У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

Справа № 609/238/25

2/609/182/2025

13 березня 2025 року суддя Шумського районного суду Тернопільської області Катерняк О.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері дитини до досягнення трьох років,

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до боржника ОСОБА_2 про стягнення аліментів на її утримання у розмірі 4000 гривень з моменту звернення до суду до досягнення дитиною трирічного віку.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Проте, вирішуючи питання про відкриття провадження по справі, суди повинні перевірити відповідність вимог, з якими позивач звертається до суду для захисту, а також дотримання ним вимог, передбачених статтями 175, 176, 177 ЦПК України.

Перевіривши позовну заяву та додані до неї матеріали, вважаю за необхідне залишити її без руху з огляду на таке.

В частині 5 ст. 177 ЦПК України визначено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Нормами статті 84 Сімейного кодексу України передбачено право дружини-матері на утримання батьком до досягнення дитиною трирічного віку за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Частиною 1 статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів на утримання дитини суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Вказане також визначено в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», яке узгоджується з положеннями ст.182 Сімейного Кодексу України, згідно з якими при розгляді справ про стягнення аліментів суд має враховувати матеріальне становище платника аліментів, стан здоров`я платника аліментів, інші обставини, що мають істотне значення.

В позовній заяві, всупереч п.5 ч.3 ст. 175 ЦПК України, відсутній виклад обставин в обґрунтування позовних вимог з урахуванням положень ст.ст. 84, 182 СК України, які підлягають встановленню судом при вирішенні питання про визначення розміру аліментів, що підлягають стягненню на утримання дружини.

Суд звертає увагу позивача також на таке.

Право дружини на утримання у разі проживання з нею дитини до досягнення дитиною трьох років, яке передбачене приписами ст.84 СК України, є особливим видом права дружини-матері на утримання. Відповідно до правового висновку, відображеного у постанові Верховного Суду від 27.05.2020 у справі №712/4702/19, право на аліменти у дружини - матері може виникнути лише у разі достатнього матеріального забезпечення чоловіка, наявності у чоловіка достатніх коштів для надання дружині-матері спільної дитини матеріальної допомоги та стягуються за умови, що чоловік, до якого пред`явлено вимоги про надання утримання, спроможний надавати матеріальну допомогу. Із системного аналізу наведених правових норм та усталеної судової практики з приводу врегулювання подібних правовідносин слідує, що при вирішенні питання про стягнення аліментів на дружину до досягнення дитиною трирічного віку, суд має з`ясувати, чи має змогу відповідач сплачувати вказані аліменти. Відсутність документів на підтвердження факту можливості відповідача сплачувати аліменти на утримання позбавляє суд можливості перевірити наявність підстав застосування ст. 84 СК України.

Так, в позовній заяві відсутнє будь-яке посилання на наявність у відповідача на праві власності рухомого чи нерухомого майна тощо; відсутнє посилання на докази, чи стягуються аліменти з відповідача на утримання дитини від спільного шлюбу із позивачем. В позовній заяві вказано, що відповідач офіційно працює (або не працює), проте будь-яких доказів в підтвердження даного факту не надано. Позивач не долучила жодного доказу на підтвердження матеріального становища відповідача і його спроможностей сплачувати аліменти в заявленому розмірі. Крім того, як слідує із позовної заяви, відповідач нікому аліментів не платить, стягнень по виконавчим документам з відповідача не проводиться, інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, повнолітніх дочки, сина немає. Тоді, як із долучених до позовної заяви матеріалів вбачається, що сторони є батьками трьох малолітніх дітей, які народились від спільного шлюбу, а відтак позивачка могла б звернутися до суду із позовом про стягнення із відповідача аліментів на утримання цих трьох малолітніх дітей в частці від заробітку (доходу) платника аліментів або в твердій грошовій сумі.

Крім того, в порушення вимог статті 175 ЦПК України, позивачем не конкретизовано своїх вимог до відповідача стосовно стягнення аліментів у певній твердій грошовій сумі, оскільки по тексту позовної заяви слідує, що позивачка змушена звертатись до суду, прохаючи задовольнити позов та стягнути з відповідача аліменти в розмірі 3000 гривень на її утримання, тоді як позовною вимогою є: стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дружини ОСОБА_1 у розмірі 4000 гривень.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до частин 1, 2 статті 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

В порушення вказаних вимог ЦПК України, позивачкою сторонами у даній справі зазначено: себе, як позивача та ОСОБА_2 , як боржника.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Європейський суд зазначає, що право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує врегулювання з боку держави («Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001). Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення ЄСПЛ від 04.10.2001 у справі «Тойшлер проти Німеччини»). Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правам та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У зв`язку з наведеним, залишення без руху позовної заяви не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду, оскільки після усунення вказаних вище невідповідностей та недоліків у суду будуть відсутні процесуальні перешкоди для продовження розгляду справи у порядку позовного провадження.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 та 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Оскільки позовна заява не відповідає вимогам, передбаченим ст.ст. 175, 177 ЦПК України, її слід залишити без руху відповідно до ст.185 ЦПК України, надавши позивачеві строк для усунення недоліків.

При цьому суд зазначає, що у разі невиконання вимог суду у встановлений строк, позовна заява буде вважатися неподаною та буде повернута позивачу.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 175-177, 185 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИЛА:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері дитини до досягнення трьох років - залишити без руху.

Повідомити позивача про необхідність виправити зазначені в ухвалі недоліки протягом 10 днів з моменту отримання копії даної ухвали.

Роз`яснити позивачу, що якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає її вимоги, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачу. Повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя: Оксана КАТЕРНЯК