КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5248/2025
Справа № 362/8034/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 березня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області, постановлену у складі судді Лебідь-Гавенко Г.М. в м. Васильків 27 листопада 2024 року за заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2024 року позивач ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь збитки за договором оренди № 08/07/24-С від 08 липня 2024 року в розмірі 7 673 084,58 грн. та судові витрати.

Разом із позовом ФОП ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти, що належать ОСОБА_2 в межах ціни позову, яка становить вартість предмета оренди, в розмірі 7 673 084,58 грн.

Заява обґрунтована тим, що, як вбачається з підстав позову, ОСОБА_2 взяв в оренду у ФОП ОСОБА_1 будівельне обладнання на загальну суму 7 673 084,58 грн., яке повинен був використовувати за умовами договору за визначеними адресами: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 . У вересні 2024 року орендар перестав виходити на зв`язок із орендодавцем, орендну плату не сплачує, а виходом на місця дозволеного використання будівельного обладнання виявлено його відсутність, чим орендодавцю заподіяно збиток на ціну позову. Отже, з урахуванням свідомих дій ОСОБА_2 по приховуванню (відчуженню) об`єкта оренди, є всі підстави вважати, що останнім буде здійснено такі ж дії і відносно свого майна (грошових коштів), що істотно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду, призведе до порушення права позивача на ефективний захист прав, за захистом яких він звернувся до суду. Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позву буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2024 року заяву про забезпечення позову повернуто заявнику.

Позивач ФОП ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2024 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що в резолютивній частині ухвали зазначено, що ухвала Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2024 року оскарженню не підлягає. Фактично суд свідомо чи внаслідок недбалості заборонив заявникові оскаржувати ухвалу, тобто незаконно відмовив в доступі до правосуддя. Судом не враховано вимоги п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України, згідно якої окремо від рішення суду може бути оскаржена в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові), і аналогічної позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 757/395/19-ц.

Не погоджувався з висновками суду першої інстанції, що у заяві про забезпечення позову повинно бути наведено перелік конкретного майна та банківських рахунків, на які може бути накладено арешт, оскільки такі висновки не узгоджуються із змістом п. 3 ч. 1 ст. 151 ЦПК України, який вимагає наведення у заяві предмета позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, а не переліку майна, на яке може бути накладено арешт, із наданням відповідних доказів належності його відповідачу. Судом першої інстанції не враховано, що виявлення майна боржника на підставі ухвали суду про його арешт, яка є виконавчим документом, проводиться виконавцем в межах Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року, і у випадку застосування такого виду стягнення, як арешт майна та грошових коштів, саме виконавець повинен вживати заходів для отримання інформації та доказів про належність боржнику грошових коштів, а за їх недостатністю іншого майна.

Судом не враховано, що предметом спору не є конкретно визначене майно, а вимога заявлена про стягнення збитків у грошовій формі, що виключає зазначення у заяві про забезпечення позову переліку спірного майна та доказів його належності відповідачу.

Вказував, що висновки суду першої інстанції про ненадання доказів, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, не узгоджується із змістом п. 4 ч. 1 ст. 151 ЦПК України, яка вимагає лише зазначення у заяві заходу забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності. Даною нормою не встановлюється обов`язок надання доказів того, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки це є неможливим з огляду на майбутність події - ухвалення судового рішення у справі та наявність перешкод або утруднення у його виконанні на той час. Натомість, конструкція п. 4 ч. 1 ст. 151 ЦПК України вимагає викладення у заяві письмового обґрунтування застосування певного заходу забезпечення позову.

Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 10 жовтня 2024 року в справі № 915/549/24, Великої Палати Верховного Суду в постанові від 31 серпня 2023 року в справі № 990/114/23, які можуть застосовуватися і до спірних правовідносин, оскільки є схожими і стосуються вирішення судом питань на стадії прийняття заяви до розгляду.

Наголошував, що ним виконано в повній мірі вимоги ст. 151 ЦПК України, а тому висновок суду про невідповідність заяви вимогам ст. 151 ЦПК України суперечить нормам процесуального права, не узгоджується із нормами матеріального права та висновками Верховного Суду.

Фактично суд на стадії прийняття заяви до розгляду виклав свої міркування щодо наявності або відсутності доказів для вирішення заяви по суті, тому є всі підстави для скасування незаконного судового рішення.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові) віднесена до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про повернення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заява про забезпечення позову вимогам ст. 151 ЦПК України не відповідає, оскільки в прохальній частині заяви не зазначено, на яке саме майно просить накласти заявник арешт, не надано доказів та не зазначено, що вказане майно на праві власності належить відповідачу, а також в яких саме банківських установах відкрито рахунки у відповідача, не надано доказів, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 9 ст. 153 ЦПК України суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Статтею 151 ЦПК України встановлені вимоги до змісту і форми заяви про забезпечення позову.

Так, заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта (для фізичних осіб - громадян України), номери засобів зв`язку, адресу електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; 4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; 6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову. До заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Наведеним вимогам заява ФОП ОСОБА_1 відповідала.

Зокрема, позивачем на виконання п. 3 ч. 1 ст. 151 ЦПК України зазначено предмет позову (стягнення збитків за договором оренди № 08/07/24-С від 08 липня 2024 року в розмірі 7 673 084,58 грн.) та обґрунтування необхідності забезпечення позову, а саме те, що з урахуванням свідомих дій відповідача по приховуванню (відчуженню) об`єкта оренди є всі підстави вважати, що останнім будуть здійснені такі ж дії і відносно свого майна (грошових коштів), що істотно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду, призведе до порушення права позивача на ефективний захист прав, за захистом яких він звернувся до суду.

Висновки суду першої інстанції відносно незазначення позивачем інших відомостей, які потрібні для забезпечення позову, якими є незазначення майна, на яке саме заявник просить накласти арешт, ненадання доказів та незазначення, що вказане майно на праві власності належить відповідачу, а також в яких саме банківських установах відкрито рахунки у відповідача, є не обґрунтованими, оскільки позивач просив накласти арешт на майно та грошові кошти, належні відповідачу, в межах ціни позову, яка становить вартість предмета оренди, в розмірі 7 673 084,58 грн., і оскільки встановити наявність рахунків сторони та наявність на них коштів можливо на стадії виконання ухвали суду про забезпечення позову у разі її постановлення.

Виявлення майна боржника на підставі ухвали суду про його арешт, яка є виконавчим документом, проводиться виконавцем в межах Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року, і у випадку застосування такого виду стягнення, як арешт майна та грошових коштів, саме виконавець повинен вживати заходів для отримання інформації та доказів про належність боржнику грошових коштів, а за їх недостатністю іншого майна.

Судом першої інстанції не враховано, що предметом спору є не конкретно визначене майно, а вимога, заявлена про стягнення збитків у грошовій формі, відтак зазначення у заяві про забезпечення позову переліку спірного майна та доказів його належності відповідачу не є відомостями, потрібними для забезпечення позову.

Крім того, передчасними та помилковими є висновки суду першої інстанції, що позивачем не надано доказів, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, з огляду на те, що оцінка наявності чи відсутності таких доказів здійснюється на стадії розгляду заяви про забезпечення позову по суті, а не на стадії її прийняття судом.

Суд першої інстанції залишив поза увагою, що положеннями п. 4 ч. 1 ст. 151 ЦПК України передбачено зазначення в заяві про забезпечення позову захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, що було належним чином виконано позивачем, який зазначив захід забезпечення позову - арешт на майно та грошові кошти боржника в межах ціни позову, що узгоджується з п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України та предметом позову про стягнення збитків, та обґрунтував його необхідність, вказавши, що можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.

Однак, під час перевірки відповідності заяви ФОП ОСОБА_1 про забезпечення позову формальним вимогам, передбаченим ч. 1 ст. 151 ЦПК України, суд першої інстанції безпідставно і передчасно надав оцінку наявним у справі доказам та прийняв рішення про їх недостатність для прийняття і розгляду заяви про забезпечення позову.

Апеляційний суд зауважує, що застосування судом правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, повинно відбуватись із урахуванням обставин конкретної справи та забезпеченням ефективного захисту прав, свобод та законних інтересів. Формальний підхід суду до здійснення своїх повноважень вже на стадії звернення особи до суду може призвести до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Так, у рішенні від 08 грудня 2016 року у справі «ТОВ «ФРІДА» проти України» (заява №24003/07) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням. Проте встановлені обмеження не повинні обмежувати доступ, наданий особам, у такий спосіб або такою мірою, що підриватимуть саму суть цього права. Крім того, обмеження буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, та у разі відсутності розумного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти (рішення від 17 січня 2012 року у справі «Станев проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява №36760/06).

Відтак, згідно з практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише формальний, але й фактичний. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Враховуючи вищевикладене, ухвала суду першої інстанції про повернення заяви про забезпечення позову заявнику не може вважатися законною і обґрунтованою, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Разом із тим, апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що зазначенням в резолютивній частині ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2024 року про те, що ухвала не підлягає оскарженню, суд першої інстанції незаконно відмовив позивачу в доступі на правосуддя, з огляду на те, що саме по собі помилкове зазначення в ухвалі порядку набрання ухвалою законної сили та її оскарження не змінює порядку її оскарження, передбаченого п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України, якою передбачено можливість апеляційного оскарження окремо від рішення суду ухвали суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявникові).

Крім того, таке помилкове зазначення судом першої інстанції порядку оскарження ухвали не завадило позивачу скористатися правом апеляційного оскарження.

Відповідно до приписів п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2024 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.