Справа № 347/2896/24
Провадження № 22-ц/4808/432/25
Головуючий у 1 інстанції Третьякова І. В.
Суддя-доповідач Мальцева
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Баркова В.М., Луганської В.М.,

секретар Кузів А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 січня 2025 року, постановлену суддею Третьяковою І.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування заподіяної майнової та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування заподіяної майнової та моральної шкоди.

Позовна заява обґрунтована тим, що позивач є юристом і працює адвокатом, що підтверджується свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю №129, виданим рішенням Івано-Франківської КДКА 15.09.1994 року за №4, що є єдиним джерелом його доходу.

Між позивачем та ОСОБА_3 укладено 12.09.2023 Договір №12092023-кп про надання потерпілому від кримінального правопорушення, правничої допомоги. Розмір гонорару, який ОСОБА_3 , зобов`язувся сплатити позивачу за надані послуги становила 400000 грн. дану суму гонорару ОСОБА_3 зобов`язувся сплатити позивачу не пізніше дати прийняття судом рішення у кримінальній справі.

ОСОБА_2 02.10.2024 року, діючи умисно та всупереч закону, усунула його як представника потерпілого ОСОБА_3 від участі в кримінальній справі, в результаті чого за ініціативою ОСОБА_3 укладений між ними Договір про надання правничої допомоги розірваний, гонорар у розмірі 400 000 грн позивачем не отриманий.

Факт порушення його прав і заподіяння шкоди підтверджується витягом із ЄРДР про внесення відомостей за його заявою про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення передбачене ч.2 ст. 397 КК України.

Вища рада правосуддя за результатом розгляду його заяви підтвердила, що дії ОСОБА_4 є незаконними і такими, що порушують положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та роз`яснено, що він виконує як адвокат процесуальні прав та обов`язки щодо представництва інтересів потерпілого від кримінального правопорушення.

Позивач вважає, що саме з вини відповідача йому заподіяно збитки, які він міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушено відповідачем (упущена вигода), що становить 400000 грн.

Крім того, позивач вказує, що відповідачем в результаті порушення прав позивача йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає у приниженні його честі та гідності, а також його ділової репутації. Зазначає, що працює адвокатом з 1994 року, а правничою діяльністю займається на підставі ліцензії МЮ України від 1990 року. Незаконно усунувши його як адвоката від участі у справі, відповідач своїми протиправними діями викликала в нього душевні страждання, які він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо себе. Моральну шкоду позивач визначає в розмірі 1000000 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_2 , яка працює на посаді судді Косівського районного суду Івано-Франківської області, на його користь 400000 грн. заподіяної нею майнової шкоди та 1000000 грн. в рахунок відшкодування заподіяної нею моральної шкоди, а всього в сумі 1400000 грн., а також стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судові витрати у справі.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 січня 2025 року відмовлено у відкриті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування заподіяної майнової та моральної шкоди.

Не погоджуючись з такою ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, адже вважає оскаржувану ухвалу протиправною, безпідставною та постановлену з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не може бути відповідачем у справі є необґрунтованим, оскільки саме норми ст. 26 ЦПК України передбачають особливий порядок визначення підсудності, якщо стороною у справі є суд або суддя. Тобто чинне законодавство встановлює процедуру за якою слід розглядати справи при залученні у справі суддю як відповідача.

Крім того, ОСОБА_2 як суддею Косівського районного суду заподіяно йому матеріальну та моральну шкоду в результаті неправомірних дій, а отже відповідачка повинна нести відповідальність за спричинення такої шкоди.

Відмовляючи у відкритті провадженні за даною позовною заявою, судом першої інстанції не враховано, що ЦПК передбачає відмову у відкритті тільки у разі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Враховуючи предмет спору, склад сторін та мотиви позову, дана справа підлягає розгляду саме в цивільному судочинстві.

При постановленні оскаржуваної ухвали порушено його право на доступ до суду, справедливий та безсторонній суд, що гарантовано ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Просить ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 січня 2025 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечила. Вважає ухвалу суду першої інстанції законною та обгрунтованою.

Вказує, що позивач у своїй позовній заяві визначив процесуальний статус відповідача саме як суддя Косівського районного суду та обгрунтовува свої доводи позовної заяви щодо дій ОСОБА_2 як судді Косівського районного суду, які він вважає необгрунтованими.

Відмовляючи у відкритті провадження за його позовною заявою, судом першої інстанції вірно враховано, що законом встановлено імунітет суду і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету є засобом , який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено.

При незгоді з діями судді сторона наділена правом оскаржувати процесуальні рішення у встановлено законом порядку, має можливість подавати заперечення та клопотання, якими обґрунтовує свої вимоги.

Щодо обмеження його права на доступу до правосуддя, то вказує, що право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву.

Підстав і відповідних доказів для відшкодування збитків позивачем не наведено. Вимоги про відшкодування моральної шкоди також є безпідставними. Крім того, розмір у заявленій сумі 500 000 грн моральної шкоди не обґрунтований належним чином.

Ставить питання про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 15 000 грн за розгляд справи у суду апеляційної інстанції.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги заперечила. Вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, заперечення відповідача ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Судом встановлено, що 20 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування заподіяної майнової та моральної шкоди.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на підстави та зміст позову до ОСОБА_2 як до судді про відшкодування заподіяної майнової та моральної шкоди, він не може розглядатися за правилами будь-якого судочинства, оскільки оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається.

Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді)

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Встановлено, що предметом спору у цій справі є відшкодування шкоди, завданої позивачу ухваленим процесуальним рішенням судді Косівського районного суду щодо усунення позивача як представника потерпілого від участі в кримінальному провадженні.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках завдання шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц викладено висновок, що позовні вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України.

ОСОБА_1 обставини завдання йому майнової та моральної шкоди обгрунтовує тим, що суддя Косівського районного суду Кіцула Ю.С. 02 жовтня 2024 року усунула його від участі в розгляді кримінальної справи у якій він як адвокат представляв інтереси ОСОБА_3 .

Згідно з частинами першою, одинадцятою статті 49 Закону України від 07 липня 2010 року№ 2453-VI«Про судоустрій і статус суддів» суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. За шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

Законом встановлено імунітет суду, і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено.

Європейський суд з прав людини зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї зі справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини тієї справи таке обмеження було пропорційним (рішення від 12 березня 2009 року у справі Плахтєєв та Плахтєєва проти України (Plakhteyev and Plakhteyeva v. Ukraine)).

Схожий висновок висловлено Верховним Судом України, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16, в якій зазначено, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне відповідальність, установлену законом (частини перша та третя статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Закони України не передбачають розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом.

Оскарження діяльності суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій.

Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства.

Позовні вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України.

У разі надходження позовної заяви з вимогами про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій або про відшкодування завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду(судді) шкоди з підстав, не передбачених статтею 1176 ЦК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України).

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження № 14-500цс19).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Peretyaka And Sheremetyev v. Ukraine» від 21 грудня 2010 року).

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити процесуальні рішення судді інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за такі рішення є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, а також встановленням у законі особливостей відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.

Правові висновки щодо відповідальності судді чи суду викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц ( провадження № 14-185 цс 18), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц, (провадження14-399 цс 18),від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19), від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження № 14-500цс19).

Враховуючи наведене, судом першої інстанції правильно оцінені підстави та зміст позову ОСОБА_1 , викладені ним мотиви, і суд прийшов до цілком законного висновку, що позов про відшкодування шкоди не може розглядатися за правилами будь-якого судочинства, оскільки оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , про те, що норми ст. 26 ЦПК України передбачають особливий порядок визначення підсудності, якщо стороною у справі є суд або суддя, тобто чинне законодавство встановлює процедуру за якою слід розглядати справи при залученні у справі суддю як відповідача, оскільки стосується відносин, за яких відповідач є учасником приватно-правових відносин та не випливає з дій за результатом прийняття процесуальних рішень як судді, що є предметом даної справи. Крім того, у разі надходження позовної заяви з вимогами про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій або про відшкодування завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду(судді) шкоди з підстав, не передбачених статтею 1176 ЦК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), тобто чинним законодавством передбачено

Твердження Васютина М.В. про порушення його право на доступ до правосуддя не відповідає дійсності, оскільки рішення суду (слідчого судді) у питаннях здійснення правосуддя можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій чи відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судів (суддів) при здійсненні ними своїх повноважень, гарантованих Конституцією України до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом (постанови Верховного Суду від 31.01.2018 року у справі № 454/380/17, провадження № 61-252св18 та від 31.07.2019 року у справі № 454/1987/16-ц, провадження № 61-10691св19).

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити процесуальні рішення судді інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за такі рішення є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, а також встановленням у законі особливостей відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.

Правові висновки щодо відповідальності судді чи суду викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц ( провадження № 14-185 цс 18), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц, (провадження14-399 цс 18),від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19), від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження № 14-500цс19).

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відмовляючи у відкритті провадженні за його позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, судом першої інстанції не враховано, що ЦПК передбачає відмову у відкритті тільки у разі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки процесуальні дії суддів, законність і обґрунтованість рішень судів можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 року «Про незалежність судової влади» роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Ухвала суду, оскаржена Васютиним М.В., відповідає таким критеріям.

При вирішенні цієї справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає, тому понесені судові витрати зі сплати судового збору у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції залишаються за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 березня 2025 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.М. Барков

В.М.Луганська