ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2025 року місто Чернівці справа №725/2205/24

провадження №22-ц/822/192/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Височанської Н.К.,

Суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М.

секретар: Факас А.В.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 27 листопада 2024 року, головуючий в суді першої інстанції суддя Федіна А.В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2024 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі по тексту АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про припинення права власності та визнання права власності на земельну ділянку.

Посилалося на те, що 07 червня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Комерційний Банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено Договір іпотеки №CVSNGA00000057, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Глуговським В.В. за реєстрований №84.

Предметом вказаного договору іпотеки було нерухоме майно, будинок загальною площею 304,10 кв.м., житловою площею 104.80 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .

У вказаному договорі іпотеки сторони погодили, що у відповідності до ст.6 Закону України «Про іпотеку», іпотека за цим договором поширюється і на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок і яка буде належати Іпотекодавцю на праві власності. Земельна ділянка буде зареєстрована протягом шести місяців з дня укладання договору іпотеки у встановленому законом порядку, як окремий виділений у натурі об`єкт права власності.

07 грудня 2016 року право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за АТ КБ «ПриватБанк» (номер відомостей про право власності - 17913109, Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 32814387 від 09 грудня 2016 року).

В подальшому, встановлено, що згідно Інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , наявний кадастровий номер земельної ділянки :36:003:0226, загальною площею 0,0376 га, цільове призначення - 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та дана земельна ділянка належить на праві приватної власності іпотекодавцю ОСОБА_1 .

Разом з тим, за відсутності права власності на земельну ділянку позивач не може розпоряджатися житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 , який належить банку на праві власності.

Посилалося на те, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Просило припинити право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :36:003:0226, загальною площею 0,0376 га; визнати за АТ КБ «ПриватБанк» право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0376 га кадастровий номер земельної ділянки :36:003:0226, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівців від 27 листопада 2024 року в задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про припинення права власності відповідача на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :36:003:0226, загальною площею 0,0376 га та визнання за позивачем права власності на вказану земельну ділянку відмовлено.

Повний текст рішення складено судом 05 грудня 2024 року.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Вважає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки ухвалене з неповним з`ясувань обставин справи, невідповідністю висновків, викладених у ньому обставинам справи.

В апеляційній скарзі наводить обставини й підстави для задоволення вимог, які викладені в позовній заяві та свої доводи мотивує тим, що суд першої інстанції помилився, що належним способом захисту є саме віндикаційний позов, оскільки справа № 920/842/19, на яку посилається суд, та дана справа не є аналогічними.

По справі №920/842/19 іпотекодавцем було Товариство з обмеженою відповідальністю «Кайсан Мастер», а ТОВ «Суминафтосервіс» третя особа - власник земельної ділянки, через що суд і вказав про необхідність подачі саме віндикаційного позову.

АТ КБ «ПриватБанк» не був власником земельної ділянки, а власник земельної ділянки є ОСОБА_1 , який також являється іпотекодавцем та власником земельної ділянки.

Оскільки право власності на будинок перейшло до Банку, то відповідно до банку переходить і право власності на земельну ділянку на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, а саме ОСОБА_2 .

Таким чином, належним способом захисту є саме визнати за АТ КБ «ПриватБанк» право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0376 га, кадастровий номер земельної ділянки :36:003:0226, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції зробив висновок про те, що позов АТ КБ «Приватбанк» не може бути задоволений через обрання позивачем неефективного способу захисту права, що є прямим порушенням права на доступ до суду і може бути самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Однак, визнання права власності на земельну ділянку за АТ КБ «ПриватБанк» є одним із можливих та, зокрема, таким, що дозволяє реально відновити суб`єктивне право, яке порушив та не визнає відповідач.

А тому, є безпідставним обмеження позивача у способі захисту його прав шляхом оцінки різної міри їх ефективності, якщо вони всі так чи інакше призводять до бажаного результату - відновлення порушеного права та/або захисту законного інтересу.

АТ КБ «ПриватБанк», яке законно набуло у власність житловий будинок, в жодному разі не може бути обмежено в абсолютному праві вимагати переходу права власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок.

Що стосується строку позовної давності, то позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном, оскільки мова йде про триваюче правопорушення. Власник може пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав.

Обов`язковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час пред`явлення такого позову (п.5.1. постанови Пленуму ВГС України від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів».)

В даному випадку предметом позову є зокрема і вимога власника про визнання в судовому порядку його права власності на майно (земельну ділянку), оскільки таке право не визнається відповідачем, що позбавляє позивача можливості в установленому законом порядку зареєструвати своє право власності.

Оскільки позовні вимоги про визнання права власності пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність (абз.3 п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

З огляду на те, що позивач звернувся до суду із позовом про припинення та визнання права власності на земельну ділянку, позовна давність до його вимог застосуванню не підлягає.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Коломієць М.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Вказав, що позивач в апеляційній скарзі посилається на ухвалу Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2023 року у справі №592/11227/20, яка є окремою думкою суддів Великої Палати Верховного Суду, яка не є «практикою Верховного Суду» та не відображає правову позицію Верховного Суду, а тому такі посилання є необґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до інформації, яка міститься в інформаційній довідці Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 07 грудня 2016 року АТ КБ «Приватбанк» у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу за кредитним договором набуло право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Звертає увагу що станом на 07 грудня 2016 року існували наступні редакції статей Цивільного та Земельного кодексів України, які регулюють спірні правовідносини.

Так, стаття 377 ЦК України, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин (редакція від 02 листопада 2016 року) передбачала наступне: ч. 1. До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Аналогічна норма діяла й в Земельному кодексі України. Відповідно до ч. 1 статті 120 ЗК України (в редакції від 02 листопада 2016 року), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Таким чином, відповідно до вищевказаних положень ч. 1 статті 377 ЦК України та ч. 1 статті 120 ЗК України станом на 07 грудня 2016 року, до позивача перейшло разом з правом власності на житловий будинок й право власності на земельну ділянку, за адресою: АДРЕСА_1 , наявний кадастровий номер земельної ділянки :36:003:0226, загальною площею 0,0376 га, цільове призначення - 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Тобто, позивач став власником вищевказаної земельної ділянки.

В такому випадку, суд першої інстанції правомірно зазначив, з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, що позивач є власником майна в силу приписів закону та повинен звернутись з позовом про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння (віндикаційний спосіб захисту), оскільки станом на дату звернення позивача до суду з позовом, власником земельної ділянки згідно відомостей Реєстру речових прав на нерухоме майно є ОСОБА_1 .

В даному контексті, оскільки позивач став власником земельної ділянки, слід звернути увагу на практику Верховного Суду в постанові від 13 липня 2022 року у справі №199/8324/19, яка підтверджує, що належним способом захисту, за вказаних обставин є саме віндикаційний спосіб захисту.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17 (провадження N 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16 (провадження N 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц (провадження N 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі N 48/340 (провадження N 12-14звг19) та багатьох інших.

Звертає увагу, що не визнання позивачем факту переходу права власності на земельну ділянку одночасно з переходом права власності на житловий будинок, спричинене наслідками пропуску позовної давності останнім, у випадку заявлення ним віндикаційного позову.

Судом першої інстанції правомірно було застосовано до спірних правовідносин положення ч. 1 статті 377 ЦК України та ч. 1 статті 120 ЗК України та визначено, що негаторний спосіб захисту не є тим способом захисту, який призведе до відновлення порушених прав позивача.

Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Межі розгляду справи

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що 07 червня 2007 року між позивачем та відповідачем укладено Договір іпотеки №CVSNGA00000057, предметом якого було нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 304,10 кв.м., житловою площею 104.80 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 (том 1 а.с.21).

Пунктом 33.3 цього договору визначено, що відповідно до статті 6 Закону України «Про іпотеку» іпотека поширюється і на земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки.

Як вбачається копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №123589, земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 , наявний кадастровий номер земельної ділянки :36:003:0226, загальною площею 0,0376 га, цільове призначення - 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15 травня 2007 року (том 1 а.с.20).

Відповідно до інформації, яка міститься в інформаційній довідці Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 07 грудня 2016 року АТ КБ «Приватбанк» у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу за кредитним договором набуло право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (номер відомостей про право власності - 17913109, Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 32814387 від 09 грудня 2016 року) (том 1 а.с.8-10).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при набутті 07 грудня 2016 року права власності на житловий будинок у порядку звернення стягнення на предмет іпотеки АТ КБ «Приватбанк» набуло право власності і на земельну ділянку, на якій розташований вказаний житловий будинок. Проте, звертаючись до суду з вимогою про припинення права власності відповідача та визнання права власності на земельну ділянку за банком, позивач обрав неефективний спосіб захисту порушеного права та належним способом захисту майнового права банку в даному випадку є заявлення ним вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, тобто пред`явлення віндикаційного позову.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

У позові АТ КБ «ПриватБанк», як на підставу своїх позовних вимог, посилається на те, що воно набуло право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 304,10 кв.м., житловою площею 104,80 кв.м., тому банк також набув право власності на земельну ділянку під цією нерухомістю, у зв`язку з чим право власності на спірну земельну ділянку у ОСОБА_1 припинилось.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) (тут і далі - в редакції, чинній на час набуття банком права власності на нерухоме майно 7 грудня 2016 року) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Відповідно до частини першої статті 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) (тут і далі - в редакції, чинній на час набуття банком права власності на нерухоме майно 7 грудня 2016 року) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до статті 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії.

У статті 152 ЗК України визначено способи захисту прав на земельні ділянки. Встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Аналізуючи статтю 120 ЗК України та статтю 378 ЦК України, можна зробити висновок, що законодавець передбачив за певних обставин можливість припинення права власності на землю у випадку набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи. Отже, законодавець допускає припинення права власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти за попереднім власником.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі №615/150/20 (провадження №61-7971св23).

У постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 07 листопада 2018 року у справі № 910/20774/17 зазначено, що однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці (пункт «е» частини першої статті 141 ЗК України).

До особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда (частина третя статті 7 Закону України «Про оренду землі»).

Договір оренди землі припиняється, зокрема, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці (абзац восьмий частини першої статті 31 Закону України «Про оренду землі»).

Після відчуження об`єкта нерухомості, розташованого на орендованій земельній ділянці, договір оренди землі у відповідній частині припиняється щодо відчужувача, однак діє на тих самих умовах стосовно нового власника нерухомості, який з моменту набуття такого права набуває також права оренди земельної ділянки, на якій це майно розміщене.

Іншими словами, з моменту переходу права власності на розташоване на земельній ділянці нерухоме майно до нового власника у правовідносинах користування земельною ділянкою, на якій знаходиться це майно, відбувається заміна землекористувача: права й обов`язки землекористувача переходять до нового власника відповідного нерухомого майна.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року № 913/661/17, від 06 березня 2019 року у справі № 914/2687/17.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що спірна земельна ділянка належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 17 березня 2014 року.

Отже, при переході права власності на житловий будинок до АТ КБ «ПриватБанк» право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку припинилось.

Верховний Суд України у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 зробив висновок, що стаття 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного та цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 зазначеного Кодексу слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зазначено, що «особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння)».

Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди superficies solo cedit (збудоване приростає до землі) має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності (див. постанову Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі № 29/5005/17496/2011 та постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, провадження № 12-143гс18, від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16, провадження № 14-458цс18, від 03 квітня 2019 року у справі № 921/158/18, провадження № 12-28гс19, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18, провадження № 12-140гс19).

Посилаючись на правові висновки, викладені у вказаних постановах Верховного Суду України та Верховного Суду, позивач керувався тим, що об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності. Оскільки АТ КБ «ПриватБанк» набув право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 304,10 кв.м., житловою площею 104,80 кв.м., тому банк також набув право власності на земельну ділянку під цією нерухомістю.

Суд першої інстанції вказаних обставин не врахував і прийшов до помилкового висновку про те, що позивач обрав неефективний спосіб захисту порушеного права. При цьому, суд першої інстанції вказав на те, що належним способом захисту майнового права банку є заявлення ним вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, тобто пред`явлення віндикаційного позову.

Посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 21 грудня 2021 року у справі №920/842/19, є помилковим, оскільки на відміну від розглядуваної справи, у вказаній справі встановлено інші фактичні обставини. Зокрема у вказаній справі земельна ділянка, на якій знаходиться предмет іпотеки, перебувала і продовжує перебувати у власності третьої особи, яка не була стороною договору іпотеки і не передавала земельну ділянку в іпотеку.

Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності колегія суддів роз`яснює наступне.

Відповідно до ст. ст. 256, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність у три роки, відповідно до ст.ст.253, 261 цього Кодексу перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.

Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Згідно з висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 6 березня 2018 року у справі № 607/15489/15-ц, позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, а тому цей позов може бути пред`явлений власником майна протягом всього часу, поки триває порушення (пункт 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Оскільки, можливість використання земельної ділянки під об`єктом нерухомого майна, який належить особі на праві власності є необхідною умовою реалізації власником свого права на користування і розпорядження даним майном, отже позов АТ КБ «ПриватБанк» про припинення права власності на земельну ділянку є негаторним, внаслідок чого заява про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає.

З огляду на викладені обставини колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Щодо судових витрат

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача (ч.ч.1, 2 статті 141 ЦПК України).

З мотивувальної частини постанови вбачається, що суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Зокрема, апеляційний суд прийшов до висновку про задоволення однієї позовної вимоги немайнового характеру та однієї вимоги майнового характеру.

З квитанцій вбачається, що позивач за подання позову за немайнову вимогу сплатив судовий збір в розмірі 2422,40 грн. (том 1 а.с.6), за майнову вимогу сплатив судовий збір в розмірі 5576,60 грн. (том 1 а.с.5), за подання заяви про забезпечення позову позивач сплатив судовий збір в розмірі 2013,00 грн. (том 1 а.с.72), за подання апеляційної скарги позивач сплатив судовий збір в загальному розмірі 14 998,11 грн. (том 1 а.с.231, 241), а саме за немайнову вимогу в розмірі 4542,00 грн. (3028 х 150%), за майнову вимогу в розмірі 10456,11 грн. (464716,48 х 1,5% х 150%).

Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції в загальному розмірі 25 010,11 грн.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 27 листопада 2024 року слід скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 27 листопада 2024 року скасувати та постановити нове.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :36:003:0226, загальною площею 0,0376 га.

Визнати за АТ КБ «ПриватБанк» право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0376 га кадастровий номер земельної ділянки :36:003:0226, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій в розмірі 18 045, 71 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 березня 2025 року.

Головуючий: Н.К. Височанська

Судді: І.Н. Лисак

І.М. Литвинюк