ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2536/25 Справа № 404/9612/23 Суддя у 1-й інстанції - Битяк І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Попаснянської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визнання права власності на нерухоме майно (суддя першої інстанції Битяк І.Г., повний текст рішення складено 25 листопада 2024 року),

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Попаснянської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визнання права власності на нерухоме майно, в якому просила визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодилась позивачка та через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного з`ясування обставин справи, які мають значення для справи.

Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції залишив поза той факт, що відповідач визнав позовні вимоги в повному обсязі шляхом подання до суду відповідної заяви.

Наголошує на тому, що Станом на подання позову до суду, Позивачка має статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується Довідкою від 21.04.2022 року №3525-. В довідці зазначено, що зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 . Фактична адреса: АДРЕСА_3 .

Зазначає, що відсутність відомостей в реєстрі речових прав на нерухоме майно пояснюється тим, що ОСОБА_1 приватизувала квартиру в порядку Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" ще до 2013 року.

На теперішній час отримати документи, а саме дублікат свідоцтва про право власності на майно, підтверджуючий право власності на вище зазначену квартиру позивачка не має, у зв`язку з тим що м. Попасна, Луганської області визнано тимчасово окупованою територією відповідно Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань Реінтеграції тимчасово окупованих територій № 309 від 22.12.22р.

Також вказує на те, що про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4 також свідчить відповідна відмітка про реєстрацію в паспорті Позивачки.

ОСОБА_2 просив рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позивачка та її представник у судове засідання не з`явились, надали заяву про розгляд справи без їх участі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до паспорту громадянина України на ім`я ОСОБА_3 та довідки від 21.04.2022 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи позивачка має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 .

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.11.2023 року вбачається, що записи у реєстрах щодо суб`єкта « ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 » відсутні відомості на квартиру за вищевказаною адресою.

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №0000054 від 24.02.2022 року доданому до матеріалів позову вбачається, що з повідомлень в засобах масової інформації стало відомо, що 24 лютого 2022 року починаючи з 5:00 год. збройні сили російської федерації здійснюють інтенсивні обстріли підрозділів ЗСУ.

Згідно із заявою від 25.05.2022 року на ім`я прокурора Сєвєродонецької окружної прокуратури Луганської області Приходько В.О. просить залучити її потерпілою до кримінального провадження № 0000054 у зв`язку із зруйнуванням квартири АДРЕСА_1 .

На підтвердження позовних вимог позивачка також надала відповідь Попаснянської міської військової адміністрації вбачається, що в адміністрації відсутня інформація щодо місцезнаходження архівів Попаснянського БТІ; довідку Попаснянської МВА про те, що ОСОБА_1 до 24.02.2022 року проживала за адресою: АДРЕСА_4 ; лист ГУ ПФУ в Луганській області про те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні та по лютий 2022 року отримувала пенсію за місцем реєстрації в м. Попасна Луганської області через оператора поштового зв`язку; інформацію ГУ ПФУ в Луганській області від 01.11.2023 року згідно з якою ОСОБА_1 значиться як одержувач субсидії по домогосподарству за адресою реєстрації: АДРЕСА_4 , субсидію призначено на одну особу з 01.12.2022 року по 30.09.2023 року, спосіб виплати через АТ «Державний ощадний банк України».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачка не надала суду достатніх, достовірних та допустимих доказів які б вказували на те, що вона є власником спірної квартири.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 391 ЦК України - Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до положень ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорені або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

До статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Відповідно до частини 3статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно ст. ст.317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до приписів ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями ст.ст. 77, 78 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не приймає до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За ч. ч. 1-3 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позовна будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 572/2515/15-ц, від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19, від 02 листопада 2023 року у справі № 592/7624/22.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до паспорту громадянина України на ім`я ОСОБА_3 та довідки від 21.04.2022 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи позивачка має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 .

Також вбачається відповідь Попаснянської міської військової адміністрації вбачається, що в адміністрації відсутня інформація щодо місцезнаходження архівів Попаснянського БТІ; довідку Попаснянської МВА про те, що ОСОБА_1 до 24.02.2022 року проживала за адресою: АДРЕСА_4 ; лист ГУ ПФУ в Луганській області про те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні та по лютий 2022 року отримувала пенсію за місцем реєстрації в м. Попасна Луганської області через оператора поштового зв`язку; інформацію ГУ ПФУ в Луганській області від 01.11.2023 року згідно з якою ОСОБА_1 значиться як одержувач субсидії по домогосподарству за адресою реєстрації: АДРЕСА_4 , субсидію призначено на одну особу з 01.12.2022 року по 30.09.2023 року, спосіб виплати через АТ «Державний ощадний банк України».

Також апеляційним судом встановлено, що 30 жовтня 2024 року на адресу місцевого суду від начальника Попаснянської міської військової адміністрації Ханатова М.М., надійшла заява про визнання позовних вимог ОСОБА_1 , з якої вбачається, що Попаснянська міська військова адміністрація Сєвєродонецького району Луганської області визнає позовні вимоги позивачки у повному обсязі.(а.с.77)

При вирішенні справ суд керується процесуальним законом, який в даному випадку чітко визначає умови, за яких суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Такими умовами, згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України є: 1) якщо визнання позову суперечить закону; 2) якщо таке визнання порушує права свободи чи інтереси інших осіб.

Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Матеріалами справи встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 , була зареєстрована та фактично проживала у квартирі АДРЕСА_4 , яка належана їй на праві власності, однак у зв`язку із початком з 24.02.2022 року у місті. Попасна військових дій, документ, що підтверджує право власності позивачки було втрачено (знищено) через руйнування її квартири, оскільки та обставина, що у місті точилися запеклі бої та загальновідомим фактом, та не підлягає доказуванню.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 78 ЦПК України та відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що загальновідомим є той факт, що з початком збройної агресії з 24.02.2022 року місто перебувало під обстрілом та враховуючи ту обставину, що у реєстрі відсутні дані щодо зареєстрована права власності на спірну квартиру через те, що приватизація позивачкою була здійснена у кінці 90- років, однак позивачкою доведено та не заперечується сторонами у справі, що вона проживала у вищезазначеному житлі одна та отримувала субсидію, яка надається особі (власнику житла) та в будь - який іншій спосіб позивачка не може захистити своє справо власності, то за таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки таке рішення буле відповідати вимогам матеріального та процесуального права, а також призведе до захисту майнових прав позивачки, які є обмеженими через військові дії та втратою документів права власності на квартиру.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до приписів ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2024 рокускасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Попаснянської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визнання права власності на нерухоме майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 12 березня 2025 року.

Головуючий-суддя О.В. Халаджи