РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №766/5611/24

Пров. №2/766/2998/25

11 березня 2025 року м. Херсон

Херсонський міський суд Херсонської області у складі: головуючого судді Ус О.В., секретар судового засідання Петішкін О.О., з участю в режимі відеоконференції власними засобами зв`язку представника позивача адвоката Косінцева К.В., представника патрульної поліції в режимі відеоконференції з приміщення іншого суду Палієнко Д.Т., представника Державної казначейської служби України в режимі відеоконференції власними засобами зв`язку Казиміра М.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань міського суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягнення до адміністративної відповідальності,

В С Т А Н О В И В:

15.04.2024 р. ОСОБА_1 через свого представника адвоката Косінцева К.В. звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області з позовною заявою, в якій просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 25500 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, а також 15000 грн. в якості відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Позов мотивований наступним. 26.09.2020 р . відносно ОСОБА_1 складено постанову про його притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122 КУпАП за порушення п. 5.16 ПДР України та накладено стягнення в розмірі 255,00 грн. 03.12.2021 р. рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 03.12.2021 р. вказана постанова скасована. Вважає, що з 26.01.2020 року до 18.01.2022р. (дата набрання рішенням суду законної сили) ОСОБА_1 вважався таким, що підданий адміністративному стягненню. ОСОБА_1 звертався до Департаменту патрульної поліції з заявою про відшкодування моральної шкоди, але йому було відмовлено. На підставі ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у адміністративній справі не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. ОСОБА_1 майже 16 місяців оскаржував дії працівників поліції які незаконно його притягнули до адміністративної відповідальності. 02.04.2021 р. було відкрите виконавче провадження, було арештоване його майно та кошти, його транспортний засіб був оголошений у розшук, внаслідок чого він не міг користуватися своїм автомобілем, при цьому він є інвалідом 2 групи та має труднощі для пересування до лікувальних закладів. Тому оцінює завдану йому моральну шкоду у 25 500 грн.

Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області від 22.04.2024 р. відкрите провадження по справі в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання.

07.05.2024 через підсистему Електронний Суд подано відзив на позов представником Державної казначейської служби, відповідно до якого належним відповідачем за вимогами є держава, а стягнення моральної та матеріальної шкоди безпосередньо з казначейства не допускається. Казначейство не заподіювало шкоди позивачу, тому і не має обов`язку відшкодовувати його витрати на правову допомогу, які повинні бути розумними та враховувати витрачений адвокатом час. Просили відмовити в позові в повному обсязі.

24.05.2024 р. від представника Департаменту патрульної служби надійшов відзив на позов, відповідно до якого просять у задоволенні позову відмовити, оскільки виконавчий документ було відкликано ще до набрання судовим рішенням законної сили, а позивач мав можливість самостійно звернутися до виконавчої служби з заявою про зупинення вчинення виконавчих дій. Патрульна поліція не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність або досудове розслідування. До позивача не застосовувалося адміністративне стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Докази на підтвердження заподіяння моральної шкоди, її розміру не надані. Доказів наявності витрат на адвоката також не надано.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 24.06.2024 р. закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті на 23.09.2024 р., яке було відкладено на 02.12.2024р. через першу неявку представника патрульної поліції за наявності заяви про відкладення розгляду справи. Судове засідання 02.12.2024 р. не відбулося через відсутність вільних залів судових засідань, які технічно забезпечені для проведення відеоконференцзв`язку (усі учасники подали відповідні заяви та не висловили бажання розглянути справу у їх відсутність).

В судовому засіданні 11.03.2025 р.:

- представник позивача адвокат Косінцев К.В. підтримав позов в повному обсязі та дав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, звертав увагу не те, що постанова пред`явлена до виконання у період, коли вона не набула законної сили, а незаконність постанови встановлена судовим рішенням;

- представник Департаменту патрульної поліції підтримала відзив в повному обсязі та дала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві. Додатково звертала увагу на практику Верховного Суду та ту обставину, що саме по собі скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності не свідчить про заподіяння шкоди;

- представник Державної казначейської служби України підтримав відзив в повному обсязі та дав пояснення аналогічні викладеним у ньому. Звертав увагу, що кошти не стягуються з Казначейства.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані письмові докази встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Сторона позивача вважає, що шкода у вигляді моральних страждань заподіяна позивачеві внаслідок притягнення його до адміністративної відповідальності посадовою особою Департаменту патрульної поліції, постанова якої в подальшому була оскаржена та скасована.

Сама постанова ні позивачем, ні відповідачем суду не надана.

З рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03.12.2021 р. по справі № 766/3087/21 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, яке набуло законної сили 18.01.2022р. вбачається, що позов задоволений - скасована постанова ДПО18 №575044 від 26.09.2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, за ч.4 ст. 82 ЦПК України не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У справі № 766/3087/21 встановлені наступні обставини: відповідно до постанови серії ДПО18 №575044 від 26.09.2020 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП, та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255,00 гривень. Відповідно до зазначеної постанови, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Nissan Leaf, д.н.з. НОМЕР_1 , на автодорозі М-14, 56 кілометр Одеса-Мелітополь-Новоазовськ, не виконав знак 5.16 ПДР України "Напрямок руху по смугам» та дорожньої розмітки 1.18 ПДР України, що вказує дозволені напрями руху по смугах, здійснив рух прямо зі смуги, яка призначена для повороту ліворуч, чим порушив Додаток 1, та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП. Оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не містить інформації про будь-яку фіксацію правопорушення (арк. справи 6-7).

ОСОБА_1 є інвалідом дитинства другої групи безстроково, рекомендовані заходи лікування у генетека, окуліста, травматолога, щодо праці має обмеження фізичної завантаженості (копія довідки МСЕК арк. справи 11). ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності з дитинства (арк. справи 11 копія пенсійного посвідчення).

В порядку досудового врегулювання спору ОСОБА_1 звертався з заявою до Департаменту патрульної поліції з питання відшкодування йому моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності (копія заяви від 22.02.2022 р. арк. справи 12).

Листом від 04.05.2022 р. Управління патрульної поліції в Херсонській області Департаменту патрульної поліції за результатами розгляду заяви, що надійшла до управління 20.04.2022 щодо відшкодування моральної шкоди, залишила її без задоволення (арк. справи 13).

З інформації про виконавче провадження 65010141 вбачається, що 02.04.2021 р. відкрите виконавче провадження за постановою від 26.09.2020 № ДПО18 575044, що видана УПП та надійшла до Суворовського РВ ДВС у м.Херсоні Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Одеса) про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 510,00 грн. 02.04.2021 р. накладений арешт на грошові кошти у межах суми звернення стягнення, отримано відповідь щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів (арк. справи 14-19).

19.04.2021 р. КПП в Миколаївській області ДПП повідомило ОСОБА_2 на його звернення від 14.04.2021 р. про відсутність підстав для вчинення дій щодо повернення з виконавчої служби постанови про стягнення з нього штрафу, оскільки ухвала Херсонського міського суду Херсонської області про відкриття провадження по справі не містить ідентифікації оскарженого адміністративного матеріалу, а на момент звернення постанови для виконання штраф сплачений не був та відсутні відомості щодо її оскарження ( арк. справи 20).

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування, про що Велика Палата Верховного Суду деталізує далі.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи.

Слід зазначити, що за ч.2 ст. 82 ЦПК України не доказуються обставини справи, встановлені рішенням по справі № 766/3087/21, а не висновки суду, викладені у його мотивувальній частині.

Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта.

Згідно зі статтею 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Суд, переглядаючи постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності фактично дійшов висновку про відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, тобто надав свою оцінку події 26.09.2020 р. та за відсутності належних доказів вчинення правопорушення скасував оскаржену постанову.

Вирішуючи спір у справі про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, суд загальної юрисдикції може встановити наявність у діях працівників патрульної поліції під час складення постанови про адміністративне правопорушення ознак очевидної протиправності, таких як: відсутність повноважень у працівника патрульної поліції на складання постанови тощо. Отже, очевидний характер протиправності дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції під час складання постанови про адміністративне правопорушення може бути встановлений судом загальної юрисдикції, зокрема й тоді, коли такі дії (бездіяльність, рішення) явно суперечать вимогам закону та порушують права, свободи або інтереси осіб, які звернулися до суду.

Суд, з огляду на підстави позову, при вирішенні питання про те, чи мали дії або бездіяльність органів влади, їх посадових осіб, які становили втручання в право особи, ознаки свавільності, повинен оцінювати: чи були передбачені законом підстави (умови) для відповідних дій працівників поліції (у контексті цієї справи), чи були вони виправданими (необхідними) та пропорційними до конкретних обставин.

Втручання не буде свавільним, якщо: воно відбулося згідно із законом; воно переслідує легітимну мету і є пропорційним до цієї мети; воно є необхідним у демократичному суспільстві.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що працівник патрульної поліції під час вчинення усіх дій при розгляді справи про адміністративне правопорушення діяв згідно із законом та в межах своїх повноважень та за відсутності ознак свавільності таких дій, скасування постанови поліцейського судом за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій поліцейського, який відповідно до 252 КУпАП оцінює докази, що є в його розпорядженні за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Отже при вирішенні спору про відшкодування шкоди суд може встановити протиправний характер дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції як обов`язковий елемент деліктної відповідальності за наявності ознак очевидної протиправності чи навіть свавільності таких дій.

Судом не встановлено очевидної протиправності дій посадової особи Департаменту патрульної поліції при складені постанови з огляду на те, що інша оцінка доказів не може бути автоматично визнана свавільністю.

Наявність заподіяної шкоди є ще одним з обов`язкових елементів, наявність якого у сукупності з іншими двома створює підстави для покладення на державу відповідальності у вигляді відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у виді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди.

З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Відтак позивач, звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, повинен довести, що внаслідок протиправних дій працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення йому була заподіяна моральна шкода, зазначити, у чому вона проявлялася, а також обґрунтувати розмір її відшкодування.

Третім обов`язковим елементом для покладення на державу відповідальності за відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, - є причинно-наслідковий зв`язок між протиправними (неправомірними) діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (див. висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц).

Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.

Саме лише задоволення позову про скасування постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок (як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди) між протиправною поведінкою та шкодою проявляється у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням особи до адміністративної відповідальності, встановлення протиправного характеру дій посадових осіб, які склали постанову про адміністративне правопорушення, не може оцінюватись як преюдиційний факт завдання моральної шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, і як наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими обставинами.

Приймаючи до уваги обставини, встановленні рішенням у справі № 766/3087/21 та висновки з яких суд при розгляді вказаної справи дійшов висновку про скасування постанови від 26.09.2020 р. - відсутність складу адміністративного правопорушення у діях позивача встановлена судом за результатами оцінки всіх доказів у справі, зокрема не прийняття до уваги відеозапису, наданого патрульною поліцією. Вказане не доводить очевидної протиправності дій працівника патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення.

Крім того, відсутні підстави для очевидної протиправності чи свавільності дій Департаменту патрульної поліції, пов`язаної зі зверненням постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності до виконання в частині стягнення штрафу, оскільки за ч.2 ст. 291 КУпАП постанова набирає законної сили після її вручення особі або отримання поштового повідомлення про вручення або про відмову в її отриманні, або повернення поштового відправлення з позначкою про невручення. Доказів про наявність 25.03.2021 р. (дата направлення постанови від 26.09.2020 р. на примусове виконання) в Департаменті патрульної поліції відомостей про сплату штрафу чи оскарження постанови суду не надано.

Суд дійшов висновку, що у справі не встановлено підстав, визначених статтею 1174 ЦК України для відшкодування шкоди, у позивача не виникло право на відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позову.

З огляду на відмову у задоволенні позову судові витрати позивача відносяться на його рахунок.

Судові витрати у відповідачів відсутні.

Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні.

Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися.

Рішення в повному обсязі складено 13 березня 2025 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. 6, 12, 76-81, 141, 264-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований: АДРЕСА_1 ) до Департаменту патрульної поліції (код юридичної особи 401108646, місцезнаходження: м. Київ, вул. Федора Ернста, буд. 3), Державної казначейської служби України (код юридичної особи 37567646, місцезнаходження: м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягнення до адміністративної відповідальності відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Херсонського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяО. В. Ус