Справа № 450/2907/24 Провадження № 2/450/427/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2025 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Добош Н.Б.

при секретарі Хамуляк Ю.В.

за участі представника позивача Василик Ю.М.

представника відповідача ГУНП у Львівській області Паїк М.В.

представника відповідача Львівської обласної прокуратури Жукровського В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, Головного управління Державної казначейської служби у Львівській області про предмет спору : стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 504 000, 00 грн., завданої незаконними рішеннями та діями службових осіб органу досудового розслідування і прокуратури,-

стислий виклад позиції позивача та відповідача :

підстава позову (позиція позивача) : Ухвалою Львівського апеляційного суду від 30.11.2021 скасовано вирок Галицького районного суду міста Львова від 09.12.2020, яким ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 376 КК України, а кримінальне провадження стосовно обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення за вказаною статтею на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 закрито за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. За вироком суду першої інстанції ОСОБА_1 призначено покарання за ч.1 ст. 367 КК України у виді штрафу в розмірі двохсот п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 4250 гривень, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з здійсненням організаційно-розпорядчих й адміністративно-господарських функцій строком на 1 рік і на підставі ч.5 ст. 74 КК України звільнено від відбування покарання, призначеного цим вироком, у зв`язку з закінченням строків давності. Цивільний позов прокурора Львівської місцевої прокуратури №1 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди задоволено та стягнуто на користь Державного вищого навчального закладу «Львівський коледж транспортної інфраструктури» заподіяну майнову шкоду у сумі 73 403,35 грн. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 14.12.2020 виправлено описку допущену в резолютивній частині вироку суду: «визнано ОСОБА_1 винною у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 376 КК України». Постановою Верховного Суду від 06.10.2022 ухвалу Львівського апеляційного суду залишено без зміни. Отже судами апеляційної та касаційної інстанції констатовано факт незаконності дій органів слідства, прокуратури під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, порушеному стосовно ОСОБА_1 . Так, у червні 2015 року Управлінням СБ України у Львівській області перед Державною фінансовою інспекцією Львівської області ініційовано проведення планової ревізії фінансово-господарської діяльності у Львівському коледжі транспортної інфраструктури Дніпропетровського Національного університету залізничного транспорту ім. академіка В.Лазяряна. За результатами ревізії фінансово-господарської діяльності вищезазначеного учбового закладу за період 2012 2015 роки встановлено фінансових порушень на суму 3 583 982, 75 грн. Як наслідок, за матеріалами правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення кримінальних правопорушень, 25.07.2015 року ГУ МВСУ у Львівській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне провадження за №0002607 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.191 КК України, за фактом вчинення виявлених фінансових правопорушень. Проведення досудового розслідування та здійснення процесуального керівництва було доручено, відповідно Галицькому РВ ЛМУ ГУМВС України і прокуратурі Галицького району м. Львова. За результатами досудового розслідування 30.08.2016 року повідомлено ОСОБА_1 про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.191 КК України, яка, на думку слідства, обіймаючи посаду головного бухгалтера Львівського коледжу транспортної інфраструктури Дніпропетровського Національного університету залізничного транспорту ім. академіка В.Лазяряна, та будучи службовою особою даного учбового закладу, в інтересах заступників директора коледжу ОСОБА_2 , Лаби ІІ., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , всупереч вимог Закону підготувала та здійснила погодження наказу №66/ОС від 21 липня 2014 року щодо надбавок за високі досягнення в праці, у зв`язку з чим останні незаконно отримали виплати у вигляді надбавки до посадового окладу та за високі досягнення у праці, внаслідок чого розтратила бюджетні кошти на загальну суму 73 403,35 грн. Постановою прокурора Львівської місцевої прокуратури №1 Ковальчука М.В. від 17.10.2016 відмовлено у задоволенні клопотання захисника Шебеко Н.С., яка діяла в інтересах ОСОБА_1 , від 13.10.2016 щодо закриття описаного кримінального провадження на підставі ч.1 ст.284 КПК України за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. По завершенню досудового розслідування, 19.10.2016, складено обвинувальний акт стосовно ОСОБА_1 у кримінальному провадженні за ч.2 ст.191 КК України. Досудовим розслідуванням ОСОБА_1 первинно висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 191 КК України. Під час судового розгляду кримінального провадження, прокурор відповідно до ст.ст.338, 341 КПК України, змінив обвинувачення у кримінальному провадженні №0002607 від 25.07.2015 шляхом перекваліфікації дій ОСОБА_5 зі ч.2 ст.191 КК України на ч.1 ст.367 КК України. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України, доведена повністю та 4 квітня 2017 року ухвалив вирок, яким призначив їй покарання за цією статтею у вигляді у виді штрафу на користь держави в розмірі 250 неоподаткованих мінімумів громадян, що становить 4 250, 00 грн., з позбавленням права займатись бухгалтерською діяльністю на строк на один рік. Цивільний позов прокурора про стягнення з ОСОБА_1 на користь Державного вищого навчального закладу «Львівський коледж транспортної інфраструктури» матеріальної шкоди в розмірі 73403,35 грн. - залишено без розгляду. Вказане судове рішення оскаржено в апеляційному порядку та ухвалою Львівського апеляційного суду від 05.12.2017 на задоволення апеляційної скарги захисника Шебеко Н.С. скасовано, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 направлено на новий розгляд у суді першої інстанції. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 01.02.2018 кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 призначено до судового розгляду та доручено відповідному органу служби пробації на підставі ст. 314-1 КПК України скласти досудову доповідь відносно неї. Висновками двох експертиз, проведених на підставі ухвал Галицького районного суду м. Львова від 06.08.2018 та 07.11.2019 під час судового провадження наявність шкоди у даній справі не встановлено. З огляду на вищевикладене, вбачається, що ні на стадії досудового провадження кримінального провадження стосовно ОСОБА_1 , ні під час судового провадження не було жодних експертних досліджень стосовно визначення розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Зважаючи на наведене, слід констатувати, що на час повідомлення ОСОБА_1 підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України, складання та вручення їй обвинувального акту за цією статтею, а також на час зміни обвинувачення на ч.1 ст.367 КК України не була встановлена одна із обов`язкової ознаки службового злочину - завдання шкоди, за кінцевим варіантом обвинувачення «істотної шкоди» як обов`язкової ознаки службової недбалості. Галицьким районним судом м. Львова 09.12.2020 вдруге постановлено обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_1 , із призначенням аналогічного покарання, однак, уже із задоволенням цивільного позову прокурора. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 30.11.2021 цей вирок Галицького районного суду м. Львова скасовано із закриттям кримінального провадження стосовно ОСОБА_1 за ч.1 ст.367 КК України за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. Таким чином незаконне кримінальне переслідування стосовно ОСОБА_1 тривало з 30.08.2016 (дата вручення позивачу підозри у вчиненні кримінального правопорушення) по 30.11.2021 включно (дата постановлення ухвали апеляційного суду скасування обвинувального вироку та закриття кримінального провадження з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.284 КПК України), та складає 63 місяці. Протягом усього періоду досудового розслідування та судового розгляду справи, ОСОБА_1 зазнала глибоких моральних страждань, через необхідність систематично виправдовуватись за те, чого не робила, спростовувати надумані або перекручені органом досудового розслідування, факти та події, а перебування в нервовому і пригніченому стані серйозно позначились на її моральному й психологічному стані та негативно вплинули на загальний стан здоров`я. Негативний вплив також мала діяльність органу служби пробації, яка на виконання ухвали суду від 01.08.2018, з урахуванням положення ст. 314-1 КПК України, склала досудову доповідь відносно неї за ч.2 ст.191 КК України умисним злочином, тоді, як ОСОБА_1 на той час уже було змінено обвинувачення на ч.1 ст.367 КК України злочин з необережності.

Позивачка ніколи не притягалася до адміністративної чи кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, є професіоналом в своїй галузі (стаж роботи з 1993 року), а зібрання інформації для досудової доповіді з сільської ради, лікарні, інформація про притягнення до адміністративної чи кримінальної відповідальності, пояснення чоловіка та сусідів за місцем проживання потягло за собою безпідставний осуд з боку громади. ОСОБА_1 відчувала повну беззахисність у ситуації, що склалась, адже більше 5 років її життя було направлено на захист від незаконного кримінального переслідування, оскільки ще на час повідомлення їй підозри в її діянні не було складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191, чи то ч.1 ст.367 КК України, і тим паче будь-якого доказу на підтвердження винуватості ОСОБА_1 у вчиненні цих злочинів. У зв`язку з цим, потуги прокурора притягнути її до кримінальної відповідальності за будь-яким обвинуваченням, що включали в себе зміну обвинувачення та збір доказів, шляхом ініціювання проведення обов`язкових експертиз на стадії досудового розслідування, під час судового провадження, були невиправдані, що підтверджується вищенаведеним, та лише лягали додатковим тягарем на емоційний/душевний стан стан ОСОБА_1 . Окрім цього, позивачка вимушена була докладати додаткові зусилля з приводу апеляційного оскарження двох обвинувальних вироків та закриття кримінального провадження стосовно себе за реабілітуючих підстав, а також перебувати в тривожному стані на час безпідставного касаційного оскарження прокурором обґрунтованого реабілітуючого її судового рішення. Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» установлено у 2024 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 01 січня 7 100 гривень, з 01 квітня 8 000 гривень. Оскільки станом на час звернення до суду з позовом (червень 2024 року) мінімальна заробітна плата становить 8 000,00 грн., то за період часу перебування позивача під слідством і судом розмір морального відшкодування складає 504 000,00 грн. (63 х 8 000,00), і такий визначено в межах розміру передбаченого Законом, як мінімальне відшкодування, який у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом (на час судового розгляду та ухвалення судового рішення можливі зміни у Законі про державний бюджет). На підставі наведеного, просить позовні вимоги задоволити.

11.07.2024 року представником відповідача Львівської обласної прокуратури подано відзив на позовну заяву в якому просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Вказане мотивує тим, що в позовній заяві позивачем наведено загальновживані вислови, щодо значних душевних страждань. Водночас, в якості додатків до позовної заяви, позивачем ОСОБА_1 , не долучено жодного доказу на підтвердження факту заподіяння моральних чи фізичних страждань. Виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш, ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок Держави. Відтак, розмір відшкодування, наведений у позовній заяві, є необґрунтованим і безпідставним. Загальновідомо, що ІНФОРМАЦІЯ_1 відбулось повномасштабне вторгнення військ російської федерації і з цього часу в Україні введено воєнний стан 5 згідно Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022 (зі змінами). Також загальновідомо, що Україна зазнає колосальних збитків через повномасштабне воєнне вторгнення російської федерації і внаслідок цього фінансування сектор безпеки і оборони має визначальне значення. Позовні вимоги ОСОБА_1 в сумі 500 000 грн. можуть спричинити надмірне навантаження на видатки Державного бюджету, що неможливо допустити. Окрім цього, позивач визначив відповідачами у справі чотири окремі юридичні особи, які наділені цивільною правоздатністю і дієздатністю, кожна із яких може бути відповідачем у суді. Разом з тим, у позовній заяві не зазначено які вимоги позивач ставить до кожного із відповідачів, не зазначено які саме рішення чи дії Львівської обласної прокуратури є незаконними, у чому проявилась бездіяльність прокуратури, внаслідок якої, на думку позивача йому завдана шкода. Також, не вказана сума коштів, яка стягується безпосередньо з прокуратури. До позовної заяви не долучено доказів, які свідчать про вжиття позивачем заходів по відшкодуванню шкоди у порядку та згідно процедури, що визначені статтями 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». У позовній заяві зазначено: «протягом усього періоду досудового розслідування та судового розгляду справи, Хім"як Г.Т. зазнала глибоких моральних страждань. До позовної заяви не долучено доказів, які б підтверджували вищевказані доводи, у тому числі, які свідчать про погіршання стану здоров`я (медичних документів, висновків спеціалістів, відомостей про проходження обстеження, лікування тощо). У позовній заяві зазначено: «позивачка вимушена була докладати додаткові зусилля з приводу апеляційного оскарження двох обвинувальних вироків та закриття кримінального провадження стосовно себе за реабілітуючих підстав, а також перебувати в тривожному стані на час безпідставного касаційного оскарження прокурором обґрунтованого реабілітуючого її судового рішення. Однак, до позовної заяви не долучено доказів, які б підтверджували докладання «додаткових зусиль».

11.07.2024 року представником відповідача Головного управління Державної казначейської служби у Львівській області подано клопотання, в якому зазначено, що Головне управління Казначейства є юридичною особою, має самостійний кошторис видатків і здійснює свою діяльність відповідно до Положення про Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області, і не несе відповідальності за протиправні дії чи бездіяльність інших юридичних осіб, а відшкодування шкоди, здійснюється з врахуванням норм Цивільного кодексу України. Конституційний суд України у рішенні від 03.10.2001 № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою вказує таке. Державні органи, як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в розпорядженні. До компетенції Головного управління Казначейства не входить представлення інтересів у судах інших державних органів влади України, у спірних правовідносинах. Головне управління Казначейства не було учасником спірних правовідносин, прав та законних інтересів позивача не порушувало та не володіє будь-яким відомостями щодо підстав та предмета позову, відтак не може надати суду будь-які докази, що стосуються справи. Належним відповідачами у даній справі є Держава в особі органів якими позивачам заподіяна шкода, а не Головне управління Казначейства. Державна казначейська служба України в даному випадку може бути залучена до участі у справі як третя особа з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак незалучення її не може бути підставою для відмови у позові. Враховуючи зазначене, з метою забезпечення завдань цивільного судочинства Державну казначейську службу України може бути залучено до участі у справі виключно в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

12.07.2024 року представником відповідача Державної казначейської служби України подано відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позовних вимог, відмовити. Відзив мотивований тим, що Казначейство не було учасником спірних правовідносин, прав та законних інтересів позивача не порушувало та не володіє будь-яким відомостями щодо підстав та предмета позову, відтак не може надати суду будь-які докази, що стосуються справи. Разом з цим, слід враховувати позицію Великої палати Верховного Суду викладену у постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц щодо необхідності залучення Казначейства чи його територіальних органів при розгляді судами даної категорії судових справ. Зокрема, Верховний Суд зазначає, що держава бере участь у справі як співвідповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Таким чином, належним відповідачами у даній справі є Держава в особі органів якими позивачам заподіяна шкода і аж ніяк не Казначейство чи Головне управління Казначейства. Також, залученням органу Казначейств до участі у справі у якості співвідповідача, у разі задоволення позовних вимог, на Казначейство безпідставно покладається тягар понесення судових витрат пов`язаних із розглядом справи. Також позивач повинен обґрунтувати, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру та чим такі виражені, однак вказані вимоги позивачем не виконані. Визначений розмір шкоди позивачами не доведений. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до положень КПК України, саме суд, прокурор, слідчий і орган дізнання зобов`язані в межах своєї компетенції порушити кримінальну справу в кожному випадку виявлення ознак злочину, вжити всіх передбачених законом заходів до встановлення події злочину, осіб, винних у вчиненні злочину, і до їх покарання. Порушення кримінальної справи відбулося внаслідок ознак злочину у діях позивача, при цьому наявність чи відсутність складу злочину у цих діях, а отже і вирішення питання щодо відсутності вини могло бути встановлено лише у рамках розслідування кримінальної справи. З врахуванням інкримінованого позивачу злочину, застосування відносно нього відповідних процесуальних заходів були цілком логічними діями з точку зору кримінально-процесуального законодавства України та не були дією, яка не відповідає вимогам КПК України. Таким чином вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є безпідставними та недоведеними.

12.07.2024 року представником відповідача Головного управління національної поліції у Львівській області подано відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позовних вимог, відмовити. Відзив мотивований тим, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження порушення особистих немайнових чи процесуальних прав позивача, завдання шкоди його здоров`ю та душевних страждань, а отже заподіяння йому внаслідок неправомірних дій відповідача моральної шкоди. Звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести, яких саме втрат немайнового характеру (моральну шкоду) вона зазнала, та яке саме їх матеріальне вираження. Недоведеність позивачами зазначених обставин у справі є підставою для відмови у задоволенні позову. Відтак, позивач повинен обґрунтувати та надати належні докази на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі заявник оцінює заподіяну йому моральну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Також він повинен надати суду обґрунтований та у відповідності до вимог закону розрахунок суми, яку він просить стягнути. Виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш, ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення особи за рахунок Держави. Щодо твердження позивачки, що у випадку закриття провадження з реабілітуючи підстав, як має місце в описаній справі, доказ незаконних дій органів досудового розслідування та завдання моральної шкоди, не треба додатково визнавати незаконними, ГУНП у Львівській області звертає увагу на наступне. Однією з передбачених ст.284 КПК України підстав для закриття кримінального провадження, яку важко назвати реабілітуючою, є звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Таку підставу не можна назвати реабілітуючою з тієї причини, що в ч.1 ст. 44 КК України передбачено можливість звільнення від кримінальної відповідальності лише тієї особи, яка вчинила кримінальне правопорушення. В позовній заяві не було надано належних чи допустимих доказів, які б свідчили про конкретні страждання чи зміну звичного ритму життя позивача. 2) відсутність протиправних дій чи бездіяльності: дії посадових осіб були здійснені в рамках їхніх повноважень та відповідали чинному законодавству. Будь-які рішення та дії, зазначені в судовому матеріалі, мали підстави в законі та були спрямовані на виконання службових обов`язків. 3) необґрунтованість претензій: позивач не зумів підтвердити, що заподіяні їй шкоди були результатом неправомірних або недбалих дій працівників поліції. Відповідно до чинного законодавства, без доказів протиправності дій неможливо визнати відповідальність держави за моральну шкоду. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач. Бездіяльність органу досудового розслідування (щодо неповноти вчинення слідчих дій) є предметом оскарження відповідно до статті 303 КПК України рішень, дій чи бездіяльності слідчого, прокурора, є правом сторони кримінального провадження і за своєю сутністю є механізмом здійснення судового контролю під час досудового розслідування в межах кримінального провадження, не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦПК України. Також, позивачем жодним чином не наведено обґрунтованих доводів про заподіяння їй реальних збитків (ст. 22 ЦК України), в чому саме такі полягають та необхідність стягнення таких на її користь. У свою чергу подання позову про стягнення моральної шкоди через 31 місяць після набрання законної сили ухвали Львівського апеляційного суду від 30.11.2021 у справі № 461/6912/16-к, явно свідчить про безпідставне збагачення, оскільки необгрунтовано спричинення моральної шкоди, страждань чи втратою нормальних життєвих зв`язків. У зв`язку з цим, підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу немає. Також вважає необгрунтованим задоволення позовної вимоги, як стягнення витрат на правову допомогу у розмірі стягнення з Державної казначейської служби України, Головного управління національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, Головного управління Державної казначейської служби у Львівській області на користь ОСОБА_1 по 2 000 (дві тисяч) грн. 00 коп. понесених нею судових витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 8 000 (восьми тисяч) грн. 00 коп.

Позивач в судове засідання не з`явилася, однак з`явилася її представник, яка заявлені позовні вимоги підтримала просила такі задоволити з підстав викладених у відзиві. Додатково пояснила, що її довірителька перебувала під незаконним кримінальним переслідуванням на протязі 63 місяці, в результаті чого зазнала моральних страждань мала пригнічений стан. За час свого життя жодного разу не притягувалася до будь-якої відповідальності. З 1993 року працювала за посадою.

Представник відповідача Львівської обласної прокуратури Жукровський В.І. в судовому засіданні, щодо заявлених позовних вимог заперечив, просив в задоволенні позовних вимог відмовити з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник відповідача ГУНП у Львівській області Паїк М.В. в судовому засіданні в режимі відеоконференції, щодо заявлених позовних вимог заперечила, просила в задоволенні позовних вимог відмовити з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Представники відповідачів Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби у Львівській області в судове засідання не з`явились, не повідомили суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце розгляду повідомлялись належним чином.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали позовної заяви, а також долучені письмові докази, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини :

25.07.2015 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002607 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України та розпочато досудове розслідування.

30.08.2016 року заступником начальника СВ Галицького ВП ГУНП у Львівській області за погодженням з прокурором Львівської місцевої прокуратури № 1 Львівської області Ковальчук М.В. повідомлено ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України.

13.10.2016 року захисником підозрюваної ОСОБА_1 ОСОБА_6 подано прокурору Львівської місцевої прокуратури № 1, клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю в діянні ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України на п. 1 ст. 284 КК України.

Постановою прокурора Львівської місцевої прокуратури № 1 від 17.10.2016 року, у задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження від 13.10.2016 року, відмовлено.

19.10.2016 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 191 КК України, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.07.2015 року за № 0002607 стосовно ОСОБА_1 був затверджений старшим прокурором Львівської місцевої прокуратури № 1 Львівської області та переданий на розгляд Галицькому районному суду м. Львова.

ОСОБА_1 досудовим розслідуванням первинно висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 т. 191 КК України. Відповідно до статей 338, 341 КПК України, прокурор Львівської місцевої прокуратури змінив обвинувачення у кримінальному провадженні №0002607 від 25.07.2015 шляхом перекваліфікування дій ОСОБА_1 із ч.2 ст.191 КК України на ч.1 ст.367 КК України, оскільки вважає, що ОСОБА_1 вчинила службову недбалість, тобто, неналежно виконала, як службова особа свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди Львівському коледжу транспортної інфраструктури Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна та відповідно прокурор склав обвинувальний акт в межах зміненого обвинувачення.

Вироком Галицького районного суду м. Львова від 04.04.2017 року, ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України та призначено покарання у виді штрафу на користь держави в розмірі 250 неоподаткованих мінімумів громадян, що становить 4 250, 00 грн., з позбавленням права займатись бухгалтерською діяльністю на строк на один рік. Цивільний позов прокурора про стягнення з ОСОБА_1 на користь Державного вищого навчального закладу «Львівський коледж транспортної інфраструктури» матеріальної шкоди в розмірі 73 403, 35 грн. залишено без розгляду та роз`яснено цивільному позивачу право звернутись до суду з самостійними вимогами про відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 05.12.2017 року, вирок Галицького районного суду м. Львова від 04.04.2017 року, скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

Вироком Галицького районного суду м. Львова від 09.12.2020 року з врахуванням ухвали Галицького районного суду м. Львова від 14.12.2020 року, ОСОБА_1 визнано винною у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України. Призначено ОСОБА_1 покарання за ч.1 ст.367 КК України у виді штрафу в розмірі двохсот п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 4250 гривень, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з здійсненням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 1 рік. На підставі ч.5 ст.74 КК України звільнено ОСОБА_1 від відбування покарання, призначеного цим вироком, у зв`язку з закінченням строків давності. Цивільний позов про відшкодування матеріальної шкоди задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного вищого навчального закладу «Львівський коледж транспортної інфраструктури» заподіяну майнову шкоду у сумі 73 403, 35 грн.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 30.11.2021 року, вирок Галицького районного суду міста Львова від 09 грудня 2020 року щодо ОСОБА_1 скасовано. Кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст. 367 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 закрито за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

Ухвала Львівського апеляційного суду від 30.11.2021 року набрала законної сили 30.11.2021 року.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Таким чином, цивільним законодавство України встановлено вичерпний перелік актів правоохоронних органів та суду, незаконність яких може призвести до виникнення деліктного зобов`язання.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини друга статті 1176 ЦК України).

Так, відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_7 незаконно перебувала під слідством та судом з 30.08.2016 року по 30.11.2021 року, тобто 63 місяці, оскільки ухвалою Львівського апеляційного суду від 30.11.2021 року, вирок Галицького районного суду міста Львова від 09 грудня 2020 року, щодо ОСОБА_1 скасовано. Кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст. 367 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 закрито за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» у редакції, чинній на час звернення до суду, встановлено з 1 квітня мінімальну заробітну плату на рівні 8 000,00 грн.

Таким чином враховуючи, період перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим, ніж 504 00, 00 грн. (8 000,00 грн. х 63 місяці).

Врахувавши ступінь, глибину та характер душевних страждань позивача, істотність вимушених змін у її житті, принципи поміркованості, розумності і справедливості, та того, що позивачем заявлено розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 504 000, 00 грн., та такий визначений законом, як мінімальне відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та не призводить до його збагачення.

Указаний висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16 (провадження № 61-8385св20), від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20 (провадження № 61-11520св21).

Вказана позиція узгоджується з Постановою Верховного Суду від 02.09.2022 року у справі № 711/4624/21, провадження № 61-5128св22.

Покликання представників відповідачів, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню, спростовуються вищенаведеними висновками суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, суд стягує із відповідачів Львівської обласної прокуратури та Головного управління національної поліції у Львівській області в дохід держави судовий збір у розмірі 2 700, 00 грн., з кожного.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 6. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Представником позивача на підтвердження понесених стороною позивача витрат на правничу допомогу надано : договір про надання правової допомоги № 09/05-2024/це від 09.05.2024 року 14.02.2022 року, укладений між адвокатом Василик Ю.М. та Хім`як Г.Т.; свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю серії ЛВ № 000315 від 22.02.2016 року; ордером на надання правничої правової допомоги серії ВС № 1280800 від 09.05.2024 року; актом здачі прийняття виконаних робіт (наданих послуг) по договору про надання правничої допомоги від 18.06.2024 року; платіжною інструкцією від 18.06.2024 року.

Договором про надання правової допомоги № 09/05-2024/це від 09.05.2024 року 14.02.2022 року в 4 розділі, визначено : вартість робіт (послуг) по даному договору визначається на основі актів-здачі прийняття виконаних робіт (послуг) в залежності від обсягу наданих адвокатом послуг, виходячи з розрахунку оплати 1 000, 00 грн. за одну годину робочого часу.

Згідно акту здачі прийняття виконаних робіт (наданих послуг) по договору про надання правничої допомоги від 18.06.2024 року, адвокатом було проведено такі роботи : вивчення кримінального провадження № 0002607 від 25.07.2015 року 3 год. вартість 3 000, 00 грн.; аналіз законодавства та судової практики з питань відшкодування моральної шкоди 2 год. 2 000, 00 грн.; підготовка позовної заяви 3 год. 3 000, 00 грн.

З копії заяви представника позивача Василик Ю.М. адресованої Галицькому районному суду м. Львова від 10.05.2024 року, вбачається, що ОСОБА_8 ознайомлювалася з матеріалами кримінального провадження.

Відповідно до платіжної інструкції від 18.06.2024 року ОСОБА_1 сплатила 8 000, 00 грн. на конання договору № 09/05-2024/цс.

Таким чином, вартість фактично наданих та оплачених послуг у вигляді професійної правової (правничої) допомоги відповідно до копії платіжного доручення складає суму у розмірі 8 000, 00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача.

Таким чином, судові витрати підлягають розподілу у відповідності до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, тому з відповідачів Львівської обласної прокуратури та Головного управління національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_1 , слід стягнути витрати позивача на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 4 000, 00 грн. з кожного.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 ,- задоволити.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 моральну шкоду у розмірі 504 000 грн. (п`ятсот чотири тисячі гривень 00 коп.).

Стягнути з Львівської обласної прокуратури в дохід держави судовий збір у розмірі 2 7 00, 00 (дві тисячі сімсот гривень 00 коп.) грн.

Стягнути з Головного управління національної поліції у Львівській області в дохід держави судовий збір у розмірі 2 700, 00 (дві тисячі сімсот гривень 00 коп.) грн.

Стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000, 00 (чотири тисячі гривень 00 коп.) грн.

Стягнути з Головного управління національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000, 00 (чотири тисячі гривень 00 коп.) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного суду через Пустомитівський районний суд Львівської області.

Позивач : ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач : Держава України в особі Державної казначейської служби України, , м. Київ, вул. Бастіонна, 6.

Відповідач : Головне управління національної поліції у Львівській області, , м. Львів, вул. Ген. Григоренка, 3.

Відповідач : Львівська обласна прокуратура, , м. Львів, вул. Шевченка, 17-19.

Відповідач : Головне управління Державної казначейської служби у Львівській області, , вул. К. Левицького, 18, м. Львів.

Повний текст рішення складено 27.02.2025 року.

СуддяН. Б. Добош