Справа № 361/7505/24
РІШЕННЯ

іменем України

"06" березня 2025 р. смт Ємільчине

Ємільчинський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Т.Г. Корсун, за участю секретаря судового засідання М.М. Сороки, за участю позивача - ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Парсентьєвої О.М., представника відповідача адвоката В.В.Авдєєнка, розглянувши в селищі Ємільчине за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Подорожник Київ» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Ємільчинського районного суду Житомирської області з Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області за альтернативною підсудністю (за місцем реєстрації позивача) надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Подорожник Київ» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

Заява обґрунтована тим, що починаючи з 2017 року по 26.03.2024 позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем на посаді завідувача аптеки №30 Подорожник. 26 березня 2024 року ОСОБА_1 припинила трудові відносини з ТОВ «Подорожник Київ» на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Позивач вважає, що на день звільнення їй не було виплачено всі належні суми заробітної плати, і за її підрахунками заборгованість складає 10025 грн. Вона зверталася до директора з заявою про надання довідки про нарахування та виплату заробітної плати, однак таку довідку вона не отримала. Згодом вона звернулася з заявою до Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, на що отримала відповідь від 02.05.2024.

Позивач вказує у позовній заяві, що фактично заборгованість по заробітній платі їй не виплачена. Факт невиплати підтверджується перепискою з юристом відповідача, який намагався отримати розписку про відсутність претензій в обмін на отримання заробітної плати.

Крім того, позивач вказує, що у зв`язку з несвоєчасною виплатою нарахованої заробітної плати в розмірі 10025 грн, відповідач зобов`язаний сплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 29.03.2024 по 01.08.2024 в розмірі 53475 грн. ОСОБА_1 також зазначає, що відповідач своїми діями завдав їй моральних страждань, відбулися зміни негативного характеру, постійні стреси призвели до погіршення стану здоров`я, що підтверджується довідкою лікаря-психіатра від 26.03.2024. Тому, позивач вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди в розмірі 150000 грн.

Ухвалою суду від 23.12.2024 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 20.01.2025 у відповідача витребувано докази по справі, розгляд справи відкладено на 06.02.2025.

Ухвалою суду від 06.02.2025 продовжено відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву, підготовче засідання відкладено на 24.02.2025.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, де вказав, що заборгованість товариства перед позивачем по заробітній платі відсутня. Листи, які нібито позивач надсилала директору ТОВ «Подорожник Київ», фактично адресовані ПП «Соломія-Сервіс», адреса зазначена не товариства. ТОВ «Подородник Київ» у відзиві зазначає, що сама позивачка подала заяву про отримання трудової книжки поштою, оскільки у неї відсутня можливість отримати власноруч.

Відповідач наголошує також на те, що Західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці в період з 18.04.2024 по 01.05.2024 була проведена перевірка на підставі поданої позивачем заяви. Під час перевірки не встановлено фактів невиплати заробітної плати ОСОБА_1 . Перевіркою встановлено, що у березні 2024 року позивачу було проведено нарахування заробітної плати за відпрацьований час 104 год. (13 днів) в сумі 5292,86 грн, компенсації за 41 календарних днів невикористаної щорічної відпустки в сумі 11013,85 грн, всього 16306,71 грн. З врахуванням утримань з заробітної плати сума 13126,90 грн була виплачена ОСОБА_1 20.03.2024 та 26.03.2024.

Щодо неврахування в обліку використання робочого часу працівника за березень 2024 року вихід ОСОБА_1 на роботу 21.03.2024 під час інвентаризації, то відповідач вказує, що позивач в цей день перебувала на лікарняному, який відповідачем оплачений. Тому, відповідач наголошує на відсутності доказів, які б підтверджували заборгованість перед позивачем, тому просить відмовити в задоволенні позовної вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, і в задоволенні похідних вимог про стягнення середнього заробітку і моральної шкоди.

Ухвалою суду від 24.02.2025 підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті на 06.03.2025.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, вказали, що факт невиплати заробітної плати підтверджений перепискою позивача з директором відповідача та йогоюристом. Позивач зазначила, що багато років працювала у даному товаристві, заробітну плату отримувала на дві картки, тобто вона мала ще неофіційну заробітну плату. Вважає, що відповідач у зв`язку з невиплатою їй зароблених коштів в розмірі 10025 грн завдав моральних страждань. Тому, позивач просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача заперечив проти заявлених позовних вимог, вказав, що в силу судової практики скріншоти листування з месенджеру не можуть вважатися електронним доказом. Іншими доказами позивач свої вимоги не підтверджує. Крім того, проведена перевірка Західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці, за результатами якої не встановлено факти невиплати чи неповної виплати заробітної плати позивачу. Тому, представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні 06.03.2025 оголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, надавши відповідну правову оцінку зібраним у матеріалах справи доказам, суд приходить до таких висновків.

26 березня 2024 року відповідно до наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Подорожник Київ» №467-К ОСОБА_1 звільнена 26.03.2024 з посади завідувача аптеки за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с.138).

На підставі поданої ОСОБА_1 заяви від 25.03.2024 про отримання трудової книжки поштовим зв`язком трудова книжка була надіслана позивачу на її адресу проживання (а.с.135).

Позивач вважає, що їй не виплачена нарахована заробітна плата в розмірі 10025 грн, тому звернулася до суду з даним позовом. Крім того, позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 53475 грн та моральну шкоду в розмірі 150000 грн.

Відповідно до статті 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбачених трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно частиною першою статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до частини шостої тієї ж статті своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

За змістом частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У статті 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою та другою ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Матеріалами справи підтверджено, що 26 березня 2024 року відповідно до наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Подорожник Київ» №467-К ОСОБА_1 звільнена 26.03.2024 з посади завідувача аптеки за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України.

Суд зазначає, що позивачем не оскаржується наказ про звільнення, підстави його прийняття, підстави самого звільнення чи порядок такого звільнення.

Спірним питанням у даній справі є питання своєчасної та повної виплати заробітної плати при звільненні.

Так, судом встановлено, що у березні 2024 року ОСОБА_1 було проведено нарахування заробітної плати за відпрацьований час: 104 год. (13 днів) в сумі 5292,86 грн, компенсації за 41 календарних днів невикористаної щорічної відпустки в сумі 11013,85 грн, лікарняні листи за період перебування на лікарняному 15 календарних днів (з 20 по 24 березня 2024 року, з 25 по 29 березня 2024 року, з 30 березня по 03 квітня 2024 року) в сумі 4202,85 грн. Всього нарахована сума за березень 2024 року склала 20509,56 грн, утримано 3691,72 грн податку на доходи фізичних осіб, 307,64 грн військового збору. Сума заробітної плати для виплати 16510,20 грн.

Вказана сума була виплачена: - 20.03.2024 в розмірі 3605,00 грн; - 26.03.2024 в розмірі 9521,90 грн, 10.04.2024 в розмірі 3383,30 грн за період перебування на лікарняному з 20 березня по 03 квітня 2024 року.

Дані нарахування та виплати підтверджено повідомленням про нараховані та виплачені суми при звільненні, яке позивач, як вона зазначила у судовому засіданні, отримала через месенджер Viber 17 червня 2024 року (а.с.34-35).

Факт отримання заробітної плати за березень 2024 року 20 березня 2024 року в сумі 3605,00 грн та 26.03.2024 в розмірі 9521,90 грн ОСОБА_2 не заперечила та підтвердила у судовому засіданні. Отримання коштів за перебування на лікарняному після закриття такого лікарняного позивач також підтвердила.

Тобто, відповідач відповідно до вимог статті 116 КЗпП України напередодні звільнення 20 березня 2024 року та у день звільнення 26 березня 2024 року здійснив виплату заробітної плати за березень 2024 року та виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

Крім того, у матеріалах справи наявна відповідь Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 02.05.2024 №ЗХ/3.1/418-ЗВ-24 на звернення ОСОБА_1 щодо можливих порушень законодавства про працю у ТОВ «Подорожник Київ».

За результатами проведеної Західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці перевірки з 18.04.2024 по 01.05.2024 встановлено, що на підставі табелів обліку використання робочого часу, відомостей про нарахування заробітної плати в березні 2024 року ОСОБА_1 було нараховано 16306,71 грн заробітної плати, виплачено 13126,90 грн 20 березня 2024 року та 24 березня 2024 року. Відрахування для покриття шкоди, заподіяної працівником з заробітної плати у березні 2024 року не проводилося.

Перевіркою виявлені порушення виплати заробітної плати через проміжок часу, що перевищує 16 календарних днів, чим порушено вимоги частини 1 статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Крім того, встановлено, що в табелі обліку використання робочого часу працівників за березень 2024 року фактичний вихід працівника ОСОБА_1 на роботу 21.03.2024 для проведення інвентаризації не відображений. Щодо отримання ОСОБА_1 заробітної плати на дві банківські картки різних банків («білої» та «чорної»), то у відповіді зазначено, що інспектори праці мають право ознайомлюватися з документами, які містять інформацію з питань, які є предметом заходу державного контролю, і не вправі ставити їх під сумнів (а.с.20-23).

Таким чином, за результатами такої перевірки Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці розмір заробітної плати ОСОБА_1 , який встановлений на підставі табелів обліку використання робочого часу, відомостей про нарахування заробітної плати за березень 2024 року, склав 16306,71 грн (нарахована), що відповідає розміру заробітної плати, відображеному в повідомленні про нараховані та виплачені суми при звільненні.

Щодо відсутності в табелі обліку використання робочого часу працівників за березень 2024 року зафіксованого виходу ОСОБА_1 на роботу 21.03.2024 для проведення інвентаризації, то під час розгляду справи з`ясовано, що в цей день позивач перебувала на лікарняному, що не заперечувалося нею.

При цьому, ОСОБА_2 стверджує, що їй відповідачем не здійснено виплату заробітної плати за березень 2024 року в розмірі 10025 грн.

Однак, належних та допустимих доказів наявності такої невиплаченої відповідачем суми заборгованості по заробітній платі позивачем не надано та матеріали справи не містять.

Посилання позивача лише на переписку з працівниками ТОВ «Подорожник Київ» як підтвердження їй факту невиплати суми 10025 грн, суд оцінює критично з огляду на наступне.

Відповідно до поданої позивачем переписки у месенджері Viber з директором, регіональним директором, з спеціалістом HR (Human Resources) відсутні будь-які відомості про нараховану, але не виплачену заробітну плату ОСОБА_1 . Подана переписка стосувалася проведеної інвентаризації, недостачі по інвентаризації, наказу про звільнення, ознайомлення з ним (а.с.25-27).

Переписка у месенджері Viber з юристом містить в змісті питання щодо нарахованої заробітної плати, яка на думку позивача, є більшою. Сума, про яку вказує позивач, 10025 грн, також прозвучала у даній переписці, однак, встановити що це за сума, її походження, чи не ввійшла вона у нараховану, але не виплачену суму заробітної плати, неможливо.

Крім того, у суду відсутня можливість ідентифікувати з точністю автора цього листування, який записаний у телефоні позивачки як « ОСОБА_3 » (а.с.24).

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 вказала, що поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, зокрема електронний підпис. Натомість електронний доказ це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом. Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.

Суд зазначає, що подані ОСОБА_1 роздруківки електронного листування у месенджері Viber, як зазначає сама позивачка, з директором, регіональним директором, юристом, HR-менеджером, не дають можливості суду встановити учасників такого листування, ідентифікувати з точністю цих осіб, їх прізвища та посади, та встановити з даної переписки обставини, на які посилається позивач, щодо нарахування та невиплати заробітної плати та її точного розміру.

При цьому, клопотання про виклик працівників ТОВ «Подорожник Київ», з якими велася переписка, як свідків, позивач не подавала.

Суд наголошує, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина другастатті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Позивач, звертаючись із позовом про стягнення виплат по заробітній платі всупереч частини першої статті 81 ЦПК України не надав належні, допустимі та достовірні докази такої невиплати заробітної плати та обґрунтованості заявлених сум.

Клопотань про витребування таких доказів чи виклик свідків позивач не подавав.

При цьому, проведення власником або уповноваженим ним органом розрахунку з працівником у визначені законом строки не є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме - виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП України).

За статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже підставою для відшкодування моральної шкоди, згідно зі статтею 237-1 КЗпП України, є порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як на підставу для відшкодування моральної шкоди позивач посилався на невиплату йому заробітної плати, що в свою чергу, викликало негативні зміни у здоров`ї.

Надавши оцінку вказаним доводам, суд дійшов висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження юридичних фактів, які складають підставу для відшкодування моральної шкоди за статтею 237-1 КЗпП України.

Крім того, у зв`язку з недоведеністю факту невиплати (несвоєчасної виплати) заробітної плати, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, яка була спричинена такою невиплатою, безпідставні.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач не надав суду належні, достовірні, допустимі, достатні докази на підтвердження вимог, викладених в позовній заяві, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Щодо строку звернення до суду, то суд зазначає, що стаття 233 КЗпП України передбачає строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів.

Так, згідно вимог частини 1 та 2 вказаної статті працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року (стаття 234 КЗпП України).

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 була звільнена 26 березня 2024 року.

Як зазначає позивач та не заперечується відповідачем, повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні позивачем було отримано в електронному вигляді лише 17 червня 2024 року. До суду позивач звернулася 30 липня 2024 року

За таких обставин, суд вважає, що строки передбачені статтею 233 КЗпП України на звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі позивачем не пропущені.

Відповідно до положення ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись ст.ст.76-80, 89, 263 - 265, 271 273, 314, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Подорожник Київ» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Подорожник Київ» (вул. Васильківського, 1, м. Львів, 79018; )

Повне судове рішення складено 13 березня 2025 року

Суддя Т. Г. Корсун