Справа № 629/349/25
Провадження № 2/629/398/25
11.03.2025 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі головуючого судді Каращука Т.О., за участю секретаря судового засідання Лукаренко А.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Лозова Харківської області в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу №629/349/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування своїх вимог зазначила, що відповідно до ордеру на житлове приміщення, її чоловіку ОСОБА_4 , їй та доньці ОСОБА_5 було надано квартиру за вищевказаною адресою, яка до теперішнього часу має статус державної. На даний час єдиним наймачем даної квартири є позивачка, оскільки її чоловік помер, а донька знялася з реєстрації місця проживання у квартирі за власним бажанням. Відповідачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є сином та онуком позивачки. Син ОСОБА_2 не мешкає у квартирі з 2003 року, а онук ОСОБА_3 взагалі ніколи не мешкав, його реєстрація була формальною, оскільки донька позивачки на час народження сина була зареєстрована у вищевказаній квартирі, то і дитина після народження, була зареєстрована за місцем реєстрації матері. Жодних особистих речей відповідачів у квартирі немає, обов`язків, щодо утримання квартири вони не виконують. Позивачка вказує, що на даний час відповідачі працюють за межами Харківської області, її неодноразові намагання вирішити питання стосовно зняття їх з реєстрації не мали успіху, оскільки останні уникають вирішення цього питання. ОСОБА_1 зазначає, що зі свого боку перешкод у користуванні квартирою відповідачам не створювала, жодних договорів чи домовленостей стосовно збереження права користування житлом між сторонами не було. Позивачка вказує, що реєстрація відповідачів у квартирі порушує її права, оскільки вона позбавлена можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг, які весь час зростають. Враховуючи викладене, позивачка звернулася до суду з даним позовом.
Провадження у справі було відкрито та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторонам було надано час для подання заяв по суті.
Зважаючи на те, що кореспонденція направлена відповідачам повернулася без вручення, судом було здійснено перехід зі спрощеного позовного провадження без виклику сторін до спрощеного з викликом. Виклик відповідачів було здійснено шляхом розміщення оголошень.
Позивачка у судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином шляхом розміщення оголошень на офіційному веб-сайті Лозівського міськрайонного суду Харківської області. Причини неявки суду не повідомили, відзив на позов не надали.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Виходячи з викладеного, суд здійснює розгляд справи в заочному порядку, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Статтями 1,2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. ст.15,16 ЦК України, ст.4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.
З копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, вбачається, що 05.07.1975 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , було укладено шлюб та присвоєно дружині прізвище чоловіка- ОСОБА_7 . Даний шлюб було розірвано 13.09.1994 року (а.с.10).
На підставі ордеру №001283 виданого виконавчим комітетом Лозівської ради народних депутатів м. Лозова Харківської області від 26.04.1978 року ОСОБА_4 , сім`я якого складається з 3 чоловік, а саме: ОСОБА_4 , дружина ОСОБА_8 та донька ОСОБА_9 , було надано право на зайняття квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5).
ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_4 та ОСОБА_8 народився син- ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.9).
ІНФОРМАЦІЯ_2 чоловік позивачки - ОСОБА_4 помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (а.с.9).
У 1999 році ОСОБА_8 уклала шлюб з ОСОБА_10 та після укладення шлюбу їй було присвоєно прізвище чоловіка- ОСОБА_11 , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 (а.с.9).
Станом на 06.01.2025 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані з особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.11).
На підтвердження того, що позивачка на даний час утримує квартиру, нею надано копії рахунків за комунальні послуги та копії квитанцій про їх оплату (а.с.13-19).
Позивачка зазначає, що відповідачі по справі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично не мешкають за адресою: АДРЕСА_1 . На даний час точне місце перебування відповідачів позивачці невідоме, так як будь-яких контактів з нею вони уникають.
Зазначене підтверджується актом про не проживання осіб за місцем реєстрації від 07.01.2025 (а.с.12).
Враховуючи те, що відповідачі створюють додаткові витрати для позивача, та не приймають участі в утриманні квартири, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Стаття 71 Житлового кодексу України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Відповідно до статті 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71,72 Житлового кодексу України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 Житлового кодексу України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 (зі змінами та доповненнями), роз`яснив, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Верховний Суд у постанові від 22.03.2018 р. по справі № 815/2309/17 висловив правову позицію: «Таким чином, Суд робить висновок, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Відповідно до ст.263 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, суд, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки матеріалами справи достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 за місцем своєї реєстрації не проживає понад 20 років, а відповідач ОСОБА_3 взагалі ніколи не проживав за адресою реєстрації.
Позивачка просила не стягувати з відповідачів судовий збір, тому судом не буде вирішуватися питання про стягнення судового збору з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Керуючись 13, 81, 89, 141, 263, 265, 274-279, 280-282 ЦПК України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням -задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Позивач, який брав участь у справі, але не був присутнім в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, може подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.
Інформація про сторони:
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , яка зареєстрована та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач 1- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач 2- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Суддя Т.О.Каращук