МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ____________
Справа №521/7157/20
Пр. №2/521/44/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2025 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Сегеди О.М.,

при секретарі Замниборщ А.С., за участі:

представника позивача адвоката Ляшенко Е.А.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Панова В.С.,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Тетяна Андріївна, про визнання договору довічного утримання недійсним,

встановив:

У травні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_1 , посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її двоюрідний дід ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який був рідним братом її бабусі ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зазначила, що її батько ОСОБА_6 , рідний син ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Отже, вона є єдиною спадкоємицею після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка вважала, що після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкрилась спадщина у вигляді квартири

АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві власності на підставі ухвали Малиновськаого районного суду м. Одеси від 25 грудня 2002 року.

Однак, після відкриття спадщини, їй стало відомо, що 11 жовтня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений договір довічного утримання, відповідно до умов якого відповідач набув право власності на квартиру

АДРЕСА_1 .

Вказувала, що увесь час до моменту смерті ОСОБА_4 догляд за ним здійснювався нею та іншими його родичами. Про будь-які дії, які направлені на виконання договору довічного утримання з боку відповідача їй було не відомо, оскільки догляд за ОСОБА_4 до самої його смерті здійснювала вона.

В період з 19 серпня 2018 року по 03 вересня 2018 року ОСОБА_4 проходив стаціонарне лікування в КУ «Одеська обласна клінічна лікарня», де йому під час проходження лікування були поставлені діагнози: гостре порушення мозкового кровообіку в басейні лівої середньої мозкової артерії, тотальна афазія, правостороння геміплегія в стадії часткового регресу до легкого геміпареза, атеросклероз судин головного мозку, атеросклеротичний кардіосклероз, цистома.

Стверджувала, що в наслідок вищевказаних хвороб ОСОБА_4 не міг усвідомлювати свої дії та ясно виражати свою волю, оскільки в наслідок тотальної афазії останній не чув інших осіб та не міг ясно виразити свою волю.

Враховуючи стан здоров`я ОСОБА_4 , позивачка вважає, що договір довічного утримання від 11 жовтня 2019 року був укладений ОСОБА_1 шляхом обману, оскільки померлий не міг в повній мірі розуміти суть та зміст договору довічного утримання та не міг усвідомлювати значення своїх дій та розуміти їх наслідки.

Посилаючись на вищевказані обставини, позивачка просила суд винести рішення, яким визнати недійсним договір довічного утриманнявід 11 жовтня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 щодо квартири АДРЕСА_2 ; скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень №49141998 від 11 жовтня 2019 року та скасувати запис про реєстрацію права власності 33649468.

Ухвалою суду від 07 травня 2020 року клопотання позивачки про забезпечення позову було залишено без задоволення (т.1 а.с.44-45).

Ухвалою суду від 19 травня 2020 року було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (т.1 а.с.55-56).

Ухвалою суду від 19 травня 2020 року клопотання позивачки про витребування доказів було задоволено (т.1 а.с.58-59).

Ухвалою суду від 20 липня 2020 року продовжено строк проведення підготовчего провадження (т.1 а.с.150-151).

Ухвалою суду від 13 серпня 2020 року заяву позивачки про витребування доказів було задоволено (т.1 а.с.171-172).

Ухвалою суду від 13 серпня 2020 року заяви позивачки та відповідача про виклик свідків були задоволені (т.1 а.с.173-174).

Ухвалою суду від 05 жовтня 2020 року по справі була призначена судова посмертна психолого-психіатрична експертиза, на час проведення експертизи провадження по справі зупинено (т.1 а.с.210-212).

Ухвалою суду від 08 березня 2024 року було поновлено провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (т.1 а.с.224).

Ухвалою суду від 10 квітня 2024 року задоволена заява представника позивачки про забезпечення позову (т.2 а.с.13-14).

Ухвалою суду від 07 травня 2024 року задоволена заява представника відповідача про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дімітрову Т. А. (т.2 а.с.36-37).

Ухвалою суду від 06 червня 2024 року підготовче провадження по справі було закрито, справа призначена до судового розгляду (т.2 а.с.51).

Представник позивачки, діюча на підставі ордеру від 12 травня 2020 року в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити у повному обсязі. Раніше надала заперечення на додаткові пояснення представника відповідача та судові дебати у письмовій формі (т. 1 а.с. 48, т .2 а.с.133-135,136-139).

Відповідач та його представник, діючий на підставі ордеру від 19 березня 2024 року в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Раніше надали відзив на позов та додаткові письмові пояснення по справі (т.1 а.с. т.2 а.с. 105-107,108).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Т.А. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та залишила вирішення спору на розгляд суду. Крім того, пояснила суду, що ОСОБА_4 надав згоду на укладення договору довічного утримання. Він був похілого віку, виявив свою волю і у неї не було ніяких сумнів до вчинення нотаріальних дій. Він чітко висловлював свою волю, хоча розмовляв не чітко, погано.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть та актовим записом про смерть №12486 від 07 грудня 2019 року (т.1 а.с.97).

Померлий ОСОБА_4 є двоюрідним дідом позивачки ОСОБА_3 .

Встановлено, що батьками позивачки є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження (т.1 а.с.14).

ІНФОРМАЦІЯ_4 батько позивачки ОСОБА_6 , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т.1 а.с.18).

Встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 був рідним сином бабусі позивачки, ОСОБА_5 , що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (т.1 а.с.13).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т.1 а.с.17).

Встановлено, що померлий ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 були рідними братом та сестрою, що підтверджується свідоцтвами про їх народження, в яких їх батьками зазначені російською мовою: « ОСОБА_7 » та « ОСОБА_8 » (т.1 а.с.15,16).

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебував з ОСОБА_9 з 31 березня 1970 року в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 червня 1991 року був розірваний, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу (а.с. 92-94).

З матеріалів справи вбачається, що померлому ОСОБА_4 на праві власності на підставі ухвали Малиновського районного суду м .Одеси від 25 грудня 2002 року належала квартира АДРЕСА_1 (т.1 а.с.27).

02 березня 2004 року право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в Одеському МБТІ та РОН, що підтверджується штампом у технічному паспорті (т.1 а.с.22-24, 28).

11 жовтня 2019 року право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т.1 а.с.72,86).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 17 березня 2004 року був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї та реєстрації від 20 листопада 2014 року та довідкою Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради №Б5-25079-ф/л від 16 лютого 2019 року (а.с.25,83 звор.).

Судом встановлено, що позивачці при зверненні до нотаріуса після смерті ОСОБА_4 стало відомо що 11 жовтня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений договір довічного утримання за умовами якого, останній набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 67-68).

З матеріалів справи вбачається, що 11 жовтня 2019 року ОСОБА_10 , дружина ОСОБА_1 , оформила нотаріальну посвідчену заяву, якою надала згоду на укладення ОСОБА_1 договору довічного утримання (а.с.79 звор.,80).

11 жовтня 2019 року ОСОБА_1 зареєстрував своє право власності на квартиру АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т.1 а.с.19-21).

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , 1934 року народження в період з 19 серпня 2018 року по 03 вересня 2018 року проходив стаціонарне лікування в КУ «Одеська обласна клінічна лікарня», де йому під час проходження лікування були поставлені діагнози: гостре порушення мозкового кровообіку в басейні лівої середньої мозкової артерії, тотальна афазія, правостороння геміплегія в стадії часткового регресу до легкого геміпареза, атеросклероз судин головного мозку, атеросклеротичний кардіосклероз, цистома, що підтверджується випискою їз м едичної карти стаціонарного хворого №19755 та медичною карткою стаціонарного хворого №19755 від 19 серпня 2018 року (а.с.29, 102-140,146-147,182-205).

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради №579 від 21 грудня 2022 року за результатами проведеного посмертного судово-психіатричного дослідження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період часу який відноситься до укладання договору довічного утримання від 11 жовтня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , щодо квартири АДРЕСА_1 , страждав на хронічний, стійкий психічний розлад у вигляді «Органічного розладу особистості судинного генезу у вигляді по мірно вираженого психоорганічного синдрому з мнестичними порушеннями», (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F07.9 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), у зв`язку з чим він був абсолютно не здатний (11 жовтня19р.) усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.1 а.с.219-222).

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила суду, щовона з 2010 року є членом Ради ветеранів ЧМП. До них також приходив ОСОБА_4 , який грав в шахі, що підтверджується журналом відвідувань. Вони збиралися кожну середу, ОСОБА_1 привозив ОСОБА_4 , який приносив конфети та печиво. Поминки організовував ОСОБА_1 (т.2 а.с. 83).

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила суду, що з ОСОБА_4 була знайома з 2010 року у зв`язку з гіпертоничною хворобою останнього. Потім ОСОБА_1 привозив ОСОБА_4 до неї на лікування, оскільки у нього після інсульту була порушена функція речі, а так він все розумів. У нього також була гіпертонічна хвороба. Психологічного розладу вона у ОСОБА_4 не бачила (т.2 а.с.87).

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила суду, що вони з чоловіком у ОСОБА_4 знимали квартиру та його лікували, оскільки брат ОСОБА_4 привіз його після інсульта до них. ОСОБА_4 коли був в лікарні, просився к ним, він після інсульта все розумів. Потім ми уклали з ним договір. Після його смерті ми його поховали т.2 а.с. 85).

Представником позивача також було надано до суду письмові пояснення свідка ОСОБА_13 , які були складані адвокатом Ляшенко Е.А.ю відповідно до вимог ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (т.2 а.с.117-119,120-124).

Згідно зі ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації. У випадку недодержання встановленої форми укладення договору довічного утримання (догляду) він вважається недійсним (стаття 745 ЦК України).

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсністьна підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

На обгрунтування правових підстав визнання недійсним договору довічного утримання від 11 жовтня 2019року, позивачка посилалася на ст. 225 ЦК України, якою передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Встановлення неспроможності особи, яка померла, у момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними відбувається, зокрема, з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують заявлені у справі вимоги.

Верховний Суд у постанові від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 визначив, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 визначив, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц зазначено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Верховний Суд у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц визначив, що тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Аналогічний висновок зроблений і в постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 523/14606/13-ц. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Аналогічний висновок зроблений і в постанові Верховного Суду 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Надаючи оцінку висновку судово-психіатричного експерта КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради №579 від 21 грудня 2022 року, проведеної на підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2022 року суд виходить із того, що такий висновок є належним та допустим письмовим доказом психічного стану ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який підтверджує, що в момент посвідчення оспорюваного договору довічного утримання від 11 жовтня 2019 року ОСОБА_4 страждав на хронічний, стійкий психічний розлад у вигляді «Органічного розладу особистості судинного генезу у вигляді по мірно вираженого психоорганічного синдрому з мнестичними порушеннями», (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F07.9 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), у зв`язку з чим він був абсолютно не здатний (11 жовтня 19р.) усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.1 а.с.219-222).

Суд вважає, що у випадку незгоди з висновком експерта за результатами експертизи, проведеної у рамках даної цивільної справи, відповідач мав право до початку судового розгляду справи по суті заявити клопотання про призначення повторної експертизи, виклавши у клопотанні підстави незгоди з цим висновком та зазначивши вимоги до повторної експертизи, що останнім зроблено не було.

Клопотання представника відповідача в останньому судовому засіданені було подано в порушення вимог цивільно-процесуального законодавства та повернуто судом.

Таким чином, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час оформлення договору довічного утримання від 11 жовтня 2019 року знаходився у стані, коли він абсолютно був позбавлений здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тому його волевиявлення на укладення договору довічного утримання від 11 жовтня 2019 року не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.

За таких обставин, суд вважає, що договір довічного утримання від 11 жовтня 2019 року, укладений між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 є недійсним, оскільки на час його укладання 11 жовтня 2019 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , страждав на хронічний, стійкий психічний розлад у вигляді «Органічного розладу особистості судинного генезу у вигляді помірно вираженого психоорганічного синдрому з мнестичними порушеннями», (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F07.9 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), у зв`язку з чим він був абсолютно не здатний (11 жовтня 19р.) усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Що стосується позовних вимог щодо скасування запису та рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 РНОКПП НОМЕР_1 , що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію індексний номер 33610116 від 11 жовтня 2019 року, то суд вважає, що дані вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом № 1952-IV.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3 Закону № 1952-IV).

У практиці Великої Палати закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (такий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 у справі № 653/1096/16-ц і в подальшому повторювався у практиці Верховного Суду). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13) та інші).

Отже, державна реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за відповідачем - це офіційне визнання та підтвердження державою факту набуття права власності на таке майно.Внаслідок цього право позивача було порушено та між сторонами виник спір про право цивільне.

Згідно ч. 1.ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами.

За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу.

Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах один з одним, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту.

Зважаючи на обставини цієї справи, які існували на момент звернення позивачки з позовом та прийняття рішення судом, для захисту порушеного права власності позивача необхідно відновити становище, яке існувало до порушення. Вказане відповідає способу захисту, передбаченому п. 4 ч.2 ст. 16 ЦК України.

При цьому абзацом другим частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент подання позовної заяви) встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Судове рішення про задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем тільки за умови, що на час вчинення реєстраційної дії право власності зареєстроване за відповідачем, а не за іншою особою.

За таких обставин, суд доходить до висновку, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Судовий збір у справі складає 2707,60 грн., які були сплачені позивачкою при зверненні до суду (т. 1 а.с. 1, 36, 52).

Керуючись ст.15, 16, 202, 203, 215, 225, 744, 745 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Тетяна Андріївна, про визнання договору довічного утримання недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір довічного утриманнявід 11 жовтня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського округу Дімітровою Тетяною Андріївною, зареєстрований в реєстрі за № 1773 від 11 жовтня 2019 року, за умовами якого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 передав у власність ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 РНОКПП НОМЕР_1 квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 взамін зобов`язувався забезпечувати ОСОБА_4 утриманням та доглядом довічно на умовах цього договору.

Скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень №49141998 від 11 жовтня 2019 року.

Скасувати запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію індексний номер 33610116 від 11 жовтня 2019 року).

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_3 судовий збір в розмірі 2707 (дві тисячі сімсот сім) гривень 60 копійок.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 10 березня 2025 року.

Суддя: О.М. Сегеда