справа № 229/6835/23 головуючий у суді І інстанції Матійчук Г.О.
провадження № 22-ц/824/5953/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником Деменковою Євгенією Сергіївною на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 листопада 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та в якому просила стягнути із Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 47,72 грн. та 10 000, 00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 15 грудня 2022 року позивач придбала посадочний документ 1VF0NTF3-4NBOF1QY-0001 на потяг 705 КБ ФІРМ ІС + по маршруту «Вінниця-Przemysl» вартістю 779,77 грн. Вказаний посадочний документ є розрахунковим документом. Згідно квитка, дата прибуття потягу в місто призначення Przemysl (Перемишль, Польща) - 29 грудня 2022 року о 04:54 год. (за місцевим часом). Вказує, що при обранні виду транспорту та перевізника позивач керувалась інформацією про послуги пасажирського перевезення АТ «Українська залізниця», та обираючи вказаний маршрут, позивач мала намір здійснити поїздку із Вінниці до Przemysl (Перемишль) з прибуттям до міста Przemysl (Перемишль) саме 29 грудня 2022 року о 04:54 год. (за місцевим часом), оскільки позивач о 05:52 год. (за місцевим часом) планувала продовжити свою подорож наступним потягом (згідно квитка від 29.12.2022 року) по маршруту Przemysl (Перемишль) - Poznan (Познань). Вибувши 28 грудня 2022 року з міста Вінниця згідно розкладу, потяг 705 КБ ФІРМ ІС+ по маршруту «Вінниця-Przemysl» зупинився на станції «Мостиська Друга» і простояв там 2 години 04 хвилини. Внаслідок заздалегідь не запланованої зупинки, заявленого перевізником часу приїзду до Перемишля (стюардом навіть не було повідомлено про причину зупинки) потяг прибув до місця призначення Przemysl (Перемишль) із суттєвим запізненням і позивач не встигла на потяг Przemysl (Перемишль) - Poznan (Познань). Вважає, що з вини АТ «Українська залізниця» спізнилась на наступний потяг її подорожі: Przemysl - Poznan, позивач була вимушена замість прямого маршруту від Przemysl до Poznan із «сидячими» місцями та часом прибуття в Poznan o 14:16 год., прямувати перекладними, з пересадками маршрутами, стоячи в потязі 7 годин до кінцевого пункту Poznan, і прибула фактично до кінцевого пункту призначення її подорожі на 5 годин пізніше ніж повинна приїхати при своєчасному прибутті потяга 705 КБ ФІРМ IC+ до міста Przemysl за посадочним документом 1VEONTF3-4NBOF1QY-0001. Також вважає, що такими діями відповідач порушив взяті на себе зобов`язання договором перевезення, а отже наявні підстави для стягнення із нього на користь позивача пені та відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000, 00 грн., що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 листопада 2024 року у задоволенні позові ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , вказує, що суд першої інстанції обґрунтовуючи своє рішення посилається на Правила перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та перевезення пошти залізничним транспортом України, затверджених наказом № 1196 від 27.12.2006 pоку Міністерства транспорту та зв`язку України зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04.04.2007 року за № 310/13577. Проте, судом першої інстанції не враховано п. 1.2. цих Правил, де чітко зазначено, шо Правила застосовуються при перевезенні пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничними лініями загального користування України) тільки у внутрішньому сполученні (у межах України). У справі 229/6835/23-ц позивачем чітко зазначено, що відповідач згідно посадочного документа RZAW9GEN-HQSASPM9-0001 на потяг 705 КЕ ФІРМ ІС по маршруту «Вінниця-Przemysl (Перемишль)», який є розрахунковим документом, зобов`язався доставити позивача у кінцевий пункт призначення Перемишль, Польша, із кінцевою датою та часом: 29.12.2022 0 04:54 (за місцевим часом). Але, в порушення вказаного часу прибуття, відповідач доставив позивача за посадочним документом R2AW9GEN-HQ5ASPM9-0001 (який, до речі складав сам відповідач) до Перемишля із запізненням на 2 години 04 хвилини (враховуючи різницю в часі між Україною і Польщею). Вказаний факт не спростовує і відповідач. Тобто, із змісту посадочного документа (квитка) RZAW9GEN-HQ5ASPM9-0001 чітко вбачається, що до спірних правовідносин застосовуються міжнародні договори, до яких не відносяться Правила № 1196. В той же час, в оскаржуваному судовому рішенні взагалі відсутній аналіз норм Угоди про міжнародне пасажирське сполучення, яким регламентується порядок перевезення пасажирів в міжнародному залізничному сполученні та на які посилався позивач у своєму позові, як на підставу для задоволення її позовних вимог. Звертає увагу апеляційного суду, що суд першої інстанції помилково вказує, що пеня в даних правовідносинах стягується лише на підставі ч. 3 ст. 922 ЦК України. Якби суд першої інстанції уважно ознайомився і дослідив докази у цій справі, то встановив би, що правова підстава позовної вимоги про стягнення з відповідача пені в розмірі 47,72 грн. є ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якою чітко передбачено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня y розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Отже, наведені норми Закону України «Про захист прав споживачів» у чинній редакції прямо передбачають право споживача на одержання пені за прострочення виконання роботи (надання послуги) та на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Крім того, звертає увагу суду, що позовна заява та додані до неї документи були подані до суду в підсистему «Електронний Суд». Представник позивача має зареєстрований електронний кабінет підсистемі «Електронний Суд» ЄCITC але з невідомих причин, відповідач не виконав вимоги щодо надсилання іншим учасникам справи копії відзиву із додатками. Згідно вимог статті 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини 1 або 2 цієї статті, повертає її заявнику без розгляду. Суд першої інстанції проігнорував зазначені вище норми процесуального права, не надав можливості позивачу подати суду відповідь на відзив, що призвело до ухвалення неправомірного і незаконного рішення. Суд позбавив позивача і її представника бути обізнаними щодо поданих лише суду документів з боку відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця», вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що скарга не може бути задоволена, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Щодо порушень судом першої інстанції норм процесуального права.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до абз. 1, 2 частини 7 статті 43 ЦПК України у разі подання до суду в електронній формі заяви по суті справи, зустрічного позову, заяви про збільшення або зменшення позовних вимог, заяви про зміну предмета або підстав позову, заяви про залучення третьої особи, апеляційної скарги, касаційної скарги та документів, що до них додаються, учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання таких матеріалів іншим учасникам справи. Такі документи в електронній формі направляються з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а у разі відсутності в іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність в іншого учасника справи електронного кабінету - у паперовій формі листом з описом вкладення.

Згідно з частинами першою-другою статті 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Відповідно до частини першої, пунктів 5, 6 частини третьої, пункту 1 частини п`ятої статті 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Відзив повинен містити, зокрема, заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, а також перелік документів та інших доказів, що додаються до відзиву, та зазначення документів і доказів, які не можуть бути подані разом із відзивом, із зазначенням причин їх неподання. До відзиву додаються докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем.

У частинах сьомій, восьмій статті 178 ЦПК України зазначено, що відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з частинами третьою-п`ятою, восьмою статті 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати до суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

При поданні доказів учасник справи має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

При цьому, на учасників судового процесу та їх представників покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Відповідно до частини 4 статті 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, представник АТ «Українська залізниця» надіслав відзив разом з додатками на адресу суду першої інстанції поштовим зв`язком. Натомість, до відзиву відповідача не додано доказів надсилання відзиву та доказів, доданих до відзиву на адресу позивача. Отже, належні докази як направлення позивачу відзиву, так і доказів, долучених до відзиву, в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з огляду на положення частини сьомої статті 43, частини четвертої статті 183 ЦПК України, відзив АТ «Українська залізниця» разом з доданими до нього матеріалами мав би повернути заявнику без розгляду, на що обґрунтовано посилається позивач в своїй апеляційній скарзі.

З огляду на викладена, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги поданий з порушенням процесуального порядку відзив відповідача та додані до нього докази.

Щодо суті позовних вимог.

Судом встановлено, що 15 грудня 2022 року о 21:47 год. ОСОБА_1 придбала посадочний документ №1VF0NTF3-4NBOF1QY-0001 на потяг 705 КБ ФІРМ ІС + по маршруту «Вінниця-Przemysl» вартістю 779,77 грн. (а. с. 7 (зворот)).

Відповідно до посадочного документу №1VF0NTF3-4NBOF1QY-0001 місце та час відправлення: Вінниця (VINNYTSIA) 28 грудня 2022 року о 22:53 (час місцевий); місце та час прибуття: Перемишль (PRZEMYSL) 29 грудня 2022 року о 04:54 (час місцевий).

18 грудня 2022 року ОСОБА_1 придбала квиток на потяг за маршрутом Перемишль-Познань (Przemysl-Poznan Glomny), місце та час відправлення: Przemysl 29 грудня 2022 року 05:52, місце та час прибуття: Poznan Glomny 29 грудня 2022 14:16 (а. с. 8).

31 січня 2023 року за вих. № 99/01 ОСОБА_1 направила АТ «Українська залізниця» претензію із вимогою відшкодувати шкоду, завдану їй запізненням потягу, а саме: пеню у розмірі 47,72 грн., 10 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди (а. с. 8 (зворот)-9).

Листом від 15 лютого 2023 року АТ «Українська залізниця» відмовлено ОСОБА_1 у відшкодуванні шкоди (а. с. 9 (зворот)).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що укладеними між сторонами договорами перевезення не передбачено умов про можливість відшкодування моральної шкоди, не встановлено такого виду цивільної відповідальності і Правилами перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Апеляційний суд не може погодиться з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Статтею 908 ЦК України визначено, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до статті 910 ЦК України за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов`язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов`язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення.

Укладення договору перевезення пасажира та багажу підтверджується видачею відповідно квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів (статутів).

За змістом частини першої статті 919 ЦК України перевізник зобов`язаний доставити вантаж, пасажира, багаж, пошту до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк.

Пунктом 37.3 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України від 27 грудня 2006 року № 1196 встановлено, що перевізник зобов`язаний безпечно та своєчасно перевезти пасажира від пункту виїзду до пункту призначення, указаного в проїзному документі, надавши йому місце згідно з придбаним проїзним документом; своєчасно доводити до пасажирів та осіб, які зустрічають, інформацію про запізнення поїзда, зміну колії прибуття чи відправлення.

Відповідно до частини першої статті 920 ЦК України у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Згідно з статтею 8 Закону України «Про залізничний транспорт» перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти залізничним транспортом загального користування організується на договірних засадах.

Частинами 4, 5 ст. 22 Закону України «Про залізничний транспорт» передбачено, що перевізники зобов`язані забезпечувати: своєчасне якісне перевезення пасажирів, вантажів, багажу, вантажобагажу та пошти; розвиток інфраструктури залізничного транспорту загального користування, транспортних послуг; схоронність вантажів, що перевозяться; охорону навколишнього природного середовища від шкідливого впливу залізничного транспорту загального користування.

Відшкодування збитків користувачам послуг залізничного транспорту загального користування у разі порушення договірних зобов`язань здійснюється в порядку, що встановлюється Статутом залізниць України і контролюється центральним органом виконавчої влади в галузі транспортування.

Виходячи з системного аналізу наведених норм, спірні правовідносини виникли з договірних відносин щодо надання транспортних послуг з перевезення пасажирів.

Таким чином, придбавши посадочний документ 1VF0NTF3-4NBOF1QY-0001 на потяг 705 КБ ФІРМ ІС + по маршруту «Вінниця-Przemysl», ОСОБА_1 уклала з відповідачем АТ «Українська залізниця» договір перевезення пасажира.

Згідно з частиною 1 статті 922 ЦК України за затримку у відправленні транспортного засобу, що перевозить пасажира, або запізнення у прибутті такого транспортного засобу до пункту призначення перевізник сплачує пасажирові штраф у розмірі, встановленому за домовленістю сторін, транспортними кодексами (статутами), якщо перевізник не доведе, що ці порушення сталися внаслідок непереборної сили, усунення несправності транспортного засобу, яка загрожувала життю або здоров`ю пасажирів, або інших обставин, що не залежали від перевізника.

Статтею 611 ЦК України визначені правові наслідки порушення зобов`язання, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (пункт 3, 4).

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

У свою чергу, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Тобто у сфері дії вказаного Закону перебувають у тому числі відносини між споживачами та надавачами будь-яких послуг (включаючи послуги з перевезення).

За змістом пункту 5 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній нас час виникнення спірних правовідносин) споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Відповідно до частини другої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

01 вересня 2020 року Велика Палата Верховного Суду у справі №216/3521/16-ц прийняла постанову, якій сформувала правовий висновок про те, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Статті 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору, суди мають враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону про захист прав споживачів навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №757/12721/17-ц.

Згідно з пунктом 5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач АТ «Українська залізниця» як перевізник порушив умови договору перевезення, оскільки позивач прибув до міста Przemysl (Перемишль, Польща)з запізненням на 02.04 год., що потягло завдання їй моральної шкоди.

При цьому відповідач не надав суду жодного доказу на підтвердження того, що ці порушення сталися внаслідок непереборної сили, усунення несправності транспортного засобу, яка загрожувала життю або здоров`ю пасажирів, або інших обставин, що не залежали від перевізника (ст. 922 ЦК України).

Встановивши факт порушення відповідачем АТ «Українська залізниця» прав споживача щодо наданої неякісної послуги з перевезення (своєчасне якісне перевезення пасажирів), що заподіяло позивачу моральних переживань, апеляційний суд приходить до висновку про наявність правових підстав для покладання на відповідача АТ «Українська залізниця» відповідальності у вигляді стягнення пені у розмірі 47,72 грн., виходячи з розрахунку (ціна квитка 779,77 грн.*3%*2,04 год. - прострочення виконання договірних зобов`язань).

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Науменко проти України»).

Враховуючи принципи розумності, справедливості та характер протиправних дій відповідача, наслідки спричинені для позивача, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачу спричинена моральна шкода в розмірі, 1 500,00 грн., які необхідно стягнути з відповідача.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав до задоволення позову, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення і ухвалення нового рішення у по суті вимог позивача.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

При подачі позовної заяви представник ОСОБА_1 - адвокат Деменкова Є.С. просила стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно вимог ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У свою чергу, підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19 зазначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц.

На підтвердження понесення таких витрат представник позивача надала копії: Договору про надання правової допомоги від 27 вересня 2023 року, ордеру, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та розрахункову квитанції на суму 3 000,00 грн.

У розділі 3 Договору про надання правової допомоги, укладеного 27 вересня 2023 року, сторони погодили, що гонорар - винагорода адвоката за здійснення захисту, представництва інтересів клієнта та надання йому інших видів правової допомоги на умовах і в порядку, що визначені договором. Гонорар складає 3 000,00 грн. Клієнт сплачує гонорар у день укладання договору.

Відповідно до розрахункової квитанції від 27 вересня 2023 року ОСОБА_1 сплатила адвокату Деменковій Є.С. 3 000,00 грн. за адвокатські послуги згідно договору № б/н від 27 вересня 2023 року.

Відповідачем не надано доказів та не було заявлено щодо невідповідності заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу критерію реальності адвокатських витрат, неспівмірності понесених позивачем витрат на адвокатські послуги, необхідності та підстав їх зменшення.

Оскільки позивачем підтверджено належними та допустимими доказами розмір витрат понесених ним на правову допомогу, зазначена сума підлягає стягненню з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог (15,4%), а саме у розмірі 462,00 грн. (3000*15,4%).

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Деменковою Євгенією Сергіївною задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про захист прав споживачів задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця», місце знаходження: м. Київ, вул. Єжи Гойдай, 5, ідентифікаційний код 40075815 на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 пеню в розмірі 47,72 (сорок сім) гривень 72 копійки та 1 500,00 (одна тисяча п`ятсот) гривень в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця», місце знаходження: м. Київ, вул. Єжи Гойдай, 5, ідентифікаційний код 40075815 на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 витрати на правову допомогу у розмірі 462,00 (чотириста шістдесят дві) гривні.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.