ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/5428/24 Головуючий суддя І інстанції Грінчук О. П.
Провадження № 22-ц/818/1193/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інших фактів, з них:.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кайдашова Віталія Сергійовича на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , від імені якої діє алвокат Кайдашов Віталій Сергійович , заінтересовані особи: Міністерство оборони України, військова частина НОМЕР_1 , про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, в якій просила встановити факт її проживання однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , який зник безвісті 09.07.2024 в н.п. Красногорівка Покровського району Донецької обл. під час виконання бойового завдання, у період з 15.12.2008 по 09.07.2024.

Ухвалою судді Ленінського районного суду міста Харкова від 16 вересня 2024 року заява ОСОБА_1 була залишена без руху для усунення недоліків - зазначення відомостей про те, з якою метою заявнику необхідно встановити вищезазначений факт, враховуючи що відповідно до ст. 318 ЦПК України у окремому провадженні підлягають розгляду заяви у справах, в яких відсутній спір про право.

На виправлення вказаного недоліку представник заявниці ОСОБА_1 - адвокат Кайдашов В.С. у заяві від 19.09.2024 зазначив, що заявник наразі не може отримувати заробітну плату свого чоловіка, який є безвісти зниклим військовослужбовцем через відсутність зареєстрованого шлюбу (а.с. 37).

Разом з тим, у клопотанні про витребуванні доказів від 18.09.2024 (витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих без вісті за особливих обставин щодо ОСОБА_3 , та відомостей щодо укладання шлюбу ОСОБА_3 у період з 14.12.2008 по 06.08.2024) представник заявниці ОСОБА_1 - адвокат Кайдашов В.С. зазначив, що вказані докази нададуть можливість підтвердити факт зникнення ОСОБА_3 та внесення відомостей про нього до відповідного реєстру, а також надасть можливість підтвердити відсутність інших зареєстрованих шлюбів у ОСОБА_3 , що стане додатковим підтвердження того, що він проживав із заявником однією сім`єю (а.с. 32).

Ухвалою суду від 16.09.2024 справу відкрито в порядку окремого провадження.

В судовому засіданні, до початку розгляду справи по суті, представник Міністерства оборони України клопотав про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду, враховуючи його клопотання, подане до суду 22.10.2024, з тих підстав, що існує спір про право, оскільки заявниця бажає встановити вищевказаний юридичний факт з метою отримання статусу члена сім`ї загиблого захисника України та отримання грошової допомоги. Таким чином, у заявниці фактично виник спір, зокрема, з органом, який призначає та виплачує відповідну допомогу, і який заперечує проти такого факту, що виключає можливість розгляду поданої заяви в порядку окремого провадження, а тому вважає, що дана заява підлягає залишенню без розгляду.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2024 року заяву залишено без розгляду.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду представник ОСОБА_1 -адвокат Кайдашов Віталій Сергійович подав апеляційну скаргу у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку про наявність спору про право, оскільки між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України не може бути спору про право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки Міністерство оборони України не є суб`єктом отримання такої соціальної допомоги.

Зазначає, що метою встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із зниклим безвісти військовослужбовцем є його пошук, а не отримання грошових виплат.

Заслухавши доповідь головуючої судді, пояснення представника заявниці - адвоката Кайдашова Віталія Сергійовича, за відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених про судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду скарги по суті, колегія суддів відповідно до ст. 367 ЦПК України перевірила законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Суд першої інстанції вказав наступні мотиви для залишення заяви без розгляду,

«Зі змісту заяви про усунення недоліків від 18.09.2024 вбачається, що встановлення даного факту заявниця пов`язує із захистом своїх майнових прав та наміром отримувати заробітну плату її цивільного чоловіка ОСОБА_3 , яку вона не може отримувати через відсутність зареєстрованого шлюбу, що свідчить про майновий інтерес заявниці.

Крім того, у випадку встановлення судом такого факту, заявниця матиме можливість на реалізацію свого майнового права як члена сім`ї військовослужбовця, що заперечується Міністерством оборони України.

Таким чином, факт, про встановлення якого просить заявник, пов`язується із наступним вирішенням спору про право, а тому такий спір має вирішуватися в порядку позовного, а не окремого провадження.

Подібні висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 18 липня 2022 року у справі № 755/9100/18 (провадження № 61-17332св20), в постанові Верховного Суду від 25 жовтня 2022 року у справі № 760/13773/20 (провадження № 61-797св22) та в постанові від 31 травня 2023 року у справі № 591/134/22 (провадження № 61-1663св23).

Суд не бере до уваги заперечення представника заявника в тій частині, що у даному випадку виникли сімейні правовідносини і Міністерство оборони України не має жодного відношення до них, оскільки заявником, всупереч зазначеному, самостійно зазначено Міністерство оборони України заінтересованою особою у справі.

Таким чином, під час розгляду справи у порядку окремого провадження судом з`ясовано наявність спору про право, що, відповідно до ч. 6 ст. 294 ЦПК України, є безумовною підставою для залишення заяви без розгляду.»

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно із частиною другою статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Статтею 19 ЦПК України визначені справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів. У частині першій цієї статті встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У частині сьомій вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Отже, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року судом, встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 ЦПК України та пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України.

Такий правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23). Велика Палата Верховного Суду у згаданій постанові відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22-ц (провадження № 61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

До аналогічних висновків дійшов КЦС ВС у постанові від 21 лютого 2024 року у справі № 369/8687/22, провадження № 61-9805св23.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Згідно до ч. 6 ст. 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву про встановлення юридичного факту без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

За змістом вказаних норм ст.ст. 1, 294 ЦПК України у їх взаємному зв`язку зі ст. 19 та п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, вбачається, що суд залишає заяву про встановлення юридичного факту у окремому провадженні без розгляду - лише у разі виникнення спору цивільно-правового характеру. Якщо при розгляді заяви про встановлення юридичного факту з`ясовується, що даному випадку між заявником та зацікавленою особою виник спір, який з урахуванням характеру спірних правовідносин та суб`єктного складу сторін не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, провадження у справі підлягає закриттю відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Такий підхід не порушує гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право на доступ до суду, оскільки відповідний юридичний факт у таких випадках по суті є фактичною підставою для позовних вимог, які з урахуванням характеру спору та суб`єктного складу сторін не стосуються права цивільного. Тому такі спори повинні розглядатися судом в межах іншої юрисдикції на підставі відповідних засобів доказування, які не є унікальними для цивільного судочинства та є доступними для позивача у суді, який має належну, відмінну від цивільної юрисдикцію (компетенцію) для розгляду такого позову. В іншому випадку покладення на заявника обов`язку звернення до судів різних юрисдикцій для вирішення одного по суті спору - накладає на нього надмірний процесуальний тягар судових витрат, не відповідає вимогам ст. 6 згаданої Конвенції щодо розгляду спору продовж розумного строку, та внаслідок цього не гарантує ефективний засіб правового захисту в національному органі.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Всупереч вказаній нормі цивільного процесуального права суд першої інстанції не врахував вказані правові висновки щодо застосування вищевказаних норм права та покликався на правові висновки касаційного суду, які не є релевантними за обставинами цієї справи. На відміну від цієї справи в них Верховний Суд встановив, що встановлення факту проживання заявникам з іншою особою однією сім`єю без реєстрації шлюбу має інше юридичне значення - від його встановлення залежить виникнення спадкових прав у заявників. Встановлення цього факту було потрібне заявникам з метою оформлення свого права на спадкове майно як спадкоємцем за законом четвертої черги. Касаційний суд у вищевказаних постановах від 18 липня 2022 року у справі № 755/9100/18, від 25 жовтня 2022 року у справі № 760/13773/20, від 31 травня 2023 року у справі № 591/134/22, на які суд першої інстанції покликався на обґрунтування своїх висновків, виснував: «Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах. Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.»

Крім того, суд першої інстанції у даній справі залишив заяву без розгляду, але при цьому не з`ясував, який саме цивільно-правовий спір виник між заявницею та заінтересованою особою - МО України: з приводу яких конкретно грошових виплат, які закон передбачає для осіб, що перебували у фактичних шлюбних відносинах.

В якості мети звернення до суду із заявою про встановлення спільного проживання заявниці у фактичних шлюбних відносинах з військовослужбовцем, який офіційно визнаний таким, що зник без вісти під час виконання бойового завдання, заявниця вказала підтвердження права отримувати його заробітну плату.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У Рішенні Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі N 1-8/99 за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини шостої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї") були сформовані критерії для визначення поняття "член сім`ї", яке має значення у даній справі для розгляду по суті заяви про встановлення фактичних шлюбних відносин.

Колегія суддів звертає увагу, що Конституційний Суд України у п. 6 згаданого Рішення від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 виходив з об`єктивної відмінності змісту поняття "член сім`ї залежно від галузі законодавства, в якому цей термін застосовується.

Так, у частині 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що:

За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення.

Військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону).

Порядок підтвердження справжності підпису військовослужбовця на особистому розпорядженні на випадок полону, оформлення та зберігання такого розпорядження та його скасування здійснюються у порядку, передбаченому пунктом 4 статті 16 цього Закону.

У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.

У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці четвертому цього пункту, грошове забезпечення виплачується повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець. Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 20 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.

Виплата грошового забезпечення особі (особам), визначеній (визначеним) в особистому розпорядженні на випадок полону, та особам, передбаченим цим пунктом, здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців у нейтральних державах або зникнення безвісти, їх звільнення з полону або визнання судом безвісно відсутніми чи оголошення судом померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини.

Грошове забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, підлягає індексації відповідно до закону. Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення таких військовослужбовців встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзацах четвертому - п`ятому цього пункту, належні та не виплачені військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками, а також інтернованим у нейтральних державах або зниклим безвісти, суми грошового забезпечення після оголошення їх судом померлими включаються до складу спадщини.

Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігаються передбачені законом інші види забезпечення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (далі - Порядок № 884).

Цей Порядок № 884 визначає механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (далі - військовослужбовці).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 884 за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) (пункт 4 Порядку № 884).

При цьому, як передбачено у п. 7 Порядку № 884, виплата грошового забезпечення здійснюється вичерпному колу осіб - таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

Що ж до терміна "член сім`ї", який перебуває на утриманні військовослужбовця, то поняття "утримання" вживається у Конституції України у формулюванні обов`язку батьків утримувати дітей до їх повноліття (стаття 51), обов`язку держави утримувати дітей-сиріт (стаття 52) і тісно пов`язується з обов`язком піклування (батьків про дітей, повнолітніх дітей про непрацездатних батьків). Але у цілому національне законодавство чіткого визначення поняття "утриманство" не містить (див. п. 5 згаданого Рішення КС України 3 червня 1999 року № 5-рп/99).

За змістом вказаної норми ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, - то вони набувають право спільної власності на набуте під час фактичних шлюбних відносин майно, до якого належить зазначене у ч. 6 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та у Порядку № 884 грошове забезпечення військовослужбовця, який є безвісно відсутній.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що згідно до змісту ч. 6 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та пункту 7 Порядку № 884 виплата грошового забезпечення військовослужбовця, який є безвісно відсутній, здійснюється у першу чергу дружині, а в разі її відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

Згідно ч.3 ст. 42 ЦПК України, у справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи.

Відповідно до частини 4 статті 294 ЦПК України справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.

Згідно ч.ч.1,2 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Порядок залучення заінтересованої особи в ЦПК України не врегульований, а відповідно до частини 3 статті 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, тому відповідно до змісту ст. 2 ЦПК України суд при залученні заінтересованої особи керується вимогами статті 53 ЦПК України, що регулює порядок залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог.

Згідно частини 3 статті 53 ЦПК України, якщо суд при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Отже, з урахуванням вказаних норм матеріального та цивільного процесуального права суд при підготовці справи до розгляду з урахуванням підстав та предмету заяви про встановленні юридичного факту має самостійно з`ясувати належний склад осіб, заінтересованих у розгляді заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, та у залежності від встановленого - залучити їх до розгляду справи.

Суд першої інстанції вказаних обставин не з`ясував та дійшов передчасного та помилкового висновку про те, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: визнання її членом сім`ї військовослужбовця у період з 15.12.2008 по 09.07.2024 має бути залишена без розгляду з передбачених ч. 6 ст. 294 ЦПК України підстав.

За таких обставин залишення заяви без розгляду не можна визнати належним чином обґрунтованим, доводи скарги знайшли своє підтвердження та спростовують висновки суду першої інстанції.

При постановлені ухвали про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи; ухвалив своє рішення при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, внаслідок чого порушив норми процесуального права, що стосуються порядку розгляду заяв в порядку окремого провадження, та призвело до постановлення помилкової ухвали, яка перешкоджає подальшому руху справи, а тому відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 379, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Кайдашова Віталія Сергійовича - задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2024 року про залишення заяви без розгляду - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 17 березня 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії Н.П. Пилипчук.

О.Ю. Тичкова.