РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/2332/21

Номер провадження 2/495/1395/2025

05 лютого 2025 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючої судді Анісімової Н.Д.

при секретарі судового засідання Кракатиці В.І.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білгород-Дністровський цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та усунення від права на спадкування, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та усунення від права на спадкування, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд:

- встановити факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом 24 років, а саме: з 1996 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу;

- усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за законом спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 - у зв`язку з ухилення від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік та інвалідність був у безпорадному стані;

- усунути ОСОБА_5 від права на спадкування за законом спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 - у зв`язку з ухилення від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік та інвалідність був у безпорадному стані.

Стислий виклад позиції позивача з урахування уточнених позовних вимог

30.11.2021 позивачем був поданий уточнений позов (т. 1 а.с. 167-170).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 .

Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 . Відтак позивачем було подано заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 .

Як вказує позивач, вона проживала разом з ОСОБА_6 з 1996 року однієї сім`єю у житловому будинку АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом, фактично виконували права та обов`язки подружжя, проживали однією сім`єю як чоловік та дружина, однак шлюб не зареєстрували.

ОСОБА_4 також зазначає, що вона доглядала за ОСОБА_6 до його смерті, допомагала йому, робила ремонти у житловому будинку, де вони разом проживали, вела домашнє господарство самостійно, адже ОСОБА_6 був інвалідом другої групи, не міг самостійно давати собі ради та йому потребувався належний догляд. Інвалідність була викликана туберкульозом, внаслідок чого було пошкоджено ноги, майже доходило до ампутації ніг, через що покійному потребувались належні та дороговартісні препарати та ліки, відповідний догляд та допомога у пересуванні.

ОСОБА_6 не міг самостійно ходити, зовсім не працював через свою інвалідність. Крім того, позивач працювала на двох роботах, щоб забезпечити покійного належним харчуванням, ліками та доглядом, всі витрати до дому, господарству та ремонти здійснювалися за кошти, які позивач заробляла. На даний час позивач повністю здійснює діяльність, пов`язану з користуванням та володінням спадковим майном, що у відповідності зі ст. 1268 ЦК України, свідчить про прийняття нею спадщини, а також в сенсі статті 3 СК України означає, що позивач зі спадкодавцем проживали однією сім`єю.

Коли ОСОБА_6 помер, ОСОБА_4 здійснювала всі турботи та клопоти, що стосувалися поховання та саме вона здійснювала поховання ОСОБА_6 .

Відтак, позивач вважає, що вона є спадкоємцем першої черги за законом, відповідно статті 1261 ЦК України, в якій передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За життя ОСОБА_6 в словесному порядку виразив свою волю, щоб вищевказаний житловий будинок після його смерті належав ОСОБА_4 у зв`язку з тим, що позивач була йому дружиною, хоча й не офіційно, проживала з ним однією сім`єю, допомагала, доглядала, лікувала його, піклувалася про нього тощо. Він хотів скласти заповіт згодом, однак не встиг цього зробити та помер раніше.

У ОСОБА_6 залишилися дорослий син ОСОБА_5 та донька ОСОБА_3 , які проживали окремо за життя покійного батька та жодного разу не навідувалися до нього, не цікавилися його життям, здоров`ям, не надавали батькові жодної допомоги. Покійний, як зазначає позивач, був у похилому віці, до того ж ще й інвалідом, через що не міг сам себе обслуговувати, перебував у безпорадному стані, потребував належного догляду, однак його діти ухилилися від надання допомоги своєму покійному батькові, не надаючи йому взагалі ніякої допомоги.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.04.2021 цивільна справа була передана на розгляд судді Боярському О.О.

05.04.2021 від позивача надійшла заява про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 12 квітня 2021 року провадження по справі було відкрито, розгляд вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 12 квітня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_4 , про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та усунення від права на спадкування було відмовлено.

15.04.2021 від позивача надійшла заява про направлення ухвали про відкриття провадження нотаріусу.

20.04.2021 від приватного нотаріусу надійшла копія спадкової справи до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6

22.04.2021 від представника ОСОБА_3 адвоката Сороколета С.І. надійшло клопотання про залучення третьої особи.

17.05.2021 від представника позивача адвоката Гербея А.А. надійшло клопотання про розгляд клопотання у відсутність позивача.

Ухвалою суду від 17 травня 2021 року клопотання адвоката Сороколета Станіслава Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_3 про залучення третьої особи до участі у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та усунення від права на спадкування було задоволено та залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 .

11.06.2021 від представника ОСОБА_3 надійшли письмові пояснення, у яких йде мова зокрема про наступне.

Як зазначено у позовній заяві, ОСОБА_4 проживала з 1996 року однією сім`єю з батьком, ОСОБА_6 . За вказаних підстав, вважаючи себе дружиною спадкодавця, якою вона насправді ніколи не була, позивачка вирішила «загарбати» усе спадкове майно, що по закону повинно належати дітям спадкодавця.

Зазначаючи про те, що вона проживала разом із спадкодавцем однією сім`єю ОСОБА_4 ніяким чином не обумовила у своєму позові, чому саме, якщо це було насправді, проживаючи такий тривалий час однією сім`єю, вона не зареєструвала шлюб з батьком відповідача, як це передбачено у нашій державі, у відповідності до існуючого законодавства, тобто у відділі РАЦСу, не отримала у встановленому законом порядку свідоцтво про шлюб. Адже саме законний шлюб в нашій державі захищається законом і саме таким чином громадян України заохочуються реєструвати свої шлюбні відносини, щоб не було наслідків у вигляді неможливості прийняти спадщину, отримати те, що тобі належить у випадку розірвання шлюбу.

Небажання зареєструвати свої відносини законним шляхом з 1996 року відбувалося тому, що ні позивач, ні спадкодавець не бажали на себе брати ні взаємні права, ні взаємні обов`язки, які притаманні шлюбним відносинам, у тому числі й обов`язок зареєструвати свої відносини у РАЦСі, адже цих шлюбних відносин насправді не було. Згадка про ці відносини з`явилася лише після смерті спадкодавця як єдина можливість «загарбати» чуже майно.

Далі, позивач у своєму позові пише наступне: «... покійний був у похилому віці, до того ще й інвалідом, через це не міг сам себе обслуговувати, знаходився у безпорадному стані...». Тобто з цього випливає, що навіть у такому важкому стані, очікуючи скору смерть, спадкодавець не бажав ні зареєструвати свої відносини з позивачкою, також він не бажав зробити заповіт на її ім`я, якщо вона була так дорога його серцю. А з урахуванням того, що насправді спадкодавець постійно казав, що бажає залишити спадщину своїм дітям, не бажав навіть зареєструвати позивачку за місцем свого мешкання, його дії виглядають цілком закономірно, вони повністю спростовують твердження позивачки про наявність між ними сімейних відносин. Наявність безпорадного стану спадкодавця позивачем не доведена належними та допустимими доказами.

Щодо твердження позивачки, що вона здійснювала всі турботи та клопоти, що стосувалися поховання ОСОБА_6 , ОСОБА_3 зазначає, що, що насправді поховання спадкодавця здійснювалося за гроші брата спадкоємця, ОСОБА_7 , який уклав з СПД ОСОБА_8 , договір заказу № 19 від 06.10.2020 і на виконання якого саме ця ритуальна фірма «Стикс» здійснила організацію похоронної процесії, оформлення усіх необхідних документів, здійснила послуги транспорту та ритуальної атрибутики на загальну суму 13 300 гривень.

Самі діти з поважних причин не були у змозі бути присутніми на похованні, адже ОСОБА_3 є матір`ю-одиначкою, яка сама виховує маленьку дитину, є інвалідом третьої групи за загальним захворюванням, а ОСОБА_5 перебуває у Польщі, на заробітках вже півтора роки.

Зазначає також про те, що якщо позивачка жила сімейним життям із спадкодавцем ОСОБА_6 , чому тоді вона не обізнана про існування його доньки, ОСОБА_3 , про яку навіть не згадує у позові. Між тим, цей факт як дружині їй повинен бути відомий.

Крім того, зазначає, що усі аргументи щодо ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцеві, позивачем зазначені абсолютно голослівно та бездоказово.

Всупереч цим твердженням ОСОБА_3 зазначає, що спадкодавець усе життя був спроможний заробити собі на життя, працював без офіційного оформлення на підприємстві. яке займається виробництвом прищіпок, працював на будівельних роботах у приватному порядку, у повсякденному житті пересувався особисто, ногами і на автівці, якою особисто керував, займався ремонтом мотоцикла. Так, у 2017 році він отримав в подарунок від свого двоюрідного брата, ОСОБА_9 , автівку ВАЗ 2106, після чого пройшов відповідне навчання і вперше отримав водійське посвідчення серії НОМЕР_1 від 28.07.2017 року категорії «В» в територіальному сервісному центрі ТСЦ 5143 РСЦГСЦ МВС в Одеській області. На вказаній автівці спадкодавець до самої смерті їздив у своїх справах. Також у 2016 році він купив у гр. ОСОБА_10 , свого сусіда, мотоцикл, який довів майже до ідеального стану в себе вдома, адже дуже любив техніку і був у змозі і за станом здоров`я і за своїм матеріальним станом це робити.

Таким чином, усі вказані дії ОСОБА_6 свідчать про те, що він особисто забезпечував умови свого життя, був у змозі згідно із своїм матеріальним станом утримувати авто і мотоцикл! у належному технічному стані, що передбачає певні фінансові витрати, про відсутність безпорадного стану, відсутність необхідності у сторонньому догляді, допомоги та піклування.

Натомість усі дії позивачки скеровані на заволодіння спадковим майном і вона, на відміну від спадкодавця, любить мотоцикл і автівку не як технічні витвори, а лише за те, що це матеріально цінні речі, які самоправно забрала до своїх родичів у село Шабо і не видає законним спадкоємцям.

З урахуванням викладеного, у задоволенні позовних вимог просила відмовити.

22.06.2021 від представника ОСОБА_3 адвоката Сороколета С.І. надійшла заява про виклик свідків.

Ухвалою суду від 11 жовтня 2021 року заяву адвоката Сороколета Станіслава Івановича про виклик свідків було задоволено.

24.11.2021 від адвоката Сороколета С.І. надійшла заява про передачу справи на розгляд справи іншому складу суду.

Розпорядження керівника апарату суду від 26.11.2021 № 534 щодо здійснення повторного автоматизованого розподілу справи, на підставі рішення ВРП від 04.11.2021 про відсторонення судді ОСОБА_11 від здійснення правосуддя до 04.01.2022, про перерозподіл справи, був призначений повторний автоматизований розподіл судової справи № 495/2332/21.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2021 справа № 495/2332/21 надійшла до провадження судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Анісімової Н.Д.

30.11.2021 від представника позивача адвоката Гербея А.А. надійшла уточнена позовна заява, якою було уточнено суб`єктний склад.

30.11.2021 від представника позивача адвоката Гербея А.А. надійшла заява про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 30 листопада 2021 року прийнято до провадження судді цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та усунення від права на спадкування.

Ухвалою суду від 01 грудня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_4 , про забезпечення позову було відмовлено.

13.12.2021 від адвоката Сороколета С.І. надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами цивільної справи.

07.02.2022 від представника позивача адвоката Гербея А.А. надійшло клопотання про відкладення судового засідання.

18.05.2022 від представника позивача адвоката Гербея А.А. надійшло клопотання про виклик свідків.

18.05.2022 від представника позивача адвоката Гербея А.А. надійшло клопотання про відкладення судового засідання.

Ухвалою суду від 21 лютого 2023 року заяву представника позивача ОСОБА_1 про виклик свідків було задоволено.

21.03.2023 від ОСОБА_3 надійшла заява про відкладення розгляду справи.

22.03.2023 від ОСОБА_3 надійшла заява про відкладення розгляду справи.

29.03.2024 від ОСОБА_3 надійшла заява про відкладення розгляду справи.

19.01.2024 від ОСОБА_3 надійшла заява про відкладення розгляду справи.

13.11.2023 від ОСОБА_3 надійшло клопотання про проведення технічного запису судового засідання.

07.11.2023 від ОСОБА_3 надійшла заява про виклик свідків.

18.09.2023 від адвоката Сороколета С.І. надійшла заява про відкладення розгляду справи.

07.10.2024 від представника відповідача адвоката Биковського В.Д. надійшла заява про закриття підготовчого судового провадження та призначення справи до розгляду по суті.

07.10.2024 від представника позивача адвоката Гербея А.А. надійшла заява про призначення справи до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 07 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та усунення від права на спадкування та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача та відповідач у задоволені позову просили відмовити. ОСОБА_3 у судовому засіданні повідомила суд, що є донькою покійного ОСОБА_6 . Її мати з батьком розлучилися близько 23 років тому. Перший час вона проживала з матір`ю, але з батьком підтримувала відносини. Вказала, що якщо люди протягом тривалого часу проживають разом, то вони щось купують, але у будинку нічого не було, всі меблі, що були у будинку купувалися її матір`ю та батьком, ще за часів сумісного життя. Відносини з батьком були дружні, вона до нього приїздила, коли була змога, похованням батька займався дядько, так як вона не змогла приїхати, а брат перебував за кордоном.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Фактичні обставини справи встановлені судом

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 . Вказаний факт підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 10 березня 2024 року Білгород-Дністровський міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (т. 1 а.с. 47).

ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 14.08.1984 по день своєї смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою № 207 від 10 березня 2021 року виданою КП «ЖЕО-1» м. Білгород-Дністровський (т. 1 а.с. 49).

Згідно з довідкою про склад сім`ї та реєстрацію № 509 від 24 березня 2021 року, виданою КП «ЖЕО-1» м. Білгород-Дністровський - ОСОБА_4 не зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 67).

Згідно з актом від 11.02.2021, виданого КП «ЖЕО-1» м. Білгород-Дністровський, що наданий самою позивачкою, зі слів сусідів, разом з померлим ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживала з 1996 року його співмешканка ОСОБА_4 , яка зареєстрована в с. Шабо Білгород-Дністровському р-ні, Одеської області (т. 1 а.с. 10).

Згідно з відомостями, що містяться у спадковій справі № 06/2021 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса звернулися ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (донька померлого ОСОБА_6 ) (т. 1 а.с. 45) та 25.03.2021 ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 46).

У ході судового розгляду судом також були допитані свідки.

Допитана у судовому засіданні ОСОБА_12 повідомила суд, що дітей померлого ОСОБА_6 жодного разу не бачила, і якби не ОСОБА_4 , то він би помер, адже остання піклувалася про ОСОБА_6 , а про дітей вона нічого не чула та їх не бачила.

Допитана у судовому засіданні ОСОБА_13 повідомила суд, що є сусідкою, відносини склалися добрі. ОСОБА_14 проживала з ОСОБА_15 протягом 23 років. Вона лікувала його, оберігла, відносини між ними були дуже добрі. Коли перша дружина ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , поїхала, більше нікого не бачила, ніхто не допомагав та не приїжджав. ОСОБА_15 хворів років 10 до смерті, ОСОБА_14 його лікувала. Вказує, що ці відомості їй розповідав сам покійний ОСОБА_15 , адже вони добре спілкувалися, так як були сусідами.

На запитання сторони відповідача щодо того, звідки у свідка інформація, що з похованням ОСОБА_15 ніхто не допомагав - свідок відповів, що так сказала ОСОБА_14 , і що ніхто не приїхав на поховання. Про шлюб свідку нічого не відомо, про заповіт не цікавилася.

Допитана у судовому засіданні ОСОБА_17 повідомила суд, що дітей не бачила, ОСОБА_14 самостійно лікувала та доглядала за ОСОБА_15 , ремонтувала будинок. Вказує, що ОСОБА_15 з ОСОБА_14 жили дружно, сварки були як у всіх, ходила до них у гості, за дітей нічого не знає. З ОСОБА_15 познайомилася так як разом з ОСОБА_14 працювали на фабриці «Белста».

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_7 повідомив суд, що є братом покійного ОСОБА_15 . ОСОБА_15 з першою дружиною жив десь з 70-х років, і від шлюбу у них народилося двоє дітей, але потім вони розійшлися, і у них була умова, що дружина ОСОБА_16 не подає на чоловіка на аліменти, натомість ОСОБА_15 залишає будинок дітям. Вказує, що по лікарнях возив брата саме він, потім коли не міг вже цього робити, возив зять ОСОБА_14 . Свідок вказував також, що спільного господарства не вели, брат ніколи не хотів залишати будинок ОСОБА_14 , а хотів залишити дітям. ОСОБА_18 гроші на операцію для брата на очі, але витратив все на його поховання. Гроші за поховання повернув йому син ОСОБА_15 . Відносини з дітьми були нормальні, з ОСОБА_14 хотів розтатися.

Допитаний у судовому засідання ОСОБА_9 повідомив суд, що є двоюрідним братом ОСОБА_15 . Відносини нормальні. Після розлучення ОСОБА_15 проживав з ОСОБА_14 разом, але протягом якого часу та де свідок не зміг повідомити.

Допитаний у судовому засідання ОСОБА_19 повідомив суд, що ОСОБА_15 проживав разом з жінкою ОСОБА_14 , в зареєстрованому шлюбі вони не перебували, спільного майна у них не було. До дітей ОСОБА_15 відносився добре, перед операцією повідомляв, що потрібно на них переоформити майно, але чому покійний цього не зробив за життя свідку не відомо.

Нормативно-правове обґрунтування та релевантна судова практика

Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

У рішенні Конституційного Суду України у справі № 5-рп/99 від 03.06.1999 зазначено що, до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» defacto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом».

Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Частиною другою статті 74 СК України передбачено, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19) встановлено, що «проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року « 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) міститься висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99) (постанова Верховного Суду від 18.03.2019 року у справі №357/6408/17).

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Верховний Суд зазначив, що показання свідків та спільні фотографії сторін, не можуть свідчити про факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання (постанова Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 466/3769/16).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19) встановлено, що «проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації».

Верховний Суд у постановах від 12 грудня 2019 року у справі N466/3769/16-ц (провадження N61-5296св18) та від 06 квітня 2020 року у справі N738/1452/17 (провадження N 61-13412св19) дійшов висновку, що лише показаннями свідків за відсутності інших доказів не може бути встановлений факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрацією шлюбу, існування між сторонами відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту, а також придбання майна за їх спільні сумісні кошти або спільною працею.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю не може свідчити про те що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (висновок Верховного Суду викладений у постановах від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня2022 року у справі № 694/1540/20).

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 ст. 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

Відповідно до частин 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України).

За змістом ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані, а ч. 6 вказаної статті встановлено, що положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Тлумачення ч. 5 ст. 1224 ЦК України свідчить, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Як роз`яснено в п. 4 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» виходячи зі змісту зазначеної норми (ч. 5 ст. 1224 ЦК України), суд при вирішенні такої справи згідно з вимогами ЦПК повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Таким чином для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14 листопада 2018 року у справі №712/4709/15-ц (провадження №61-8023св18), від 04 березня 2019 року у справі №321/1573/17-ц (провадження №61-45879св18) та від 17 липня 2019 року у справі №676/5086/15-ц (провадження №61-25032св19), від 13 січня 2021 року у справі №431/2579/17.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі №337/6000/15-ц (провадження №61-1302св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року у справі №404/2163/16-ц (провадження №61-15926св18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2023 року у справі №467/350/21 (провадження №61-19847св21) зазначено, що: «для задоволення вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Правила частини 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постанова від 29 червня 2021 року у справі № 750/9209/20-ц (провадження № 61-6290св21), від 06 жовтня 2021 року у справі № 741/1714/18 (провадження № 61-5519св21), від 21 жовтня 2021 року у справі № 766/14057/17 (провадження № 61-6003св21), від 19 травня 2022 року у справі №132/2991/20 (провадження № 61-9112св21)».

Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Мотивована оцінка наведених учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позовної заяви

Надані до суду докази позивача, які досліджені судом, свідчать лише про те, що між позивачем та ОСОБА_6 могли бути якогось роду близькі, можливо товариські, відносини.

Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду про те, що сам по собі факт перебування позивача з відповідачем у близьких стосунках, який не заперечував й сам відповідач, не може свідчити про те, що сторони проживали в зазначений період однією сім`єю, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю, оскільки позивачу необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, придбання майна в інтересах сім`ї (постанова ВС від 12.12.2019 у справі № 490/4949/17).

Однак, суд зазначає, що доказів на підтвердження обставин спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_6 однією сім`єю, як чоловік та дружини, відповідно до вимог СК України, з ознаками ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків позивачкою до суду не надано. До суду не надано жодного доказу з боку позивача щодо ведення ними спільного господарства, спільного бюджету, спільних витрат, наявності взаємних прав та обов`язків між нею та ОСОБА_6 .

Надані позивачем докази в обґрунтування позовної заяви, не можуть підтверджувати наявність спільного бюджету та спільних витрат.

У постанові Верховного Суду у справі за № 531/295/19 від 08 грудня 2021 року зроблено висновок про те, що показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що показання свідків про проживання позивача із ОСОБА_6 однією сім`ю не є достатніми доказами про наявність у них сім`ї в розумінні ст. 3 СК України.

Посилання позивача, що саме вона опікувалася питанням поховання ОСОБА_6 , по-перше, не може свідчити про спільне проживання позивачки однією сім`єю з ОСОБА_6 , а, по-друге, спростовуються іншими доказами по справі, зокрема Договором заказу № 19, за яким замовником ритуальних послуг щодо поховання ОСОБА_6 - є ОСОБА_7 , який є братом покійного ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 123).

Покликання позивача, що вона піклувалася про покійного ОСОБА_6 , доглядала за ним, лікувала його - не підтверджені жодним належним та допустимим доказом.

Крім того, суд бере до уваги, що Верховним Судом у постанові від 27 травня 2021 року справі № 552/196/20 викладено висновок, що власне ставлення позивачки до померлої, періодичне придбання продуктів харчування та участь в сплаті комунальних послуг, а згодом і похованні, не є підтвердженням факту спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, їх пов`язаності спільним побутом та взаємними правами і обов`язками, що в розрізі зі статті 1264 ЦК України, дає право на спадщину.

З наданого позивачкою актом від 11.02.2021, виданого КП «ЖЕО-1» м. Білгород-Дністровський (т. 1 а.с. 10), неможливо встановити ознак спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_6 однією сім`єю, ведення ними спільного господарства та наявність спільного бюджету.

Отже, посилання позивачки на спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні статті 74 СК України, без наявності інших ознак сім`ї.

Щодо позовних вимог про усунення від права на спадкування суд вважає за необхідне зазначити таке.

Положеннями статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

При цьому має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування.

Суд, проаналізувавши матеріали справи, доходить до висновку про недоведеність позивачем усіх складових передбачених ч. 5 ст. 1224 ЦК України, а безпорадній стан не може бути єдиною та достатньою підставою для усунення спадкоємців від права на спадкування за заповітом.

Таким чином, позивачка повинна довести факт ухилення ОСОБА_5 та ОСОБА_3 від надання ОСОБА_6 допомоги, потребу у такій допомозі від них та можливість її надавати.

Однак, позивачка не надала суду належних, допустимих та безспірних доказів на підтвердження одночасного настання всіх передбачених ч. 5 ст. 1224 ЦК України обставин, що є її процесуальним обов`язком, а тому відсутні підстави для застосування такого крайнього заходу, як усунення ОСОБА_5 та ОСОБА_3 від права на спадкування після смерті ОСОБА_6 , можливий безпорадний стан якого не може бути єдиною та достатньою підставою для усунення спадкоємців від права на спадкування за заповітом.

Окрім того, вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 206/68/15-ц, від 08 жовтня 2018 року у справі № 441/509/16, від 24 вересня 2020 року у справі № 534/1318/17.

Оскільки позивач не довела у встановленому законом порядку факт постійно проживання з ОСОБА_6 однією сім`єю, відтак усунення ОСОБА_5 та ОСОБА_3 від права на спадкування не призведе до виникнення у позивачки спадкових прав після смерті ОСОБА_6 ..

Висновки суду

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку наявним в матеріалах справи доказам, як кожному окремо, так і в їх сукупності, в контексті доводів позовної заяви суд виходить із наступного.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Так, у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Brualla Gomez de La Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, а на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 4 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». ... Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

У вказаній цивільній справі позивач звернулася з позовом про встановлення факту проживання з ОСОБА_6 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 1996 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 . Встановлення такого факту необхідне для оформлення спадкових прав позивачки.

Відповідачі заперечують наявність між сторонами взаємних прав та обов`язків, що притаманні подружжю в вказаний період, вказують, що батько не вважав, що між ним та позивачкою існують відносини притаманні подружжю.

Із огляду на сукупність зібраних у справі доказів, факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1996 року по 06.10.2020, на переконання суд, є менш вірогідним, ніж протилежний, із урахуванням оцінки як письмових доказів, так і пояснень сторін, а також показань допитаних у суді свідків, у їх сукупності.

Повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини даної справи, надавши належну правову оцінку кожному окремому доказу та їх сукупності, які містяться в матеріалах справи та, звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи даний спір суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 не доведено факту проживання в період часу з 1996 року по день його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з ОСОБА_6 , як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, адже в матеріалах справи відсутні докази їх спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, та інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

А, отже, вказані позивачем обставини та надані нею докази не можуть свідчити про те, що між нею та ОСОБА_6 склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

Суд, ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п. 29).

Вирішення питання розподілу судових витрат

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у відповідності до ст. 141 ЦПК України, слід залишити за позивачем.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 60-71 СК України, ст. 1216, 1218, 1220, 1224, 1258, 1269 ЦК України, ст. 10, 12, 19, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та усунення від права на спадкування - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 17 лютого 2025 року.

Суддя Н.Д.Анісімова