Номер провадження: 2/205/1507/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради Донецької області, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, -

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернулася до суду з позовом до Маріупольської міської ради Донецької області, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько, ОСОБА_2 , і після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка із кадастровим номером № :01:013:0378, площею 0,0598 га. Спадкова справа була заведена приватним нотаріусом Скалун Р.В. 20.11.2013 року, за заявою ОСОБА_3 (матері позивача), яка була спадкоємцем вищевказаного майна, після смерті ОСОБА_2 , оскільки постійно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини та подала до нотаріуса заяву про її прийняття, про те свідоцтво про право на спадщину за законом отримати не встигла, оскільки померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . За життя мати позивача, розпорядилась своїм майном та склала заповіт від 02.03.2010 року, зареєстрований в реєстрі за № 1-390, посвідчений державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори Г.В. Одерій, та зареєстрований в спадковому реєстрі за № 2300684.

Далі позивач зазначає, що вона, ОСОБА_1 , 12.06.2024 року звернулася до нотаріуса Першої шепетівської державної нотаріальної контори Хмельницької області щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, після померлої матері ОСОБА_3 , на що отримала відмову у вчинені такої нотаріальної дії через відсутність в неї правовстановлюючих документів, що засвідчують наявність речового права у спадкодавця на вказане майно.

Отже, позивач позбавлена можливості вирішити даній спір у позасудовому порядку, оскільки оригінали документів на спірне майно були втрачені під час евакуації з м. Маріуполя та знищений архів із спадковою справою, а тому вимушена звернутися до суду та просити суд визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право власності в порядку спадкування за заповітом, на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку із кадастровим номером № :01:013:0378, площею 0,0598 га, після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подав.

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Представник позивача подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. У такій заяві сторона позивача зазначає про повне підтримання позовних вимог та просить здійснити розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача Маріупольської міської ради Донецької області також подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. У такій заяві названа сторона посилається на ч.8 ст. 178 ЦПК України, вирішити справу за наявними матеріалами з прийняттям відповідного рішення на розсуд шановного суду згідно вимог діючого законодавства України, та просить здійснити розгляд справи за його відсутності.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися.

З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення з огляду на наступне.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 27.05.2013 року.

Позивач наголошує на тій обставині, що за життя ОСОБА_2 , на праві приватної власності належав житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Договору про право на будівництво від 06.06.1959 року в реєстрі за № 3150, та реєстраційного посвідчення від 30.09.1964 року, зареєстровано в реєстраційній книзі за реєстраційним номером № 19887, загальна площа складає 57,0 кв.м., житлова площа 29,7 кв.м. Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці із кадастровим номером № :01:013:0378, площею 0,0598 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на підставі рішення Маріупольської міської ради від 04.11.2008 року № 5/25-4563, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 442465 від 23.12.2008 року.

Також судовим розглядом встановлено, що за заявою ОСОБА_3 , яка була спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_2 , Приватним нотаріусом маріупольського міського нотаріального округу Скалун Р.В. 20.11.2013 року, була заведена спадкова справа номер у спадковому реєстрі № 55342458, номер у нотаріуса № 32/2013, що підтверджується Витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі № 35813525 від 20.11.2013 року.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 06.12.2022 року.

Матеріалами справи також підтверджено, що 02.03.2010 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори Г.В. Одерій, та зареєстрований в спадковому реєстрі за № 2300684, згідно якого вона заповідала все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що вона за законом матиме право і що буде належать їй на момент смерті, ОСОБА_1 .

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 є донькою померлої ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища « ОСОБА_4 ».

Як вбачається із Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 01.06.2023 року, 01.05.2023 року Першою шепетівською державною нотаріальною конторою Хмельницької області була заведена спадкова справа, щодо майна померлої ОСОБА_3 , номер у спадкову реєстрі № 70728931, номер у нотаріуса № 113/2023, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 72674084 від 01.06.2023 року.

Доказів видачі свідоцтва про право на спадщину у вказаній спадковій справі № 70728931 судом не здобуто, як і не здобуто доказів наявності інших спадкоємців після смерті вказаної особи, що підтверджується письмовим повідомленням Першої шепетівської державної нотаріальної контори Хмельницької області за № б/н /01-16 від 12.06.2024 року.

Також вказаним повідомленням органу нотаріату позивачеві фактично відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність в такого учасника справи оригіналів правовстановлюючих документів, що засвідчують наявність речового права у спадкодавця на вказане майно.

Територія Маріупольського району Донецької області, на якій знаходиться вищевказаний житловий будинок, з 05.03.2022 року віднесена до тимчасово окупованої російською федерацією території відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року № 309, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 року за № 1668/39004.

Отже, доступ до спадкової справи № 55342458, заведеної 20.11.2013 року Приватним нотаріусом маріупольського міського нотаріального округу Скалун Р.В. після смерті ОСОБА_2 наразі відсутній, оскільки документи напрацьовані нотаріусом залишилися у м. Маріуполі, та не були вивезені у зв`язку із введенням активних бойових дій на території міста Маріуполя.

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.05.2008р., № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством; за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають; у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Законом України від 21.04.2022 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України» було внесено зміни до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Зокрема, згідно із п.7 ст.1(1) Закону, тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 30 листопада 2022 року № 280 було внесено зміни до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року № 75 та затверджено перелік територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових дій) або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 23 листопада 2022 року. Так, зокрема, до вказаного переліку належить Маріупольська міська територіальна громада.

Як зазначалось вище, позивач подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, однак отримала відповідну відмову у вчинені такої нотаріальної дії, не має змоги реалізувати своє право на спадщину внаслідок тимчасової окупації м. Маріуполь з боку російської федерації.

Відтак, суд доходить висновку про відсутність у позивача можливості одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину внаслідок чого її цивільне право підлягає захисту саме у судовому порядку.

Суд зазначає, що у справах даної категорії належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також, відмови від її прийняття належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Аналогічна правова позиція викладена 19.01.2022 року Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 280/4/18, провадження № 61-403св19 (ЄДРСРУ № 102765474).

Оскільки матеріалами спадкової справи підтверджено, що саме позивач звернулася до органу нотаріату із заявою про прийняття спадщини і доказів наявності осіб які б мали право на обов`язкову частку у спадщині, або інших спадкоємців суду не подано, то в даному випадку такий позов пред`явлено до належного відповідача - органу місцевого самоврядування.

Стосовно позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , суд вказує на наступне.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

З аналізу наведеної норми матеріального закону вбачається, що право власності спадкодавця на нерухоме майно є саме тим правом, яке переходить спадкоємцеві в разі відкриття спадщини, однак до спадкоємця може перейти право тільки на те майно, яке належало спадкодавцеві на підставі діючого законодавства.

Також у постанові Верховного Суду від 17.09.2020 року по справі № 715/372/19 наведено правовий висновок згідно якого обов`язковою умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку.

Згідно роз`яснення Міністерства Юстиції України від 21 лютого 2005 року №19-32/319 в разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

В даному випадку до регулюванню суспільних відносин у цій справі застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Так, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Суд вказує, що згідно пункту 2 Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема: негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

З аналізу наведених вище положень рішення Конституційного Суду України, що містять офіційні тлумачення положень Основного Закону стосовно дії нормативно-правового акта у часі, вбачається, що суд під час розгляду справи має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення та припинення відповідних спірних правовідносин.

Позивач наголошує на тій обставині, що за життя ОСОБА_2 , на праві приватної власності належав житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Договору про право на будівництво від 06.06.1959 року в реєстрі за № 3150, та реєстраційного посвідчення від 30.09.1964 року, зареєстровано в реєстраційній книзі за реєстраційним номером № 19887, загальна площа складає 57,0 кв.м., житлова площа 29,7 кв.м

Суд вказує, що станом на день укладання вказаного Договору про право на будівництво (1959) питання набуття права власності на таке новостворене нерухоме майно регулювались також Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26.08.1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26.08.1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 вказаного Указу від 26.08.1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26.08.1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, Указом від 26.08.1948 року та Постановою від 26.08.1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

В даному випадку, з боку сторони позивача не подано вказаного Договору про право на будівництво. Так само, стверджуючи про обставину оформлення права власності за забудовником, як спадкодавцем, на підставі реєстраційного посвідчення від 30.09.1964 року стороною позивача не подано суду такий правовстановлюючий документ, як і не було подано доказів внесення таких відомостей до бази даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Клопотання про витребування чи забезпечення доказів із вказаного приводу сторона позивача також не заявляла. Документи на які посилається позивач, і які на думку позивача підтверджують таке речове право у спадкодавця, а саме відповідь Комунального підприємства «Міське бюро технічної інвентаризації маріупольська нерухомість» від 16.10.2023 року № 875 та копія інформаційної довідки щодо об`єктів нерухомого майна № 389229467 від 01.08.2024 року до матеріалів позову стороною позивача також не додані.

Суд із вказаного приводу зазначає, що Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення додаткових доказів, окрім тих, що були витребувані судом.

Також у своїй заяві до суду представник позивача просив розглянути справу у його відсутність.

Отже, в даному випадку позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.

Аналогічний за своїм змістом правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року, справа 755/18920/18, провадження 61-17205ск19.

Таким чином, з огляду на вищенаведені обставини у їх сукупності, суд вимушений зробити висновок про недоведеність факту набуття права власності спадкодавцем ОСОБА_2 на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки суду не було подано стороною позивачів належних, достатніх та допустимих доказів набуття спадкодавцем права власності на забудову за вказаною адресою.

Як наслідок, суд позбавлений можливості визнати за позивачем право власності на спірне майно у вигляді вказаного домоволодіння, оскільки суду не доведено входження такого майна до спадкової маси, що утворилась після смерті ОСОБА_2 , а відтак суд вимушений відмовити у задоволенні позову у цій частині.

Щодо визнання права власності в порядку спадкування на земельну ділянку із кадастровим номером № :01:013:0378 суд зазначає про наступне.

Частинами першою та другою статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

За редакцією статті 125 Земельного кодексу України, що діяла на час виникнення речового права, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Судом встановлено, що батько позивача набув право власності на таке спірне майно, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 442465 від 23.12.2008 року, який є у матеріалах справи.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

А відтак вказана земельна ділянка входила до спадкової маси, яка утворилась після смерті ОСОБА_5 .

Також судом встановлено, а сторонами не заперечувалась та обставина, що таку спадщину після смерті вказаної особи прийняла ОСОБА_3 , однак свідоцтво про спадщину не отримувала.

Суд з цього приводу вказує, що відповідно частини 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною 3 ст. 1296 ЦК України прямо передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. А тому, в силу даної вимоги матеріального закону відсутність у спадкодавця ОСОБА_3 відповідного свідоцтва про право на спадщину не може позбавляти спадкоємця яким є позивач, права на відповідну спадщину.

З приводу відсутності державної реєстрації на речове право на таке спадкове майно суд зазначає, що відсутність державної реєстрації права на майно, також, не може позбавляти спадкоємців права на таку спадщину. Оскільки ОСОБА_3 була спадщина прийнята, проте таким спадкоємцем не було здійснено державну реєстрацію права на спадкове майно, то суд бере до уваги те, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.

Відповідно до положень ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

З аналізу вищенаведених норм матеріального закону випливає, що у разі не здійснення державної реєстрації права власності на спадкове майно, яке входить до складу спадщини, особа не втрачає права на таку спадщину, а лише, позбавляється можливості здійснення права власності у повному обсязі (права відчуження тощо).

Суд зауважує, що ст. 1299 ЦК України, якою було передбачено обов`язок спадкоємця зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, було виключено згідно із Законом України від 04.07.2013 року N 402-VII.

Відповідно до п. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно.

На думку суду, момент визнання певного речового права не можна ототожнювати із моментом виникнення такого права на річ.

Тобто виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296,1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України).

Оскільки позиває є донькою спадкодавця, і вона, як єдиний спадкоємець прийняла спадщину шляхом подання заяви до органу нотаріату, то суд доходить висновку, що саме позивачеві належить право на спадкування за заповітом, на таке майно як земельну ділянку із кадастровим номером № :01:013:0378, площею 0,0598 га, після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

А відтак позов підлягає лише частковому задоволенню, а саме в частині визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за заповітом на вказану земельну ділянку, а в задоволенні решти позовних вимог суд відмовляє з огляду на їх недоведеність.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Також, згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, на виконання вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути пропорційно витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 902 грн. 00 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. 328, 1216, 1296, 1299 ЦК України ст.12,13,76,77,81,82,89,259,263,264,265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради Донецької області, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, - задовольнити частково.

2. Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) право власності в порядку спадкування за заповітом, на земельну ділянку із кадастровим номером № :01:013:0378, площею 0,0598 га, після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

3. У задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 відмовити.

4.Стягнути з Маріупольської міської ради Донецької області (адреса місця знаходження: 49038, м. Дніпро, вул. Княгині Ольги, буд. 11, код ЄДРПОУ 33852448) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) пропорційно до розміру задоволених позовних вимог понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 902 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан