Справа №:755/6336/24
Провадження №: 2/755/4698/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2025 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Гаврилової О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВФ Ритейл», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Схід-Захід», про визнання договору недійсним та стягнення грошової суми, -

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВФ Ритейл» про стягнення грошової суми.

Згідно заявлених вимог позивач просить суд: визнати недійсним електронний договір №22.090.V101324 від 02 червня 2022 року з моменту його укладання; зобов`язати ТОВ «ВФ Ритейл» сплатити до Державного бюджету України штраф у сумі 42 783,00 грн віжповідно до статей 8, 19, 23 Закону України «Про захист прав споживачів»; зобов`язати ТОВ «ВФ Ритейл» на підставі статей 406, 8, 15 19, 22, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» відшкодувати завдані позивачу збитки й моральну шкоду поштовим переказом на домашню адресу позивача в сумі 19 278,30 грн, у тому числі: вартість смартфону та супутніх товарів і послуг - 4 278,30 грн і завдана моральну шкоду - 15 000,00 грн.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що 02 червня 2022 року позивач купив у відповідача смартфон Нокія С30 Imel № НОМЕР_3, який здав у гарантійний ремонт за актом від 28 жовтня 2022 року, де щодо недоліку смартфону зазначив: «Дуже часто не вмикається екран при натисканні кнопки блокування/розблокування. В магазині неодноразово перевіряли даний глюк. Особливо це спостерігається, коли виходиш на вулицю та на вулиці екран перестає вмикатися. То вмикається то ні. Майже завжди.» Глюк позивач вперше зафіксував 10 червня 2022 року, внаслідок чого втратив зв`язок і контроль за часом; останнє й стало причиною двох болючих пригод з позивачем в червні 2022 року. Позивач заявляє, що 11 червня 2022 року він запізнився на електричку, виїхав наступною і в Києві потрапив на повітряну тривогу та комендантський час, тож ніч провів на зупиночній платформі, 15 червня після відправлення електрички втратив свідомість та був знятий з електрички в Ірпіні. Зазначає, що вдома, прочитавши за допомогою лупи чек, він побачив, що 1000 грн утримано з позивача за страхування смартфону, а не за його налаштування, виконанням якого цю суму пояснював відповідач, хоча насправді було вчинене цинічне шахрайство, оскільки позивачу не пропонували застрахувати смартфон. Позивач наголошує, що відповідач системно проводив з ним нечесну комерційну практику, заборонену статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів», про що свідчить лист на його адресу від 01 лютого 2023 року за №R/23/059 за підписом керівника магазину Марини Чопової з пропозицією до позивача надати письмову згоду та смартфон на експертизу. Після відмови позивача одержувати смартфон аналогічно поступив і відповідач, тому «Нова Пошта» здала смартфон на утилізацію. У листі № R/23/099 від 28 лютого 2023 року ОСОБА_2 повідомляла, що позивачу повернуть 3 999,00 грн, які він досі чекає. Раніше, а саме 11 січня 2023 року, М.Чопова запрошувала позивачу отримати сплачену за чеком суму та відмовилась, коли позивач вже був в дорозі, щоб її одержати. Товариство в е-листуванні з позивачем за проміжок часу з 28 грудня 2022 року по 13 січня 2023 року теж погоджувалось повернути кошти позивачу, проте результату немає. На думку позивача, декларація про відповідальність, яка була додана до листів, є фальшивою, оскільки такий документ друкується на державному бланку, не вказаний конкретний вибір та його серійні номери, немає печатки; дата декларації - 29 червня 2021 року, а смартфон відправлений в Україну тільки 06 січня 2022 року. Також, на думку позивача, інший додаток до листів - е-договір, що підписаний одноразовим ідентифікатором електронним підписом позивача, є нікчемним. В акті прийому-передачі відповідач пояснює недолік як глюк, яким за вікіпедією є неочікувана дія комп`ютера чи мобільного телефону, яка викликана помилкою при програмування, схемотехнічними проблемами чи впливом зовнішніх факторів. Тож про вину позивача не може бути мови, оскільки глюк виникав під відкритим небом за денного світла, особливо сонячного. За доводами позовної заяви недолік товару був істотним. Спроби позивача щодо досудового врегулювання спору успіху не мали. Керуючись статтями 10, 15, 23 ЦК України, статтею 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», зважаючи на те, що недолік смартфону зашкодив здоров`ю позивача і ледве не позбавив життя; постійний моральний терор і шахрайство з боку працівників відповідача, позивач оцінює завдану моральну шкоду в 15 000,00 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 квітня 2024 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 30-32).

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 травня 2024 року задоволено клопотання відповідача ТОВ «ВФ Ритейл» про продовження строку на подання відзиву на позовну заяву задоволено, продовжено ТОВ «ВФ Ритейл» процесуальний строк на подання відзиву на позовну заяву на 15 днів з дати отримання в паперовому вигляді ухвали суду про відкриття провадження у справі з копією позовної заяви та долученими документами (а.с.46-47).

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 травня 2024 року задоволено заяву ТОВ «ВФ Ритейл» про залучення третьої особи, залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТДВ Страхова компанія «Схід-Захід» (а.с.76-77).

23 травня 2024 року ТОВ «ВФ Ритейл» подало до суду через систему «Електронний суд» відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відзив мотивований тим, що 02 червня 2022 року позивач придбав смартфон, який відповідав належній якості, та не мав недоліків чи механічних пошкоджень, зауваження до якості товару були відсутні. Споживач за власним бажанням придбав послугу страхування товару за 1 000 грн у ТДВ СК «Схід-Захід». 28 жовтня 2022 року позивач звернувся до магазину ТОВ «ВФ Ритейл» для передачі товару до сервісного центру із заявленим недоліком - періодично не вмикається екран. 01 листопада 2022 року продавець передав товар в Авторизований сервісний центр Nokia HMD ТОВ «Крок ТТЦ», яким встановлено, що дефект не виявлено та було проведено превентивне оновлення програмного забезпечення, що підтверджується Актом виконаних робіт № 760551/181122 від 18 листопада 2022 року. 23 листопада 2023 року позивачу видано виріб, претензій до якості виконаних робіт у споживача не було, що підтверджується Актом видачі виробу від 23 листопада 2023 року. 26 листопада 2022 року споживач самостійно, та на свій розсуд, вирішив скористатись раніше придбаною послугою страхування, та звернувся до страхової компанії із заявою про настання події та виплату, відповідно до якої споживач повідомив про подію, що може бути визнана страховою, просив відшкодувати йому заподіяні збитки та передав страховику товар та комплект документів, обумовлений договором добровільного комплексного страхування майна та фінансових ризиків за програмою «MOBI ZAHIST» № 22.090.V101324 від 02 червня 2022 року. У цій заяві споживач вказав, що відремонтований пристрій просить повернути йому на відділення Нова Пошта №169 вул. Митр. А. Шептицького, 22 (ТЦ Олімпійський» 2 поверх). ТДВ СК «Схід-Захід» споживачу було узгоджене повернення коштів за товар в розмірі 70%. Однак споживача це не задовольнило і він почав вимагати повернення 100% коштів від ТОВ «ВФ Ритейл», а не від страхової компанії, посилаючись на те, що в товарі є істотний недолік. Зважаючи на те, що страхова компанія не є сервісним центром, та не проводила діагностику, чи інші експертні дослідження, а сервісний центр NOKIA HMD ТОВ «Крок ТТЦ» не виявив недолік та не встановив, що в товарі є саме істотний недолік, відповідач запропонував позивачу організувати проведення експертизи товару або звернутись до страхової компанії, щодо відшкодування відповідно до договору страхування. Між ТОВ «ВФ Ритейл» та ТДВ СК «Схід-Захід» була досягнута домовленість, що страхова компанії компенсує ОСОБА_1 100% вартості виробу, про що було повідомлено споживача листом вих. № R/23/059 від 01 лютого 2023 року. Після спливу місячного терміну, позивач так і не з`явився до магазину ТОВ «ВФ Ритейл» для отримання коштів та не повернув товар, тому йому повторно було повідомлено про погодження виплати 100% вартості товару, але при цьому відповідач зазначив листом вих. № R/23/099 від 28 лютого 2023 року, що скористатись даною пропозицією ОСОБА_1 може до 15 березня 2023 року. Однак, позивач не вчинив жодних дій для отримання запропонованих коштів, а продовжував писати скарги та звинувачувати ТОВ «ВФ Ритейл» в шахрайстві за надуманими ним підставами. На чергове звернення ОСОБА_1 ТОВ «ВФ Ритейл» надіслало йому листа вих. № R/23/229 від 23 травня 2023 року, яким роз`яснило, що пристрій відповідно до строків гарантії підлягає гарантійному обслуговуванню до 01 червня 2023 року. Тому було запропоновано споживачу звернутись до уповноваженого сервісного центру з ремонту «Nokia» який зазначений на сайті виробника та в комплектному гарантійному талоні чи в роздрібну мережу ТОВ «ВФ Ритейл» для подальшої передачі товару до уповноваженого сервісного центру з ремонту «Nokia». У випадку якщо в товарі не буде виявлено порушення гарантійної політики виробника, то його обслуговування буде здійснено на гарантійній основі, а в разі виявлення істотного недоліку, ТОВ «ВФ Ритейл» зобов`язувалось повернути грошові кошти за смартфон відповідно до розрахункового документу. За доводами відзиву, як було зазначено позивачем у позовній заяві, яка була подана ОСОБА_1 до Дніпровського районного суду міста Києва 17 жовтня 2023 року (справа № 755/16015/23), 26 листопада 2022 року споживач скористався своїм правом по договору страхування і звернувся до страхової компанії із заявою про настання події та виплату, а тому пристрій в період з 27 листопада 2022 року по 03 січня 2023 року перебував у страхової компанії, а з кінця січня 2023 року товар перебував у відділенні Нової пошти № 169, куди його надіслала страхова компанія на ім`я ОСОБА_1 , згідно заяви споживача від 26 листопада 2022 року. Отже, з 23 листопада 2022 року споживач не передавав товар магазину ТОВ «ВФ Ритейл». З 26 листопада 2022 року споживач самостійно, та на свій розсуд, скористався раніше придбаною послугою страхування, та звернувся до страхової компанії із заявою про настання події та виплату. Тобто з 26 листопада 2022 року у споживча виникли правовідносини з питання врегулювання проблеми з ТДВ СК «Схід-Захід», а не з ТОВ «ВФ Ритейл». ТДВ СК «Схід-Захід» споживачу було узгоджене повернення коштів за товар в розмірі 70%. Однак споживача це не задовольнило і він почав вимагати повернення 100% коштів від ТОВ «ВФ Ритейл», а не від страхової компанії, посилаючись на те, що в товарі є істотний недолік. Згідно з ч.4 ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач листом вих. № R/23/059 від 01 лютого 2023 року, запропонував позивачу організувати проведення експертизи та просив надати на це його згоду, однак позивач ані згоду, ані товар для проведення експертизи не надав. Позивачу неодноразово повідомлялось про можливість отримати відшкодування вартості товару, за умови надання самого товару в повній комплектації, розрахункового документу про придбання товару та документу, що посвідчує особу, однак споживач відмовлявся отримати грошові кошті в розмірі вартості товару та вимагав повернути йому не тільки кошти за придбаний товар, а й 1 000,00 грн, які він сплатив за послугу страхування. При цьому, 26 листопада 2022 року споживач скористався послугою страхування і звернувся до страхової компанії із заявою про настання події та виплату і, як стало відомо відповідачу з позовної заяви, споживач отримав повернення коштів сплачену ним за послугу страхування в розмірі 1 000 грн. Таким чином відповідач вчинив всі дії, передбачені законодавством про захист прав споживачів для врегулювання спірної ситуації, однак поведінка позивача не дозволила відповідачу врегулювати претензію. Також у відзиві зазначено, що до позовної заяви не долучено жодного доказу спричинення позивачу моральної шкоди. Враховуючи, що відповідач не порушив прав позивача, то відсутні підстави для стягнення моральної шкоди. У діях ТОВ «ВФ Ритейл» відсутнє порушення законодавства у сфері захисту прав споживачів, тому вимога про зобов`язання відповідача сплатити до державного бюджету України штраф є необґрунтованою. (а.с.49-55)

27 травня 2024 року позивачем ОСОБА_1 направлена до суду відповідь на відзив, в якій позивач просить задовольнити позовні вимоги та зазначає, що відзив не відповідає вимогам ст. 178 ЦПК України, а додані до відзиву докази відповідача є неспроможними і не аргументують його позицію, яка, на думку позивача, є протизаконною. За доводами відзиву, відповідач безпідставно вказує на те, що позивач не надав згоди і смартфон для проведення експертизи з метою встановлення причин недоліку в його роботі через те, що не забрав його з відділення Нової пошти. Також відповідач стверджує, що позивач добровільно і за власним бажанням придбав послугу страхування, що не відповідає дійсності. Для укладення договору страхування потрібна письмова заява страхувальника, якої позивач не писав. Позивач вважає нікчемною за правовою природою заяву про настання страхової події та виплату від 26 листопада 2022 року, яка сфальшована ОСОБА_3 (а.с.82-83)

11 червня 2024 року позивачем ОСОБА_1 направлені до суду письмові пояснення про додаткові обставини в справі, що раніше не повідомлялися, в яких позивач зазначає, що ТОВ «ВФ Ритейл» і страховик ТДВ СК «Схід-Захід» уклали Договір доручення №VR-20-509236 від 26 серпня 2020 року, що підтверджують Загальні умови електронного договору добровільного комплексного страхування майна та фінансових ризиків за програмою «МОВІ ZAHІST». (а.с.33)

Третьою особою заяву по суті справи подано не було.

Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадженням, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.

Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та прийняті судом, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом установлено, що 02 червня 2022 року ОСОБА_1 придбав у ТОВ «ВФ Ритейл» смартфон Nokia С30 Imel № НОМЕР_3 (далі - смартфон).

Також між ОСОБА_1 та ТДВ СК «Схід-Захід» 02 червня 2022 року укладено договір добровільного комплексного страхування майна та фінансових ризиків за програмою «MOBI ZAHIST» № 22.090.V101324 (а.с.18-19).

У подальшому позивач звернувся до магазину ТОВ «ВФ Ритейл» для передачі товару до сервісного центру на гарантійний ремонт за актом від 28 жовтня 2022 року, де щодо недоліку смартфону зазначив: «Дуже часто не вмикається екран при натисканні кнопки блокування/розблокування. В магазині неодноразово перевіряли даний глюк. Особливо це спостерігається, коли виходиш на вулицю та на вулиці екран перестає вмикатися. То вмикається то ні. Майже завжди.» (а.с.5).

Згідно з актом виконаних робіт від 18 листопада 2022 року № 760551/181122, виконані роботи щодо мобільного телефону НОМЕР_1 , серійний № НОМЕР_3 - оновлення ПЗ (а.с.68).

Згідно з актом видачі виробу 23 листопада 2022 року ОСОБА_1 отримав виріб від ТОВ «ВФ Ритейл», претензій до якості виконаних робіт, технічних властивостей виробу, комплекту та зовнішнього вигляду не має (а.с.69-зворот).

26 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернувся до ТДВ СК «Схід-Захід» із заявою про настання події та виплату, в якій повідомив, що: «Дуже часто не вмикається екран при натисканні кнопки блокування/розблокування. Перебої в підсвітці екрана. В магазині неоднократно перевіряли даний глюк. Особливо це спостерігається, коли виходиш на вулицю та на вулиці екран перестає вмикатися. То вмикається, то ні. Майже завжди. Ніби матриця працює, але немає підсвітки дисплея. І так раз через раз. Клієнт дуже хоче налаштувати смартфон або обміняти на працюючий». У п. 12 заяви ОСОБА_1 зазначив, що відремонтований пристрій просить повернути йому через відділення Нова Пошта: відділення №169, вул. Митр. А. Шептицького, 22. (а.с.16-17).

Листом від 01 лютого 2023 року № R/23/059 ТОВ «ВФ Ритейл» повідомило ОСОБА_1 про те, що після отримання товару з гарантійного обслуговування, позивачем було виявлено бажання скористатись придбаною послугою страхування та передати товар до страхової компанії. Повідомлено, що для встановлення причин втрати якості товару, керуючись ч. 4 ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів», пропонується організувати проведення експертизи. Споживачу необхідно надати товар, надати письмову згоду, заповнити акт прийому-передачі на експертизу. (а.с.9-11)

Листом від 28 лютого 2023 року № R/23/099 ТОВ «ВФ Ритейл» повідомило ОСОБА_1 про те, що позивачем було передано товар на діагностику, за результатами якої можливе гарантійне обслуговування, скориставшись таким чином правом безоплатного усунення недоліків. Роботи з діагностики та гарантійного обслуговування були виконані в повному обсязі і в узгоджені між замовником і виконавцем строки, а недоліків в роботі товару не виявлено, про що свідчить акт виконаних робіт уповноваженого сервісного центру, який позивачу було надано разом з товаром, а оновлення програмного забезпечення є невід`ємною частиною гарантійного обслуговування. Відповідно цей випадок не підпадає під визначення істотного недоліку. (а.с.12-13).

12 липня 2023 року ТДВ СК «Схід-Захід» надіслало ОСОБА_1 повідомлення про розірвання договору, згідно з яким повідомило позивача про розірвання Договору добровільного комплексного страхування майна та фінансових ризиків за програмою «МОВІ ZAHIST» № 22.090.V101324 укладений 02 червня 2022 року, з 14 липня 2023 року (а.с.24).

26 червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «ВФ Ритейл» з претензією щодо продажу неякісного смартфону (а.с.25).

Позивач надав копію листа НБ України від 27 червня 2023 року №14-0004/45713 за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 від 31 травня 2023 року вх. № Г-206995/1/10327 щодо врегулювання із ТДВ СК «Схід-Захід» за електронним договором добровільного комплексного страхування майна та фінансових ризиків за програмою «Мобізахист А (з крадіжкою)» від 02 червня 2022 року № 22.090.V101324, в якому зазначено, що: «Страховиком отримано від Вас заяву про настання події та на виплату від 26 листопада 2022, яка підписана Вам із використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (алфавітно-цифрова послідовність, яку Ви отримали за допомогою смс-повідомлення). Відповідно до заяви, 23 листопада 2022 року сталася подія, що має ознаки страхованого випадку, а саме: «Дуже часто не вмикається екран при натисканні кнопки блокування/розблокування. Перебої в під світці екрану». Згідно із поясненнями Страхової компанії, 21 січня 2023 року продавець-консультант, зателефонував Вам з метою повідомлення про те, що телефон відремонтовано та уточнення адреси відправлення телефону, однак Ви повідомили, що відмовляєтеся забирати телефон; 23 січня 2023 року відремонтований телефон відправлений на відділення Нової пошти № 169, яке вказане у заяві про настання події та виплату від 26 листопада 2022 року (№ накладної 6900). Оскільки, Ви не забрали посилку з відділення Нової поти, вона була утилізована». (а.с.84-88)

Щодо вимог позивача про визнання договору недійсним, суд зазначає наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частини другої статті 202 ЦК України).

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта статті 202 ЦК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову не до всіх належних відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета і підстав позову є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження

№ 14-20цс19). Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року в справі № 570/1533/20 (провадження № 61-8068св21).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

ОСОБА_1 просить визнати недійсним електронний договір №22.090.V101324 від 02 червня 2022 року з моменту його укладання.

Судом установлено, що 02 червня 2022 року між ОСОБА_1 (страхувальник) та ТДВ СК «Схід-Захід» (страховик) укладено договір добровільного комплексного страхування майна та фінансових ризиків за програмою «MOBI ZAHIST» №22.090.V101324.

Належним відповідачем за позовною вимогою страхувальника ( ОСОБА_1 ) про визнання недійним договору добровільного комплексного страхування майна та фінансових ризиків за програмою «MOBI ZAHIST» № 22.090.V101324 є страховик (ТДВ СК «Схід-Захід»). Натомість позовну вимог про визнання цього договору недійсним ОСОБА_1 пред`явив до ТОВ «ВФ Ритейл», яке є неналежним відповідачем за вказаною вимогою. Позовних вимог до ТДВ СК «Схід-Захід» ОСОБА_1 не заявляв. ТДВ СК «Схід-Захід» залучено до участі в справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. Клопотань про залучення ТДВ СК «Схід-Захід» співвідповідачем ОСОБА_1 не заявляв.

Тому у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним електронного договору №22.090.V101324 від 02 червня 2022 року слід відмовити, у зв`язку із її пред`явленням до неналежного відповідача.

Щодо вимог позивача зобов`язання ТОВ «ВФ Ритейл» сплатити до Державного бюджету України штраф у сумі 42 783,00 грн.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України).

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

В абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2022 року у справі № 686/4698/20 (провадження № 61-5079св21) зазначено, що: «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (такий висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20)).

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності повторного звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. mutatis mutandis постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14).

За змістом ч. 1 ст. 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (пункт 119), від 16 вересня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 86)).

Як убачається за змістом позовної заяви, ОСОБА_1 просить зобов`язання ТОВ «ВФ Ритейл» сплатити до Державного бюджету України штраф у сумі 42 783,00 грн на підставі п. 1 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів», посилаючись на те, що відповідач системно проводив з ним нечесну комерційну практику, заборонену ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб`єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування несуть відповідальність за відмову споживачу в реалізації його прав, установлених частиною першою статті 8, частиною першою статті 9 і частиною третьою статті 10 цього Закону, - у десятикратному розмірі вартості продукції виходячи з цін, що діяли на час придбання цієї продукції, але не менше п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Право накладати на суб`єктів господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, стягнення, передбачені статтею 23 цього Закону, належить до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, здійснює державний контроль за додержанням законодавства про захист прав споживачів, забезпечує реалізацію державної політики щодо захисту прав споживачів (п. 13 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Отже законом чітко визначено орган (суб`єкт власних повноважень) та спосіб притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності за порушення положень законодавства, визначених п. 1 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів».

За змістом п. 13 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про захист прав споживачів» зобов`язання по сплаті штрафу виникає у правопорушника після його накладення уповноваженою особою - центральним органом виконавчої влади, а не судом. При цьому доказів накладення на відповідача стягнення у передбачений законом спосіб матеріали справи не містять. А до компетенції суду повноваження щодо зобов`язання особи по сплаті штрафу законом не віднесені.

Отже обраний позивачем спосіб захисту в цій частині не лише суперечить вимогам закону, в даному випадку Закону України «Про захист прав споживачів», а й жодним чином не захистить права позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Тому вимога позивача, як споживача, про зобов`язання суб`єкта господарювання сплатити до Державного бюджету України штраф не підлягає задоволенню, через обрання неналежного способу захисту.

При цьому, відсутність юридичної можливості використати для захисту права чи інтересу позивача вимогу про зобов`язання суб`єкта господарювання сплатити до Державного бюджету України штраф за наявності іншого ефективного способу захисту є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм права. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті.

Що стосується вимог позивача про відшкодування збитків та моральної шкоди, суд приходить до наступного.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).

За змістом ч. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством, має право вимагати: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару. У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: 1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) зроблено висновок, що «відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблено висновок, що «збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 704/962/17 (провадження № 61-47536св18) зроблено висновок по застосуванню статей 22, 614, 623 ЦК України та вказано, що «презумпція вини особи має бути спростована тільки за умови, якщо буде встановлено, що саме внаслідок дій або бездіяльності конкретної особи завдано збитків. Тому тільки за умови встановлення конкретної особи, яка завдала збитків, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність збитків та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини».

Аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що: «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2022 року в справі № 725/1670/18 (провадження № 61-9128св19) зазначено, що: «відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає».

У разі коли під час гарантійного строку необхідно визначити причини втрати якості продукції, продавець (виконавець, виробник) зобов`язаний у триденний строк з дня одержання від споживача письмової згоди організувати проведення експертизи продукції. Експертиза проводиться за рахунок продавця (виконавця, виробника). Якщо у висновках експертизи буде доведено, що недоліки виникли після передачі продукції споживачеві внаслідок порушення ним встановлених правил використання, зберігання чи транспортування або дій третіх осіб, вимоги споживача не підлягають задоволенню, а споживач зобов`язаний відшкодувати продавцю (виконавцю, підприємству, яке виконує його функції) витрати на проведення експертизи. Споживач, продавець (виконавець, виробник) мають право на оскарження висновків експертизи у судовому порядку (частина четверта статті 17 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1, 4 ст. 12 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1. ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Позивач ОСОБА_1 просить зобов`язати ТОВ «ВФ Ритейл» відшкодувати завдані йому збитки й моральну шкоду поштовим переказом на домашню адресу позивача в сумі 19 278,30 грн, у тому числі: вартість смартфону та супутніх товарів і послуг - 4 278,30 грн і завдана моральну шкоду - 15 000,00 грн.

При цьому, судом установлено, що 28 жовтня 2022 року позивач звернувся до магазину ТОВ «ВФ Ритейл» для передачі смартфону Nokia C30, серійний №НОМЕР_3 до сервісного центру на гарантійний ремонт, в акті вказав, що: «Дуже часто не вмикається екран при натисканні кнопки блокування/розблокування. В магазині неодноразово перевіряли даний глюк. Особливо це спостерігається, коли виходиш на вулицю та на вулиці екран перестає вмикатися. То вмикається то ні. Майже завжди.». Після виконання робіт щодо мобільного телефону Nokia C30, серійний № НОМЕР_3, ОСОБА_1 отримав виріб від ТОВ «ВФ Ритейл» та вказав, що претензій до якості виконаних робіт, технічних властивостей виробу, комплекту та зовнішнього вигляду він не має. Вказані обставини підтверджуються актом видачі виробу 23 листопада 2022 року (а.с.69-зворот).

Після 23 листопада 2022 року позивач не надавав відповідачу смартфон Nokia C30, серійний № НОМЕР_3 з метою гарантійного ремонту. Натомість як підтверджено матеріалами справи, 26 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернувся до ТДВ СК «Схід-Захід» із заявою про настання події та виплату, в якій повідомив, що: «Дуже часто не вмикається екран при натисканні кнопки блокування/розблокування. Перебої в підсвітці екрана. В магазині неоднократно перевіряли даний глюк. Особливо це спостерігається, коли виходиш на вулицю та на вулиці екран перестає вмикатися. То вмикається, то ні. Майже завжди. Ніби матриця працює, але немає підсвітки дисплея. І так раз через раз. Клієнт дуже хоче налаштувати смартфон або обміняти на працюючий».

Згідно із поясненнями страхової компанії, 21 січня 2023 року продавець-консультант, зателефонував позивачу з метою повідомлення про те, що телефон відремонтовано та уточнення адреси відправлення телефону, однак ОСОБА_1 повідомив, що відмовляєтеся забирати телефон. 23 січня 2023 року телефон відправлений на відділення Нової пошти № 169, яке вказане у заяві про настання події та виплату від 26 листопада 2022 року (№ накладної 6900). Оскільки, ОСОБА_1 не забрав посилку з відділення Нової пошти, вона була утилізована. Ці обставини підтверджені листом НБ України від 27 червня 2023 року №14-0004/45713, наданим позивачем (а.с.84-88). Обставини того, що позивач не мав наміру отримувати смартфон у відділені Нової пошти ОСОБА_1 визнає у позовній заяві (а.с.2). Водночас згідно з п. 12 наданої позивачем заяви про настання події та виплату, яку він адресував ТДВ СК «Схід-Захід», позивач чітко вказав, що відремонтований пристрій просить повернути йому через відділення Нова Пошта: відділення №169, вул. Митр. А. Шептицького, 22 (а.с.16-17).

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що ТОВ «ВФ Ритейл» заподіяло йому збитки у розмірі 4 278,30 грн, які він просить стягнути з відповідача. Враховуючи, що позивач не мав претензій до відповідача після гарантійного ремонту, що підтверджено актом видачі виробу 23 листопада 2022 року, у подальшому не надав письмову згоду на проведення експертизи у порядку ч.4 ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» (проведення якої запропоновано відповідачем листом від 01 лютого 2023 року № R/23/059), то позивачем не доведено наявності істотних недоліків смартфону Nokia C30, серійний № НОМЕР_3.

Позивач оцінює компенсацію завданої моральної шкоди у розмірі 15 000,00 грн. При цьому наявність такої шкоди позивач обґрунтовує двома болючими пригодами які з ним трапилися у червні 2022 року. Позивач заявляє, що 11 червня 2022 року він запізнився на електричку, виїхав наступною і в Києві потрапив на повітряну тривогу та комендантську годину, тому ніч провів на зупиночній платформі, 15 червня після відправлення електрички втратив свідомість та був знятий з електрички в Ірпіні.

Суд звертає увагу, що повивач не надав і матеріали справи не містить будь-яких доказів на підтвердження заподіяння позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди з боку ТОВ «ВФ Ритейл», в тому числі й на підтвердження викладених у позові конкретних обставин. Отже, обставини, на які посилається позивач, як на факти спричинення йому моральних страждань, не підтверджені належними та допустимими доказами.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування збитків та компенсацію моральної шкоди задоволенню на підлягають.

З огляду на викладене вище, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «ВФ Ритейл», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ТДВ СК «Схід-Захід», про визнання недійним договору та стягнення грошової суми.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 3, 6, 13, 15, 16, 20, 23, 203, 215, 526 Цивільного кодексу України, статтями 8, 17, 23, 26 Закону України «Про захист прав споживачів», статтями 2-5, 8, 10, 12, 13, 76-82, 89, 209, 255, 258, 259, 263-265, 274, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВФ Ритейл» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 15), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Схід-Захід» (, місцезнаходження: м. Харків, вул. Іванівська, буд. 1, кімната 314), про визнання договору недійним та стягнення грошової суми - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: