заперечує наявність обставин, що можуть перешкоджати вчиненню правочину, або існування яких замовчується.

В даному конкретному випадку, довіреності вчинялися послідовно, за власною волею

ОСОБА_3 , без жодного тиску та без введення його в оману відповідачами. Батько позивачки самостійно передав правовстановлюючі документа на майно відповідачам, підписав розписки, що свідчить про відплатність договорів купівлі-продажу та володіння інформацією щодо розвитку подій.

Також посилається представник відповідачів на наявність висновку судово-психіатричної експертизи від 13 березня 2023 року № 225, що проводилася на підставі ухвали суду в межах розгляду цивільної справи 755/6326/21, за клопотанням сторони позивача. З даного висновку вбачається, що ОСОБА_3 під час оформлення ним довіреностей від 20 травня 2015 року та 06 грудня 2016 року не виявляв ознак психічного розладу, усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марчук К.В. у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином, неодноразово направляла на адресу суду листи про розгляд справи за її відсутності.

Дослідивши матеріали справи, аудіо та відеозаписи, оцінивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення представників сторін, покази свідків, суд приходить до таких висновків.

Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 047038 ОСОБА_3 на підставі рішення Київської міської ради від 14 липня 2011 року № 806/6193 передана у власність земельна ділянка площею 0,0502 га, розташована по АДРЕСА_1 ; цільове призначення - ведення колективного садівництва; кадастровий номер земельної ділянки на праві власності належить земельна ділянка - :66:148:0141.

До позовної заяви про оскарження правочинів стосовно земельної ділянки позивачем також долучено копію довіреності від 20 травня 2015 року, якою ОСОБА_3 уповноважує ОСОБА_5 та/або ОСОБА_6 , як разом так і кожного окремо користуватися та розпоряджатися, в тому числі, подарувати ОСОБА_7 , земельну ділянку площею 0,0502 га, кадастровий номер :66:148:0141, яка розташована по АДРЕСА_1 ; цільове призначення: для ведення колективного садівництва, яка належить йому на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 047038, виданого 11 вересня 2012 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації). Довіреність підписана Панченком П.Т., зареєстрована в реєстрі за № 439, посвідчена Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В.

Відомості про реєстрацію даного правочину внесені до Єдиного реєстру довіреностей, про що свідчить Витяг про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей № 28918386.

Згідно договору купівлі-продажу від 30 вересня 2016 року ОСОБА_3 , від імені якого діяв ОСОБА_5 на підставі довіреності, посвідченої Марчук К.В., Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 20 травня 2015 року за реєстровим № 439, відчужив ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,0502 га, кадастровий номер :66:148:0141, яка розташована по АДРЕСА_1 ; цільове призначення: для ведення колективного садівництва.

Відповідно до пункту 2 Договору продаж земельної ділянки вчинено за 127 799,00 грн, які покупець повністю сплатив продавцю. Договір підписаний продавцем (в особі представника) ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_6 , посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., зареєстрований в реєстрі за № 802.

В матеріалах справи також міститься витяг з Єдиного реєстру довіреностей щодо перевірки дійсності довіреності, датований 30 вересня 2016 року, № 32252935.

Відомості про право власності ОСОБА_6 на дану земельну ділянку внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, про що свідчить відповідна довідка, сформована 09 липня 2019 року.

13 листопада 2019 року відповідачем долучено до матеріалів справи копію розписки

ОСОБА_3 , в якій зазначається, що 20 травня 2015 року він дав довіреність ОСОБА_5 , посвідчену Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В.

ОСОБА_5 , який діяв на підставі довіреності та за попередньою їх домовленістю продав земельну ділянку по АДРЕСА_1 , по ціні та умовам, що були ними узгоджені. Гроші від продажу земельної ділянки ОСОБА_5 передав йому в повному обсязі в сумі близько 128 000 грн. Моральних та матеріалих претензій до ОСОБА_5 він не має.

Розписка не датована, викладена російською мовою, підписана ОСОБА_3 .

До відповіді на відзив представником позивача долучено матеріали на підтвердження відкриття кримінального провадження № 0008252 за частиною першою статті 190 КК України стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо подій, викладених у позові.

Також долучено копію ухвали про відкриття провадження № 754/12559/18 (провадження

№ 2-о/754/468/18) за заявою ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_3 недієздатним та призначення її опікуном.

Крім того, на підтвердження того, що позивач був книголюбом, купував книги в книжковому клубі та вірив у те, що виграє цінні подарунки, до відповіді на відзив представником долучено різноманітні агітаційні листи та брошури з відповідною заохочувальною інформацією.

З свідоцтва про право власності від 20 грудня 2012 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) вбачається, що садовий будинок АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

До позовної заяви про оскарження правочинів, що стосуються садового будинку, також долучено копію довіреності від 22 грудня 2016 року, якою ОСОБА_3 уповноважує ОСОБА_5 та/або ОСОБА_6 , як разом так і кожного окремо користуватися та розпоряджатися, садовим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер в ДРРП .

Довіреність підписана ОСОБА_3 , зареєстрована в реєстрі за № 1067, посвідчена Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В.

Згідно договору купівлі-продажу від 22 грудня 2016 року ОСОБА_3 , від імені якого діяв ОСОБА_5 на підставі довіреності, посвідченої Марчук КВ., Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 06 грудня 2016 року за реєстровим № 1067, відчужив ОСОБА_6 садовий будинок загальною площею 112,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер в ДРРП .

Відповідно до пункту 2 Договору продаж садового будинку вчинено за 59 405,00 грн, які покупець повністю сплатив продавцю до укладення цього договору, що підтверджує продавець (в особі представника) своїм підписом на цьому договорі.

Договір підписаний продавцем ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_6 , посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., зареєстрований в реєстрі за № 1142.

Також до позову долучено копію розписки ОСОБА_3 , в якій зазначається, що він підтверджує той факт, що ОСОБА_5 , на ім`я якого 20 травня 2015 року він видав довіреність, посвідчену Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В. та зареєстровану в рєєстрі за № 439, продав садовий будинок загальною площею 112, 8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер в ДРРП , ОСОБА_6 по ціні та на умовах, які були попередньо погоджені з ним. ОСОБА_5 гроші, отримані від продажу будинку повернув йому у повному обсязі. Моральних та матеріальних претензій до ОСОБА_5 у нього немає.

Розписка не датована, виготовлена друкарським шрифтом, містить підпис ОСОБА_3 .

В протоколі судового засідання в межах цивільної справи № 754/12559/18 про визнання ОСОБА_3 недієздатним, копія якого долучена до позову про оскарження правочинів щодо судового будинку, зафіксовано заперечення ОСОБА_3 щодо факту продажу земельної ділянки.

У матеріалах справи також наявна копія висновку судово-психіатричного експерта від

13 березня 2023 року № 225, складеного експертами Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України», складений на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року за наслідками проведення посмертної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - висновок).

З висновку встановлено, що на вирішення експертові поставлено такі запитання: 1) Чи хворів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на психічну хворобу? 2) Чи розумів ОСОБА_3 значення своїх дій та міг керувати ними в момент вчинення ним 20 травня 2015 року правочину, а саме: підписання довіреності на право відчуження належної йому земельної ділянки? 3) Чи розумів ОСОБА_3 значення своїх дій та міг керувати ними в момент вчинення ним 06 грудня 2016 року правочину, а саме: підписання довіреності на право відчуження належного йому садового будинку?

Для проведення експертного дослідження експертам надано матеріали цивільної справи № 755/6326/21 та медичну карту амбулаторного хворого № 969 з Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 від 19 липня 2018 року на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В описовій частині висновку міститься інформація, що відповідно до медичної картки амбулаторного хворого № 969 із Київської психоневрологічної лікарні № 2 вперше до дільничного психіатра звернувся 19 липня 2018 року, зазначено: «На прийомі у супроводі онуки вперше, згоду на огляд підписує, але суті не розуміє. Скарги на періодичний головний біль. ОСОБА_25 захворювання: зі слів онуки, у пацієнта 2 роки тому померла дружина. Після її смерті він став неуважний, розсіяний, став робити безглузді вчинки, грає у «різні лотереї», «листи щастя», програє всі свої гроші, багато грошей бере в борг. Продав майже все своє майно. Хворим себе не вважає. Звертається до лікаря з «профілактичною» метою. Спадковість психологічно обтяжену заперечує. Розвиток без особливостей. Освіта вища (педагогічна). Служив в армії. Пенсіонер. Вдівець, має доньку. Проживає з родиною доньки. Відносини «різні», але пацієнт на родичів не скаржиться. Соматично: практично сліпий на праве око (є інвалідом ІІІ групи), є двобічна пахова кила, ЧМТ, ТВС, венеричні захворювання, гепатити, алергії заперечує. Вживання алкоголю, наркотиків заперечує. Зі слів пацієнта у віці

18-20 років працював з небезпечними речовинами «дустом», після того страждає на головний біль, схильність до зниженого тиску. Орієнтований в особистості, місці в часі орієнтується грубо. Контакт формальний. Багатослівний не по суті, не послідовний. Метушливий, тривожний. Слабодушний. Настрій мінливий. Мислення уповільнене, туго рухливе. Продуктивних розладів не виявлено. Пам`ять виражено знижена, особливо на поточні події. Інтереси обмежені. Суїцидальних тенденцій не виявляє. Критика до своєї неспроможності відсутня. Діагноз «Органічне ураження ЦНС судинного ґенезу з наростаючим недоумством». Від лікування пацієнт відмовляється. Підстав для примусового лікування немає. 08 лютого 2019 року на прийомі у супроводі онуки. Скарги соматичного характеру, задишка, періодичний головний біль, поганий зір. Багатослівний не по суті, не послідовний. Відповідає не в плані заданого питання. Дратівливий, імпульсивний. Мислення уповільнене, туго рухоме, без продуктивних розладів. Пам`ять виражено знижена. Суїцидальні думки заперечує. Критика відсутня. Діагноз «Органічне ураження ЦНС» Зі слів онуки продовжує грати в різні лотереї, позичає гроші.

Експертами також зазначено, що на підставі ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 13 листопада 2019 року ОСОБА_3 17 березня 2020 року проходив АСПЕ в Київському міському центрі судово-психіатричної експертизи. У психічному стані експертами зазначено: «Підекспертний у спілкуванні метушливий, багатослівний, неспокійний. Доступний формальному мовному контакту. На запитання відповідає часто не по суті, у бесіді важко коригується, не до кінця розуміє мету експертизи. Вважає, що він прийшов, перевірити свій психічний стан, але юридичні наслідки обстеження не розуміє. Мова підекспертного не послідовна, у сповільненому темпі, з вираженою схильністю до застрягання на несуттєвих деталях, з обмеженим словниковим запасом, у висловлюваннях своїх думок часто утруднюється, потребує корекції, додаткових запитань. Настрій підекспертного хворобливо не змінений. Емоційні прояви поверхневі, з елементами парадоксальності, благодушності. Наявність розладів сприйняття у минулому та в теперішньому часі заперечує, маячних, суїцидальних ідей не висловлює. Увага в клінічній бесіді вкрай нестійка, важко зосереджується, з важкістю переключається, потребує постійного притягнення уваги до деталей запитання. Виявляє значно знижену пам`ять на минулі та поточні події. Плутається в датах свого життя, потребує уточнюючих запитань. Події недавнього минулого пам`ятає погано, плутається в їх послідовності. Інтелект підекспертного дещо знижений, зі схильністю до конкретних умозаключень. Мислення не послідовне, у сповільненому темпі, з вираженою ригідністю у переключанні, схильністю до застрягання на несуттєвих деталях, міркування аморфні, нецілеспрямовані, критика до свого стану, прогностична здатність недостатні. Підексперний недоладно розповідає про своє життя. На багато запитань надати відповідь не може. Про особливості поточної судової ситуації розповідає недоладно, відривчасто, говорить що він «загнал себя в долговую яму», «внес дисонанс в семью». Не може пояснити свої вирази. Говорить, що він бажав «разбогатеть». Непослідовно, недоладно розповідає, що робив борги. Говорить, що йому не вистачало для життя. Потім починає розповідати, що він незабаром виграє велику суму, треба лише трошечки почекати. Був впевнений, що отримає гроші і віддасть всі борги. Недоречно, із запалом починає розповідати, як самостійно будував будинок. Як сусід по дачі захоплювався його роботою. На запитання про продаж земельної ділянки реагує з подивом та обуренням. Говорить, що у нього не було в думках продавати дачу. Говорить, що дійсно підписував «якісь документи», недоречно заявляє: «Я всю жизнь какие-то документи підписую». Говорить, що він не читав ніяких документів, пам`ятає його кудись возив сусід і він щось підписував. Обставини підписання документів, дату визначити не може. Критика до ситуації у підекспертного недостатня. Відповіді на запитання: « ОСОБА_3 виявляє ознаки стійкого хронічного психічного розладу - «Органічне ураження головного мозку поєднаного (травматичного, судинного) ґенезу з вираженим психоорганічним синдромом. За своїм психічним станом ОСОБА_3 не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними».

Надаючи обґрунтування та пояснення даних про психічний стан особи та фактів, які встановлені та виявлені при дослідженні об`єктів експертизи експерти зазначили, що в наданих об`єктах експертизи не міститься будь-яких відомостей про те, що ОСОБА_3 лікувався чи обстежувався в психіатричних закладах вщент до 2018 року. З матеріалів цивільної справи відомо, що 20 травня 2015 року ОСОБА_3 , який діяв від свого імені оформив довіреність користуватися та розпоряджатися на належну йому на праві власності земельну ділянку ОСОБА_5 та/або ОСОБА_6 . Відомо, що довіреність була посвідчена нотаріусом, власноруч підписана ОСОБА_3 у присутності нотаріуса, особу ОСОБА_3 було встановлено, дієздатність його перевірено. З матеріалів цивільної справи відомо, що 06 грудня 2016 року ОСОБА_3 , який діяв від свого імені оформив довіреність на право користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності садовим будинком ОСОБА_5 та/або ОСОБА_6 . Відомо, що довіреність була посвідчена нотаріусом, власноруч підписана ОСОБА_3 у присутності нотаріуса, особу ОСОБА_3 було встановлено, дієздатність було перевірено. На момент підписання довіреностей на право користування та розпорядження належною ОСОБА_3 земельною ділянкою та садовим будинком ОСОБА_5 та/або ОСОБА_6 підекспертний не був позбавлений дієздатності. Вперше до дільничного психіатра підекспертний звернувся 19 липня 2018 року: «Зі слів онуки, у пацієнта 2 роки тому назад померла дружина. Після її смерті він став неуважний, розсіяний, став робити безглузді вчинки, грає у «різні лотереї», «листи щастя», програє всі гроші, багато грошей бере в борг. Продав майже все своє майно». В структурі психопатології психіатром фіксувалося виражене зниження пам`яті, значні афективні порушення, відсутність критики до свого стану, встановлювався діагноз: органічне ураження ЦНС судинного ґенезу з наростаючим недоумством. При повторному огляді психіатром диспансеру

08 лютого 2019 року при наявності у підекспертного вищезазначених психопатологічних порушень зостановлювався діагноз: органічне ураження ЦНС. Під час первинного огляду підексперного 19 липня 2018 року лікарем-психіатром диспансеру онука не посилається на будь-які порушення психіки, розлади пам`яті, інтелекту, порушення свідомості, продуктивної психопатологічної симптоматики на період 2015-2016 років.

Під час огляду амбулаторною судово-психіатричною експертною комісією КМЦСПЕ

17 березня 2020 року у підекспертного були виявлені психічні розлади органічного регістру: інтелектуально-мнестичне зниження, зміни в афективній сфері, недостатність критичної та прогностичної здатності. Експерти прийшли до висновку, що вищезазначена психопатологічна симптоматика, враховуючи анамнестичні дані (перенесені в минулому травми голови, гіпотонія) відповідає діагностичним критеріям стійкого хронічного психічного розладу - «Органічне ураження головного мозку поєднаного (травматичного, судинного) ґенезу з вираженим психоорганічним синдромом. За своїм психічним станом ОСОБА_3 не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними».

Експерти зауважили, що матеріали цивільного провадження не містять відомостей про позбавлення дієздатності ОСОБА_3 .

Помер ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 81 року.

Експерти зазначили також, що покази свідків по справі № 755/6326/21 носять суперечливий характер.

Медична документація не містить свідчень про наявність будь-яких порушень психіки у ОСОБА_3 , а саме: розладів пам`яті, інтелекту, порушень свідомості, продуктивної психопатологічної симптоматики станом на момент вчинення ним (правочину) довіреності на право відчуження належної йому земельної ділянки 20 травня 2015 року, а також на момент вчинення ним

06 грудня 2016 року правочину, а саме: підписання довіреності на право відчуження належного йому садового будинку.

Таким чином, із аналізу вищенаведених об`єктивних даних, зіставляючи об`єктивні та суб`єктивні дані та їхню узгодженість між собою, вбачається, що в період, який цікавить суд, тобто на момент вчинення ним (правочину) довіреності на право відчуження належної йому земельної ділянки 20 травня 2015 року, а також на момент вчинення ним 06 грудня 2016 року правочину, а саме підписання довіреності на право відчуження належного йому садового будинку, ОСОБА_3 не виявляв ознак психічного розладу, за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

З урахуванням викладеного, експертами Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України» зроблено висновки, що:

1) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент вчинення ним (правочину) довіреності на право відчуження належної йому земельної ділянки

20 травня 2015 року, а також на момент вчинення ним 06 грудня 2016 року правочину, а саме підписання довіреності на право відчуження належного йому садового будинку, не виявляв ознак психічного розладу, за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. Відповідно до медичної карти амбулаторного хворого № 969 з Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 вперше у ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , психічний розлад - Органічне ураження ЦНС судинного ґенезу з наростаючим недоумством зафіксовано психіатром 19 липня 2018 року.

2) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент вчинення ним правочину, а саме 20 травня 2015 року, за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними;

3) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент вчинення ним правочину, а саме 06 грудня 2016 року, за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Судом досліджено відеозапис розмови ОСОБА_3 з адвокатом Даниловим Ю.В.,

ОСОБА_3 спілкувався російською мовою. Зі слів адвоката вказаний відеозапис зроблено п`ять років тому, у 2020 році перед подачею апеляційної скарги на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року про закриття провадження у справі. Сторони не заперечували, що на відеозаписі зафіксовано розмову саме з ОСОБА_3 .

З дослідженого відеозапису вбачається, що ОСОБА_3 у розмові не послідовний, говорить багато інформації, що не стосувалася теми спілкування, однак стверджує, що земля належить йому, ОСОБА_23 не віддавав її. Також говорить, що не «втримав землю, яку відвоював батько». Припускає наявність у нього залежності, знає про наявність боргів, десь 150 000,00 грн. Гроші позичав протягом

5-ти років. Брав в борг постійно. Не заперечує, що підписував документи, але їх зміст не з`ясував. Документацію на земельну ділянку та будинок надавав. Оригінали досі знаходяться у них (імовірно ОСОБА_23 ), назад не просив. Вважає, що документація нікуди не подінеться, з нею нічого не станеться, можна забрати. Не заперечує, що підписував і договір. До підписання договору йому давали кошти. Також говорить, що ОСОБА_26 (імовірно ОСОБА_5 ) все записував.

Досліджуючи обставини справи та аналізуючи застосування сторонами нормативно-правових актів в обгрунтування заявленої позиції, мотивуючи ухвалене рішення, суд виходить з такого.

За змістом пунктів 5, 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від

10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) міститься висновок про те, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській правовій максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

ОСОБА_4 , як правонаступник ОСОБА_3 , просить визнати недійсними довіреності від 20 травня 2015 року, посвідчену Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., зареєстровану у реєстрі за № 439 та довіреність від 06 грудня 2016 року, посвідчену Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., зареєстровану у реєстрі за № 1067 та укладені на їх підставі договір купівлі-продажу земельної ділянки від 30 вересня

2016 року, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., зареєстрований у реєстрі за № 802, та договір купівлі-продажу садового будинку від 22 грудня

2016 року, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., зареєстрований у реєстрі за № 1142.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 , як правонаступник ОСОБА_3 зазначає, що ОСОБА_3 не розумів факт видачі довіреності від 20 травня 2015 року та довіреність від

06 грудня 2016 року та юридичних наслідків його дій, внаслідок наявності у нього психічного захворювання.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (частини перша, третя статті 237 ЦК України).

Відповідно до статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Згідно зі статтею 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

У постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 908/3467/19 зазначено, що представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє. Тобто, правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють, незалежно від того, вчиняється такий правочин з перевищенням наданих представнику повноважень, чи без такого перевищення. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. Представник, який вчиняє правочин від імені довірителя сам з собою, завжди знаходиться в ситуації конфлікту інтересів, адже інтерес різних сторін правочину не співпадає. Зокрема, у випадку укладення договору купівлі-продажу, інтерес продавця полягає у реалізації товару за найбільшу ціну, а інтерес покупця - за найменшу, інтерес продавця полягає у скороченні строків розрахунку, а покупця - у їх збільшенні, тощо. У випадку укладення представником правочину з самим собою довіритель не повинен доводити, що цей правочин укладено не в його інтересах, збитковість правочину, недобросовісність чи нерозумність дій довірителя. Тобто положення частини третьої статті 238 ЦК України надають довірителю право визнати недійсним відповідний правочин, незалежно від того на яких умовах він укладений. На довірителя не покладається тягар доведення невигідності умов такого договору, його збитковості. Його укладення не в інтересах довірителя презюмується. Вчинення правочину щодо самого себе, тобто не в інтересах довірителя, а у своїх власних, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Правило, передбачене частиною третьою статті 238 ЦК України, покликане гарантувати інтереси особи, яку представляють, від можливих зловживань з боку представника.

У постанові від 06 липня 2022 року у справі № 909/276/21 Верховний Суд вказав, що для цілей застосування частини третьої статті 238 ЦК України словосполучення «у своїх інтересах» потрібно розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є.

У постанові Верховного Суду від 30 серпня 2022 року по справі № 234/11122/18 зазначено, що згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними визначенні у статті

225 ЦК України.

Частинами першої, другої цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи.

У постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16- ц, від

12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15 зазначається, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із частинами першою, другою статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Висновок експерта не має наперед установленоі? сили та переваги над іншими джерелами доказів, однак підлягає перевірці и? оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному и? об`єктивному розгляді всіх обставин справи в сукупності. Незгода з висновком експерта повинна бути вмотивована відповідним рішенням суду. Про це у своїй постанові від 5 червня 2024 року зазначила колегія суддів Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду по справі № 490/10276/18.

Як уже зазначалося рашіне, ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від

14 листопада 2022 року по справі № 755/6326/21 призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено Державній установі «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків міністерства охорони здоров`я України». У розпорядження експертам надано матеріали цивільної справи № 755/6326/21 та медичну карту Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 амбулаторного хворого ОСОБА_3 № 969.

За результатами проведеного експертного дослідження експертами зроблено висновки, що:

1) ОСОБА_3 на момент вчинення ним (правочину) довіреності на право відчуження належної йому земельної ділянки 20 травня 2015 року, а також на момент вчинення ним 06 грудня 2016 року правочину, а саме підписання довіреності на право відчуження належного йому садового будинку, не виявляв ознак психічного розладу, за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. Також ОСОБА_3 на момент вчинення ним правочину, а саме 20 травня 2015 року та 06 грудня 2016 року за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Відомості про наявність у ОСОБА_3 психічного розладу - Органічне ураження ЦНС судинного ґенезу з наростаючим недоумством, зафіксовано психіатром лише 19 липня 2018 року. Тобто, значно пізніше дати вчинення спірних правочинів.

Відомостей про наявність у ОСОБА_3 психічних розладів станом на дату вчинення спірних правочинів або раніше матеріали справи не містять.

Суд також враховує, що з клопотанням про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи у справі № 755/12185/19 сторони не зверталися.

Таким чином, з урахуванням наведеного, правових підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними не встановлено, позивачем не надано доказів абсолютної неспроможності ОСОБА_3 в момент вчинення правочинів розуміти значення своїх дій. Сам по собі факт наявності у ОСОБА_3 психічної хвороби, діагностованої в 2018 році, не є достатнім доказом його неспроможності в межах, необхідних для видачі довіреностей на розпорядження своїм майном та підписання відповідних договорів, та не спростовує презумпцію його психічного здоров`я. Також позивачем не обгрунтовано наявність у ОСОБА_3 на момент вчинення правочинів, стану, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто позивачем не доведено відсутність у ОСОБА_3 вільного волевиявлення, яке відповідало саме його внутрішній волі, на вчинення конкретних правочинів.

Стосовно посилання позивача на вчинення ОСОБА_3 правочинів під впливом оману суд зазначає таке.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, щодо того, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

Як вбачається з частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У частині першій статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі № 293/780/18, від 28 квітня 2020 року у справі № 263/16688/17, від 02 жовтня

2019 року у справі № 140/2589/15-ц, від 17 лютого 2022 року у справі № 307/3807/19, від 01 листопада 2023 року у справі № 317/2213/21.

Як роз`яснено у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року

№ 9 правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно з пунктом 20 цієї постанови правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Статтею 229 ЦК України визначено, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 727/11811/18 (провадження № 61-19049св19) йдеться про те, що обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».

Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку про те, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Аналогічна правова позиції викладена у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 642/1970/19 (провадження № 61-2901св21).

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Позивачем не доведено факту введення ОСОБА_3 в оману з боку відповідача при вчиненні спірних правочинів, які були вчинені за добровільної згоди сторін, і що позивач добре розумів та усвідомлював умови, зміст та правову природу цих правочинів.

Підстави для визнання оспорюваного договору недійсним відсутні з огляду на недоведеність обставин помилки ОСОБА_3 чи обману зі сторони відповідачів, передбачених статтею 230 ЦК України.

Доводи про те, що ОСОБА_3 вважав, що підписує якийсь документ, що посвідчує його боргові зобов`язання, оцінюються критично з огляду на те, що з матеріалів справи вбачається, що в органі опіки та піклування як недієздатний або обмежено дієздатний ОСОБА_3 станом на дату видачі довіреностей не перебував, належних та допустимих доказів на підтвердження того що, вчиняючи оспорювані правочини, він помилився щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи таких правочинів, прав та обов`язків сторін за цими правочинами не надано.

Суд також враховує, що спірні довіреності вчинені з інтервалом майже в рік, посвідчені нотаріусом, документи для вчинення спірних правочинів ОСОБА_3 передава добровільно.

Суперечлива поведінка самого ОСОБА_3 безпосередньо перед зверненням до суду із позовом, з урахуванням наявності у нього у подальшому психічного розладу, не може слугувати доказом його помилки у природі вчинених ним правочинів та, відповідно, підставою для визнання таких правочинів не дійсними.

Оцінюючи посилання позивача на відсутність у повіреного ОСОБА_5 повноважень на відчуження належного ОСОБА_3 майна, шляхом укладення договорів купівлі-продажу, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Стаття 241 ЦК України застосовується лише тоді, коли представник має повноваження на вчинення правочину, але вчиняє його з перевищенням їх обсягу.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17, від 22 серпня 2024 року у справі № 442/5893/21.

З дослідженої довіреності від 20 травня 2015 року, посвідченої Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., зареєстрованої в реєстрі за № 439, встановлено, що ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_5 та/або ОСОБА_6 , як разом так і кожного окремо, користуватися та розпоряджатися, в тому числі, подарувати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , земельною ділянкою площею 0,0502 га, кадастровий номер 8 000 000 000:66:148:0141, яка розташована по АДРЕСА_1 . Ддя цього довіритель надав їм право, в тому числі представляти його інтереси в органах нотаріату, перед суб`єктами оціночної діяльності, в органах обліку та технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна. В тому числі надав їм право, зокрема, укласти договір дарування із зазначеною особою, укласти, визначаючи умови та ціну на власний розсуд, договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, здійснювати готівкові та/або безготівкові розрахунки, сплачувати необхідні збори, мито, інші платежі.

Довіреність підписано Панченком П.Т. у присутності нотаріуса, особу його встановлено, дієздатність перевірено.

З дослідженої довіреності від 06 грудня 2016 року, посвідченої Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., зареєстрованої в реєстрі за № 1067, встановлено, що ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_5 та/або ОСОБА_6 користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності майном, садовим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер в ДРРП . Для цього надав їм (йому, їм) право представляти його інтереси, в тому числі, в органах нотаріату, в органах обліку та технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, а також укласти, визначаючи умови та ціну на власний розсуд, договір купівлі-продажу, попередній договір та будь-які інші необхідні договори, підписувати вказані договори, здійснювати готівкові/безготівкові розрахунки за укладеними договорами, сплачувати необхідні платежі, в тому числі обов`язкові, податки, мито, збори, плату нотаріусу.

Довіреність підписано ОСОБА_3 у присутності нотаріуса, особу його встановлено, дієздатність перевірено.

Таким чином, кожна зі спірних довіреностей передбачала право повіреного/повірених, як разом, так і кожного окремо, укласти від імені ОСОБА_3 договір купівлі-продажу відповідного нерухомого майна, а стосовно земельної ділянки площею 0,0502 га, кадастровий номер 8 000 000 000:66:148:0141, яка розташована по АДРЕСА_1 , також право укласти договір дарування з конкретно визначеною особою.

Отже, укладення ОСОБА_5 від імені та в інтересах ОСОБА_3 , договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 вересня 2016 року, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., зареєстрованого в реєстрі за № 802, та договору купівлі-продажу садового будинку від 22 грудня 2016 року, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1142, відбулося в межах наданих довірителем повноважень.

Оцінюючи факт вчинення від імені та в інтересах ОСОБА_3 правочину ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 як підставу для визнання правочину недійсним, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Верховний Суд України в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від

06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не відсутність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання.

Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.

Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.

У постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18) зроблено висновок щодо застосування статті 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин, наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють».

Верховний Суд у постанові від 10 липня 2024 року у справі № 759/25757/21, провадження

№ 61-4139св24, зазначив таке.

Згідно з частиною першою статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє.

Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя (постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 541/2700/16-ц, від 08 лютого 2021 року у справі № 727/10189/17).

В постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18 зазначено, що відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і іншої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) вчинення представником дій в межах наданих йому повноважень.

Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому, не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.

У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2022 року у справі № 161/20878/19 вказано, що для задоволення позову за статтею 232 ЦК України має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.

Укладення договору купівлі-продажу, у ситуації коли від імені продавця діє представник (мати відповідача), саме по собі не свідчить, що наявна зловмисна домовленість представника із іншою стороною - покупцем (син представника) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року у справі № 554/10202/13-ц).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від

25 березня 2024 року у справі № 458/229/18 зазначено, що: «з урахуванням змісту статті 244 ЦК України та принципу розумності, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Тобто довіреність має містити повноваження представника необхідні для представництва довірителя перед третіми особами, а не обов`язки представника перед особою, яку він представляє (довірителем). Тим паче конструкція договірного представництва апріорі виключає можливість вчинення довіреності, яка містить можливість представника розпоряджатися коштами на власний розсуд, оскільки це суперечить конструкції цивілістичного представництва».

Отже, для кваліфікації правочину як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості потрібно встановити, що: від імені однієї зі сторін правочину діяв представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок між зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють.

Укладення договору купівлі-продажу, у ситуації коли від імені продавця діє представник, саме по собі не свідчить, що мала місце зловмисна домовленість представника із іншою стороною - покупцем.

Разом з тим, невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного правочину, у тому числі посилання ОСОБА_4 на неотримання коштів

ОСОБА_3 за спірними договорами купівлі-продажу, само по собі також не може бути правовою підставою для визнання відповідного правочину недійсним, оскільки не свідчить про його недійсність, адже невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі правочину, не є правовою підставою для визнання його недійсним.

Позивачем та його правонаступником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 діяв всупереч інтересам довірителя ОСОБА_3 , а також наявність зловмисної домовленості ОСОБА_5 і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя, не дивлячись на те, що ОСОБА_5 є батьком ОСОБА_6 . Також відсутні докази недобросовісності та нерозумності у поведінці ОСОБА_5 при укладенні спірного правочину.

Нотаріально посвідчені довіреності від 20 травня 2015 року та від 06 грудня 2016 року, видані позивачем на ім`я ОСОБА_5 добровільно, на день укладення останнім договорів купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку не скасовані та не оспорювалися ОСОБА_3 , у встановленому законом порядку судом недійсними не визнавались.

Нотаріально посвідченими довіреностями від 20 травня 2015 року та від 06 грудня 2016 року ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_5 бути його представником і надав йому права щодо продажу спірного майна будь-якій особі на власний вибір, в тому числі укладати договір купівлі-продажу, отримати належні йому грошові кошти.

У зазначених довіреностях відсутні обмеження щодо повноважень чи обов`язок представника погоджувати будь-які дії з позивачем.

Крім того, відсутні докази на підтвердження того, що у ОСОБА_5 та у ОСОБА_6 був відсутній реальний намір укласти і виконати спірний правочин.

Таким чином, позивачем та його правонаступником належними та допустимими доказами не доведено, що є їх процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України), існування при укладенні спірного правочину зловмисної домовленості між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , і недобросовісності дій останнього та виникнення через це несприятливих наслідків для ОСОБА_3 , як довірителя.

Такі висновки суду узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від

24 лютого 2025 року по справі № 504/3085/20.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження відсутності волевиявлення

ОСОБА_3 на відчуження спірного нерухомого майна, шляхом укладення договорів купівлі-продажу. Правочини щодо відчуження майна вчинені ОСОБА_5 на підставі виданих

ОСОБА_3 довіреностей та в межах наданих повноважень.

До матеріалів справи не долучено відомостей про притягнення ОСОБА_5 чи ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності у зв`язку із вчиненням шахрайських дій, вину вказаних осіб не встановлено, інформації про результати досудового розслідування кримінального провадження № 0008252 у зв`язку із вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України, не надано.

Доказів про наявність зловмисної змови між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не надано. Також позивачем не надано інформації про настання несприятливих наслідків для ОСОБА_3 внаслідок вчинення спірних правочинів, спричинення шкоди. Зокрема, позивачем не доведено, що правочин вчинено за заниженою ціною, інформації про вартість спірного майна станом на дату відчуження не надано, не спростовано отриманням ОСОБА_3 грошових коштів (прощення наявного боргу).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконання, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення.

Таким чином, враховуючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, підстави для задоволення позову

ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки, договору купівлі-продажу садового будинку та довіреностей недійсними, - відсутні.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Частинами дев`ятою, десятою статті 158 ЦПК України встановлено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 червня 2022 року у справі

№ 755/12185/19 застосовано заходи забезпечення позову, а саме: накладено арешт на земельну ділянку площею 0,0502 га, кадастровий номер :66:148:0141, що розташована по АДРЕСА_1 , індексний номер 31694643.

Оскільки за наслідками розгляду справи судом ухвалено рішення про повну відмову у задоволенні позовних вимог, в силу положень частини дев`ятої статті 158 ЦПК України, підстав для збереження вжитих судом заходів забезпечення поданого позову не має.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 12, 13, 15, 16, 203, 215 ЦК України, статтями

4, 5, 19, 76-81, 89, 141, 178, 247, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марчук Катерина Володимирівна, про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки, договору купівлі-продажу садового будинку та довіреностей недійсними, - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 червня 2022 року у справі № 755/12185/19, а саме: скасувати арешт, накладений на земельну ділянку площею 0,0502 га, кадастровий номер :66:148:0141, що розташована по АДРЕСА_1 , індексний номер 31694643.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Правонаступник позивача - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою:

АДРЕСА_4 .

Відповідач - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідач - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 .

Третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марчук Катерина Володимирівна, адреса місцезнаходження: АДРЕСА_6 .

Повний текст рішення виготовлений 13 березня 2025 року.

Суддя О.О. Хромова