Справа № 134/1594/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 березня 2025 року селище Крижопіль

Крижопільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Швець Л.В.,

при секретарі судового засідання Томашенко О.М.

з участю представника позивача адвоката Глушкової О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в залі суду в селищі Крижопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на спадщину за законом,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах та від мені якої діє адвокат Глушкова О.І., звернулася до суду із позовом, в якому просить визнати за нею у порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її матері ОСОБА_3 право власності на цілий житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Городківка Тульчинського (колишнього Крижопільського) району Вінницької області помер її батько ОСОБА_4 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Городківка Тульчинського району Вінницької області померла її мати ОСОБА_3 ; родинні відносини підтверджуються її свідоцтвом про народження та шлюб.

Після смерті Батька ОСОБА_4 , залишилась спадщина, до складу якої входив цілий житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , на який відсутні правовстановлюючі документи. Вказаний житловий будинок відноситься до суспільної групи робочих дворів і станом на 15.04.1991 року до складу двору входили: голова двору ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . За життя ОСОБА_4 не оформив право власності на житловий будинок та не отримав у встановленому порядку свідоцтво про право особистої власності. Після смерті ОСОБА_4 , спадщина прийняла його дружина ОСОБА_3 , як спадкоємець першої черги за законом, відповідно до ст. 529 ЦК УРСР 1963 року (чинного на час виникнення правовідносин). Однак ОСОБА_3 за життя не оформила правовстановлюючі документи на даний житловий будинок. Таким чином, після смерті ОСОБА_3 , до складу спадщини входить вище вказаний житловий будинок. У встановлений законом термін вона прийняла спадщину після смерті матері, звернувшись із заявою до нотаріуса, яка відкрила спадкову справу. Однак із-за відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно, а саме: на житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , вона позбавлена можливості оформити свої спадкові права в позасудовий спосіб, тому звернулась до суду з вище вказаним позовом та просила його задовольнити.

Ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено у справі підготовче засідання. Вирішено питання витребування доказів.

12 вересня 2024 року на виконання ухвали суду приватним нотаріусом Питель М.С. до суду направлена копія спадкової справи № 61/2024 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 .

24 вересня 2024 року на виконання ухвали суду Крижопільською державною нотаріальною конторою надійшла відповідь щодо заведеної спадкової справи до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_4 .

02 жовтня 2024 року ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області підготовче судове засідання було відкладено для витребування доказів.

19 грудня 2024 року з Державного нотаріального архіву Вінницької області надійшла відповідь про відсутність заведеної спадкової справи після померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_4 згідно даних Алфавітних книг.

Ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області за клопотанням представника позивача було замінено первісного відповідача ОСОБА_5 на належного відповідача ОСОБА_2 . Відкладено підготовче судове засідання.

07 лютого 2025 року відповідач ОСОБА_2 надала до суду заяву про визнання позову повністю, розгляд справи проводити у її відсутність.

Ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 11 лютого 2025 року підготовче провадження у справі закрито, постановлено призначити її до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовільнити з підстав наведених у позовній заяві. Зазначила, що після смерті батьків позивачки залишився будинок, який відноситься до групи робітничих дворів. Позивач постійно проживає в даному будинку. Після смерті матері вона прийняла спадщину, подавши відповідну заяву, однак із-за відсутності правовстановлюючих документів на житловий будинок, оформити свідоцтво про право власності не має можливості, оскільки покійні батьки позивачки за життя не оформили право власності на вказаний житловий будинок.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду, про що свідчать її підписи на рекомендованому повідомленню про вручення поштового відправлення. На адресу суду подала заяву про визнання позовних вимог позивача та слухання справи у її відсутність.

Суд, дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Так, судом встановлено, що відповідно до відомостей, які містяться: в свідоцтві про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 18 листопада 2002 року ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Городківка Крижопільського (нині Тульчинського) району Вінницької області помер ОСОБА_4 ; в свідоцтві про смерть серії НОМЕР_2 від 04 березня 2024 року ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Городківка Тульчинського району Вінницької області померла ОСОБА_3 , копії яких містяться в матеріалах справи.

Родинна спорідненість померлих та позивачки ОСОБА_1 підтверджується відомостями, які містяться в свідоцтві про народження серії НОМЕР_3 , яке видано повторно 17.05.2024 року, ОСОБА_6 , де батьками записані: батько - ОСОБА_4 , мати ОСОБА_3 , відомостями свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 від 20.06.1992 року, згідно якого ОСОБА_6 після укладення шлюбу присвоєно прізвище « ОСОБА_7 », копії яких знаходяться в матеріалах справи. Дані відомості підтверджують що позивачка ОСОБА_1 (дівоче прізвище « ОСОБА_8 ») є донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Відповідно до довідки № 786 від 02.08.2024 року, яка видана виконавчим комітетом Городківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області про те, що згідно погосподарської книги № 5аК за 1991-1995 роки, особовий рахунок № НОМЕР_5 , житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 15 квітня 1991 року відноситься до суспільної групи робочих дворів. Склад двору: голова робочого двору ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Як встановлено вище судом, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер в с. Городківка Крижопільського (нині Тульчинського) району Вінницької області.

Так, згідно довідки № 788 від 02.08.2024 року, яка видана Городківською сільською радою Тульчинського району Вінницької області, до складу сім`ї на день смерті ОСОБА_4 , а саме ІНФОРМАЦІЯ_6 входили чотири зареєстрованих особи, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 дружина; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 дочка; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 зять померлого; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9 онук померлого.

Так, у відповідності до законодавства, діючого до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність», право власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначається, що за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками №32 та №33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Спеціальним нормативним актом, який визначав порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах, були Вказівки по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13.04.1979 № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12.05.1985 № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25.05.1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією з ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22.02.1995 № 48. Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 04.11.2021 року в справі № 452/888/19 (номер провадження 61-5247св20) зазначено, що: «відповідно до статті 563 ЦК Української РСР в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовуються правила цього розділу. Особисте майно членів колгоспного двору після їх смерті переходить до спадкоємців на загальних підставах. Правила цієї статті застосовуються також при спадкоємстві майна в господарстві громадян, які займаються індивідуальною трудовою діяльністю в сільському господарстві. Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 та № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК Української РСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим».

Оскільки спірний житловий будинок відносився до суспільної групи робочих дворів, тому положення статей 120, 123 ЦК УРСР застосуванню не підлягають, оскільки майнові правовідносини господарства робітника були врегульовані загальними нормами цивільного, земельного та сімейного права. Він не мав статусу колгоспного двору, а тому немає підстав застосування до правовідносин у цій справі норм ЦК УРСР1963 року, у тому числі за аналогією закону.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Після смерті ОСОБА_4 спадкова справа не заводилась, про що свідчить Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру № 78366375 від 16.09.2024 року та відповідь Державного нотаріального архіву Вінницької області № 2519/01-18 від 05.12.2024 року.

Після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняла його дружина ОСОБА_3 , як спадкоємець першої черги за законом відповідно до ст. 529 ЦК УРСР 1963 року (чинного на час виникнення правовідносин), так як на час відкриття спадщини остання була зареєстрована та проживала із спадкодавцем, що підтверджується довідкою Городківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, яка зазначалася вище, то вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, яке залишилось після смерті її чоловіка, а саме цілий житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 .

Факт того, що ОСОБА_3 була дружиною ОСОБА_4 підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_6 від 02.05.1965, копія якого міститься в матеріалах цивільної справи.

За життя ОСОБА_3 не оформила права власності на вказаний житловий будинок.

Як встановлено вище судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Після її смерті відкрилась спадщина. Відповідно до спадкової справи № 61/2024 (копія якої надана приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Вінницької області питель М.С.) із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_1 донька спадкодавці, подавши відповідну заяву. В матеріалах спадкової справи міститься також заява ОСОБА_5 від 20.08.2024 року, який являється сином спадкодавці, про те що він відмовляється від прийняття спадщини після померлої матері ОСОБА_3 на користь онуки померлої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 . Разом з тим, в матеріалах даної спадкової справи міститься заява ОСОБА_2 про прийняття спадщини після смерті бабусі ОСОБА_3 .

Відповідно до Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 103/02-31 від 12.08.2024 року, яка видана приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Вінницької області Питель М.С. відмовлено ОСОБА_1 в оформленні спадщини після смерті її матері ОСОБА_3 у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 .

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії технічного паспорту, виготовленого на замовлення ОСОБА_3 04.06.2018 року КП «Тульчинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» за результатами технічної інвентаризації житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 - загальна площа будинку 89, 5 кв. м, житлова площа 47, 4 кв. м, до складу входять: житловий будинок «А», прибудова «а», вхідний майданчик «а1», вхідний майданчик «а2», навіс «а3», літня кухня «Б», вхідний майданчик «б», сарай «б1», сарай «б2», сарай «В», сарай «Г», гараж «Д», сарай «Ж», навіс - «ж», погріб «П», огорожа «1-2».

ФОП « ОСОБА_11 » надав ОСОБА_1 висновок від 12 серпня 2024 року № 64/24 про оцінку вартості житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , яка складає 82 278,00 гривень.

Відповідачка ОСОБА_2 подала до суду заяву про визнання позовних вимог ОСОБА_1 повністю.

При розгляді справ про визнання права власності на спадкове майно суду належить встановити: факт смерті спадкодавця, коло спадкоємців, наявність (відсутність) заповіту, факт прийняття спадщини, наявність спадкового майна.

Відповідно до роз`яснень, даних в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

При розгляді справ про визнання права власності на спадкове майно суду належить встановити: факт смерті спадкодавця, коло спадкоємців, наявність (відсутність) заповіту, факт прийняття спадщини, наявність спадкового майна.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство.

Так, у відповідності до законодавства, діючого до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність», право власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

Згідно ст. 13 Закону Української РСР «Про сільську раду депутатів трудящих Української РСР» 1968 року зі змінами на вказані ради було покладено обов`язок здійснення обліку населення та ведення за встановленими формами погосподарських книг. Таким чином, записи у погосподарських книгах визнавалися в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності на житлові споруди.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Відсутність у спадкодавця ОСОБА_3 правовстановлюючого документу на спадкове майно не позбавляє спадкоємця права на спадщину, а згідно зі ст.16 ЦК України способом захисту свого права є, зокрема, визнання права.

Так судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Городківка Тульчинського району Вінницької області померла ОСОБА_3 . Судом встановлено, що ОСОБА_3 належав цілий житловий будинок АДРЕСА_1 на законних підставах (вона була членом робітничого двору та успадкувала частку після смерті чоловіка ОСОБА_4 ) та вважалася власником цього житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами відповідно до чинного на той час законодавства. Свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами ОСОБА_3 за життя не встигла отримати. Враховуючи те, що даний житловий будинок ОСОБА_3 за життя набула у встановленому законом порядку, суд дійшов висновку, що за позивачем в порядку спадкування за законом, як спадкоємцю першої черги, належить визнати право власності на вказане нерухоме майно. Як вбачається із матеріалів спадкової справи інші спадкоємці відсутні (син спадкодавці ОСОБА_5 , який є спадкоємцем першої черги відмовився від спадщини на користь ОСОБА_2 ; спадкоємець ОСОБА_2 , яка є спадкоємцем за представленням онукою спадкодавця ОСОБА_3 подала до суду заяву про визнання позовних вимог ОСОБА_1 ), які би подали заяви про право на спадщину, чи обов`язкову частку у спадковому майні померлої ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання шляхом звернення до суду за захистом свого права з позовом про визнання такого права. Відповідно ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб - спадкоємців.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно: до ст. 1217 ЦК України - спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до ст. 1222 ЦК України - спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Так згідно ст. 1258 ЦК України - спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦАК України - у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Судом встановлено, що позивач прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_3 , подавши до нотаріуса відповідну заяву.

Обраний позивачем спосіб захисту права - визнання права є ефективним, право позивача підлягає захисту, оскільки іншого порядку визнання права в даному випадку не існує. Оформити спадщину у нотаріуса позивач позбавлений можливості, оскільки не може надати нотаріусу оригінал документів про право власності за ОСОБА_12 на вказаний житловий будинок.

Отже існує спір про право і права та інтереси позивача порушуються, з незалежних від неї причин, а тому підлягає судовому захисту.

Відповідно до Конституції України органи та посадові особи мають діяти в межах своєї компетенції та відповідно до Законів, чинних на час їх застосування

Оскільки визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, який має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, враховуючи те, що нотаріусом відмовлено у вчинені нотаріальної дії щодо видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину на частку житлового будинку після смерті матері, суд беручи до уваги вищезазначене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки вони законні, обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи, а саме визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на цілий житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 .

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.2,4,12,13,76-78,83,258-268,273,352-355 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 , право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на цілий житловий будинок з господарськими будівлями, до складу якого входить: житловий будинок «А» (загальною площею 89,5 кв. м., житловою площею 47,4 кв. м.), прибудова «а», вхідний майданчик «а1», вхідний майданчик «а2», навіс «а3», літня кухня «Б», вхідний майданчик «б», сарай «б1», сарай «б2», сарай «В», сарай «Г», гараж «Д», сарай «Ж», навіс - «ж», погріб «П», огорожа «1-2», по АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 РНОКПП НОМЕР_8 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 13 березня 2025 року.

Суддя