ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 599/1682/24Головуючий у 1-й інстанції Снігурський В.В.
Провадження № 22-ц/817/116/25 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

секретар - Гичко К.С.

з участю сторін - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та його представника - адвоката Кметика В.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Кметика Віталія Ярославовича на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 1 листопада 2024 року, ухвалене суддею Снігурським В.В. у цивільній справі №599/1682/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Зборівська міська рада про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов обґрунтовано тим, що з 19 травня 2007 року по 24 вересня 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 ( яка після укладення шлюбу з ОСОБА_2 змінила прізвище на ОСОБА_6 , а в подальшому - ОСОБА_7 ) перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого у них народилися діти: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу дочка ОСОБА_8 залишилась проживати із відповідачкою, а син ОСОБА_4 разом із позивачем. Відповідачка не бере участі у вихованні сина, не провідує його, не цікавиться успіхами у навчанні, морально та матеріально не підтримує, не цікавиться життям, здоров`ям та навчанням дитини, а також не піклується про його фізичний та духовний розвиток, що свідчить про свідоме та умисне ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення батьківських прав.

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 1 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Кметик В.Я. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Вказує, що рішення ухвалено з порушенням норм сімейного законодавства, висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки суд не взяв до уваги те, що відповідачка покинула свого сина, коли йому не було навіть двох років. Відповідачкою не виконувалось та не виконується рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 9 січня 2014 року №14, яким затверджено Висновок органу опіки та піклування про участь матері ОСОБА_5 у вихованні сина. Відповідачка ігнорувала можливість побачень із своїм сином, жодного разу не зверталась до позивача з проханням забезпечити можливість побачень із сином.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні 4 лютого 2025 року ОСОБА_1 заперечила проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції вважає законним та обгрунтованим. Вказала, що вона має і завжди мала бажання спілкуватись із сином ОСОБА_9 , брати участь у його вихованні, та намагалася спілкуватися із сином. Однак, у звязку із напруженими стосунками з позивачем, а також необхідністю догляду за чотирма малолітніми дітьми у другому шлюбі та спільною з позивачем дочкою, віддаленістю місця її проживання від місця проживання позивача з сином ОСОБА_10 , її участь у житті сина дійсно була недостатньою, про що вона сильно шкодує та намагається налагодити стосунки із сином.

У судовому засіданні 5 березня 2025 року ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги з мотивів, викладених у ній.

Заслухавши пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, не встановивши свідомого ухилення відповідачки від виконання батьківських обовязків, врахувавши ті обставини, що відповідачка є багатодітною матірю, в полі зору соціальних служб не перебуває, не притягалася до відповідальності за неналежне виконання батьківських обовязків, враховуючи якнайкращі інтереси неповнолітнього ОСОБА_4 прийшов до висновку про відсутність застосування такого крайнього заходу як позбавлення відповідачки батьківських прав.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Обставини справи.

ОСОБА_2 та ОСОБА_11 з 19.05.2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Зборівського районного суду від 24 вересня 2012 року у справі № 1907/1798/2012 (після розірвання шлюбу ОСОБА_12 змінила прізвище на дошлюбне ОСОБА_13 ).

В шлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Місце проживання сина ОСОБА_10 рішенням Зборівського районного суду від 15 листопада 2013 року у справі №599/1480/13-ц визначено з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , де вони і на даний час проживають.

Як вбачається із змісту вказаного судового рішення, після розірвання шлюбу дочка ОСОБА_14 за узгодженням батьків залишилась проживати разом із матірю. ОСОБА_15 заперечувала проти визначення місця проживання сина ОСОБА_10 разом із батьком ОСОБА_2 , орган опіки та піклування надавав висновок про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_9 разом із матірю ОСОБА_5 . Однак, оцінивши усі наявні у матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку про визначення місця проживання сина сторін ОСОБА_10 разом із батьком ОСОБА_2 .

У звязку із створенням ОСОБА_2 перешкод ОСОБА_5 у спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_10 , ОСОБА_5 у 2014 році зверталася до органу опіки та піклування.

За результатами розгляду звернення ОСОБА_5 органом опіки та піклування Тернопільської міської ради надано висновок, який затверджений рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 09.01.2014 року №14. Вказаним висновком встановлено ОСОБА_5 графік побачень із сином ОСОБА_10 , які на вимогу батька, мають відбуватися у присутності батька ОСОБА_2 . Зобовязано ОСОБА_5 не порушувати графік, виконувати батьківські обовязки, а ОСОБА_2 зобовязано поважати батьківські права ОСОБА_5 та не чинити їй перешкод у спілкуванні із сином.

ОСОБА_4 , 2010 р.н., станом на 10.06.2024 року навчався у 8-В класі Тернопільській ЗОШ І-ІІІ ступенів №19 Тернопільської міської ради, за період навчання з 2021 по 2024 роки мама дитини ОСОБА_1 не цікавилася освітнім процесом дитини, що підтверджується довідкою Тернопільської ЗОШ І-ІІІ ступенів №19 Тернопільської міської ради від 10.06.2024 року №02-09/211.

Як вбачається із довідки КНП «Центр первинної медикосоціальної допомоги» Тернопільської міської ради від 08 серпня 2024 року, декларацію про вибір лікаря малолітньому ОСОБА_16 укладав батько. Протягом 2012-2017 р.р. згоду на проведення профілактичних щеплень надавав батько ОСОБА_2 .

11 лютого 2014 року ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_17 , у звязку з чим змінила прізвище на ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

У даному шлюбі народилися діти: ОСОБА_18 , 2014 р.н., ОСОБА_19 , 2015 р.н., ОСОБА_20 , 2017 р.н., та ОСОБА_21 , 2019 р.н., що підтверджується свідоцтвами про народження.

Дочка ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . ОСОБА_8 26 вересня 2023 року змінила прізвище та по батькові на ОСОБА_22 , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 разом із чоловіком ОСОБА_17 та дітьми ОСОБА_18 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_21 та ОСОБА_25 проживають у АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 працює у ФОП ОСОБА_26 на посаді продавця-консультанта з 01.07.2024 року, що підтверджується довідкою ФОП ОСОБА_26 №1 від 13.08.2024 року.

Як вбачається із наявних у матеріалах справи фотокопій скриншотів переписки ОСОБА_27 із ОСОБА_28 в соціальних мережах, 11.12. 2020 р, 28.12.2020 р., 27.07.2021 р., 28.07.2022 р, 10.12.2023 р. ОСОБА_29 писала сину ОСОБА_10 повідомлення, у яких запитувала як справи, питала, чи йому щось потрібно, повідомляла про те, що любить його, не знає як з ним звязатися, вітала з днем народження. Відповідей на ці повідомлення не було, окрім відповіді ні за запитання, чи щось потрібно.

Згідно висновку органу опіки та піклування Зборівської міської ради, затвердженого рішенням Зборівської міської ради від 25 жовтня 2024 року №182, орган опіки і піклування не може прийняти рішення щодо доцільності позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав.

Так, із змісту висновку органу опіки та піклування вбачається, що 25 вересня 2024 року відбулось засідання комісії з питань захисту прав дитини при Зборівській міській раді, на якому були присутні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . ОСОБА_30 зазначив, що причиною позбавлення матері батьківських прав є те, що ОСОБА_31 не бере участі у вихованні сина і що він самостійно його виховує з 3-річного віку. Також зазначив, що ОСОБА_1 не цікавиться станом здоров`я сина, не дарує подарунки, не вітає з Днем народження. Мати малолітнього ОСОБА_10 , ОСОБА_32 , не заперечувала, що мало телефонує сину і останні роки не зустрічалася з ним. Однак, заявила що має велике бажання спілкуватися із сином, зустрічатися з ним, виправити свою помилку і брати участь у його вихованні.

Члени комісії поспілкувалися і з малолітнім ОСОБА_33 . В ході спілкування вияснилось, що дитина дуже вихована, розумна, комунікабельна. Йому добре проживати з батьком ОСОБА_34 , який про нього піклується і забезпечує всім необхідним. ОСОБА_35 зазначив, що мати до нього не приїжджає, телефонує не часто, а також зізнався, що не завжди відповідає на телефонні дзвінки матері. ОСОБА_10 зазначив, що дуже хоче спілкуватися із своєю рідною сестричкою ОСОБА_14 , яка проживає з мамою, а також не заперечував щодо спілкування та зустрічей з мамою.

Працівниками Служби у справах дітей Зборівської міської ради проведено обстеження умов проживання сім`ї ОСОБА_7 . Умови проживання дітей відповідають санітарно-гігієнічним вимогам. Приватний будинок із всіма комунальними зручностями. В кімнатах чисто, охайно, є відповідна побутова техніка, одяг, взуття по віку дітей. ОСОБА_31 та її чоловік, ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , офіційно працевлаштовані, мають фінансову можливість утримувати та виховувати дітей. В господарстві утримують домашню птицю, займаються сільським господарством.

Відповідно до наданого пакету документів, ОСОБА_36 не притягувалась до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків. В полі зору соціальних служб не перебуває, питань щодо неналежного виконання мамою батьківських обов`язків на комісіях з питань захисту прав дитини не розглядалось. Відомостей щодо аморального способу життя відповідачки до органу опіки та піклування не надходило.

Під час прийняття рішення щодо доцільності позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав голоси членів комісії розділилися, за - 5 голосів, проти - 4 голоси, утримались - 1 голос.

Орган опіки і піклування зазначає, що за вказаних обставин неможливо надати чіткого висновку про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно її неповнолітнього сина ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Орган опіки і піклування просить суд прийняти рішення на розсуд суду з урахуванням інтересів дитини.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з частиною другою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції покладено на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, враховуючи об`єктивні обставини спору, а тільки потім права батьків.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Згідно з частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів, і залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків на краще неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Розглядаючи цей спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Колегія суддів враховує, те що відповідачка має брати більш активну участь у вихованні та утриманні свого сина ОСОБА_10 , водночас суд не може залишити поза увагою обставини, які встановлені у даній справі, а саме виховання відповідачкою після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 їхньої дочки ОСОБА_14 , а також ще чотирьох малолітніх дітей, народжених у другому шлюбі, намагання брати участь у житті сина ОСОБА_10 та налагодити відносини з ним як до звернення позивача із даним позовом, так і в процесі розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, її активну процесуальну поведінку та заперечення проти позбавлення батьківських прав.

Позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав щодо сина ОСОБА_10 не відповідатиме його якнайкращим інтересам.

Колегією суддів не встановлено виняткових обставин для розірвання сімейних зв`язків між матірю ОСОБА_1 та її сином ОСОБА_10 , позбавлення його спорідненості із матірю.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 покинула сина ОСОБА_10 , коли йому ще не було двох років, залишення матірю дитини у віці 1 року 10 місяців, відсутність спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, що свідчить про винну поведінку матері, колегія суддів оцінює критично, так як такі доводи спростовуються матеріалами справи.

Так, як вбачається із рішення Зборівського районного суду від 15 листопада 2013 року у справі №599/1480/13-ц, між батьками дитини ОСОБА_4 існував спір про визначення місця його проживання після розірвання шлюбу між сторонами, мати дитини заперечувала проти визначення місця проживання сина разом із батьком. Після ухвалення судового рішення про визначення місця проживання сина з батьком матір у 2014 році зверталася до органу опіки і піклування у звязку з тим, що батько дитини ОСОБА_2 чинив їй перешкоди у спілкуванні із сином, що підтверджується висновком органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 09.01.2014 року №14.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідачка ігнорувала встановлений органом опіки та піклування графік побачень із сином та жодного разу не зверталася до позивача із вимогою щодо забезпечення можливості побачитись із сином, колегія суддів зазначає, що такі доводи з врахуванням встановлених у справі обставин не свідчать про винну поведінку матері та її свідоме ухилення від виховання сина.

Так, з врахуванням наявних у справі доказів, а також пояснень ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції, встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами були напружені стосунки, мали місце спори щодо місця проживання сина ОСОБА_10 та участі матері у його вихованні. Враховуючи народження відповідачкою ІНФОРМАЦІЯ_4 у другому шлюбі сина ОСОБА_37 та необхідність здійснення матірю догляду за новонародженою дитиною, а в подальшому народження ще трьох дітей (сина ОСОБА_38 ІНФОРМАЦІЯ_5 , сина ОСОБА_39 ІНФОРМАЦІЯ_6 , сина ОСОБА_40 ІНФОРМАЦІЯ_7 ) та необхідність догляду за малолітніми дітьми, віддаленість місця проживання відповідачки від місця проживання позивача разом із сином (близько 40 км), а також намагання відповідачки встановити звязок із сином ОСОБА_10 за допомогою телефонного звязку, чого не заперечив ОСОБА_10 на засіданні органу опіки та піклування, а також через соціальні мережі в мережі Інтернет, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для висновку, що відповідачка свідомо ігнорувала встановлений органом опіки та піклування графік побачень із сином.

При цьому колегія суддів також враховує і поведінку позивача, який не брав участі у вихованні дочки ОСОБА_14 , яка залишилась проживати разом із відповідачкою, та не вживав жодних заходів, щоб підтримувати спілкування між рідними братом і сестрою - сином ОСОБА_10 та дочкою ОСОБА_14 , не привозив сина ОСОБА_10 до місця проживання дочки ОСОБА_14 разом із матірю ОСОБА_41 , чого не заперечив у суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів не бере до уваги посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 8 грудня 2021 року у справі №311/563/20, оскільки висновки у цій справі і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Із урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Кметика Віталія Ярославовича залишити без задоволення.

Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 1 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 березня 2025 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Гірський Б.О.

Храпак Н.М.