ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/1853/17 Головуючий суддя І інстанції Шевченко С. В.
Провадження № 22-ц/818/464/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2024 року, по цивільній справі № 644/1853/17, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

23.03.2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що між ним та ОСОБА_1 25 грудня 2016 року укладено договір позики відповідно до якого останньому надано в борг 5000 доларів США, які він зобов`язався повернути у встановлений договором строк, а саме до 23.01.2017 року.

Вказав, що відповідач на виконання договору отримав від позивача 5000 доларів США, однак у зазначений в договорі строк суму позики не повернув.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_2 просив суд стягнути з відповідача на його користь суму позики еквівалентну 5000 доларів США в національній валюті України за офіційним курсом НБУ в сумі 135 000 гривень, неустойку (пеню) за невиконання зобов`язання 6110,13 грн., інфляційні втрати 2849,85 грн., 3 % річних за користування грошовими коштами 655,00 грн., а також понесені витрати по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова 10 серпня 2017 судом було ухвалене заочне рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Ухвалою суду від 07 березня 2024 заочне рішення було скасовано за заявою відповідача.

Позивач подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач подав заяву про розгляд справи у його відсутність, у поданих до суду поясненнях посилався на те, що жодного договору позики він з позивачем не укладав і ніяких боргових розписок не підписував.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2024 року частково задоволено позовні вимоги.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики в розмірі 135 000 грн., інфляційні втрати 2849,85 грн., 3% річних за користування грошовими коштами 655,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 1385,04 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Посилався на наявність обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, зокрема на те, що він не складав ніяких боргових розписок.

Вказав, що розписка не містить ніяких паспортних даних та РНОКПП для складання розписки позивачу він не надавав, показання свідків про отримання грошових коштів відсутні, нотаріального посвідчення договору не було, як і самого письмового договору, який відсутній у матеріалах справи, боргової розписки складеної не ним, що у сукупності свідчить про відсутність реальної передачі йому позивачем грошових коштів у розмірі 5000 доларів США та відсутність будь-якого грошового зобов`язання перед позивачем. Однак, відсутність письмового договору у матеріалах справи та його доводи судом були залишені поза увагою.

Посилався на правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 20 вересня 2023 року у справі №760/22898/20.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявність боргового документа у кредитора свідчить про невиконання боржником своїх зобов`язань за розпискою.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України, передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до п. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 629 ЦК України, визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25 грудня 2016 року ОСОБА_1 було складено розписку на підтвердження факту отримання від ОСОБА_2 позики у розмірі 135000 грн, що за поточним курсом дорівнювало 5000 доларів США.

Згідно вказаної розписки відповідач зобов`язався повернути борг до 23 січня 2017 року, однак у зазначений строк позику позивачу не повернув.

Аналізуючи укладений між сторонами договір позики, який оформлено у вигляді розписки, обсяг та зміст прав і обов`язків сторін, які передбачені зазначеним договором позики, суд обґрунтовано вважав, що при оформлені розписки відповідач погодився з його умовами, факт передачі грошових коштів здійснено під час оформлення відповідної розписки, що підтверджується її змістом.

Також підтверджується, укладання 25.12.2016 договору позики між позивачем та відповідачем, складання розписки та факту передання відповідачу грошових коштів, свідками: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які зазначені у розписці.

Доказів на спростування вказаних обставин відповідачем всупереч процесуального обов`язку доведення своїх заперечень проти позову - до суду не надано.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції враховуючи таке.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, оскільки вказана письмова розписка містить всі істотні умови договору позики та підтверджує факт отримання відповідачем суми позики, то у відповідача дійсно виник обов`язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі відповідно до статті 1049 ЦК України, якою передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22 серпня 2019 року по справі № 369/3340/16-ц за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

У постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №143/280/17 додатково звернуто увагу судів на те, що наявність у позивача боргового документа розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18).

Із наданої позивачем розписки вбачається, що відповідач отримав від нього 5 000 доларів США, за поточним курсом НБУ 135 000 гривень, із зобов`язанням їх повернення 23 січня 2017 року. Ця розписка підтверджує укладення договору позики між сторонами і отримання останнім коштів у визначеній сумі.

Колегія суддів за безпідставністю відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність оригіналу розписки та що із наданої позивачем розписки не вбачається укладення між сторонами саме договору позики, ці доводи спростовуються вищевказаними обставинами.

Як вбачається із дослідженої судом розписки, в ній зазначені дата написання розписки, прізвище ім`я та по батькові фізичної особи позичальника ОСОБА_1 і прізвище та ініціали фізичної особи позикодавця ОСОБА_2 , а також зазначені такі істотні умови договору як сума та строк позики.

Відповідно до статті 28 ЦК України фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям.

Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.

Отже, оскільки в розписці вказані прізвища сторін правочину, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо відсутності у цій розписці ідентифікації сторін договору, є необгрунтованими.

Слід відмітити, що письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що у наданій позивачем розписки зазначені сторони договору позики, істотні умови договору позики, оскільки ОСОБА_1 у вказаному документі зазначив, що взяв кошти і зобов`язується їх повернути, що свідчить про те, що кошти були взяті у борг тимчасово, строк повернення коштів був визначений сторонами.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами статей 530, 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У справі, яка переглядається, встановивши, що відповідач взяті на себе договірні зобов`язання не виконав, суд першої інстанції за вимогою позивача дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на його користь суму неповернутих грошових коштів, переданих за договором позики, тобто 5 000 доларів США, за поточним курсом НБУ 135 000 гривень, що відповідає вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача відсотків за користування грошовими коштами за період з з 23.01.2017 року по 23.03.2017 року, термін прострочення складає 59 днів, з урахуванням індексу інфляції, який за січень 2017 року склав 101,1 %, за лютий 2017 року 101%, в розмірі 2849,85 грн. та 3 % річних за користування грошовими коштами протягом 59 днів прострочення, в розмірі 655 грн.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова ВСУ від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11).

Отже, позивач має право стягненні коштів за порушення грошового зобов`язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, які відповідно до наданого розрахунку складають 655 грн - 3% річних та інфляційні втрати в розмірі 2849 грн 85 коп.

Суд першої інстанції правильно відмовив у стягненні неустойки (пені) за невиконання зобов`язання, оскільки суду не надано доказів на підтвердження того, що сторони домовились про встановлення неустойки в разі прострочення боржника.

Статтею 545 ЦК України визначено, що, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Зміст розписки про одержання виконання у статті 545 ЦК України не встановлений, але, для забезпечення визначеності у відносинах суб`єктів логічним видається вказувати в ній, зокрема: підставу виникнення зобов`язання (наприклад, номер та дату укладення договору); ім`я (найменування) кредитора та боржника; суб`єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або уповноважена ним особа); зміст зобов`язання (наприклад, сплата грошових коштів); дату або момент виконання зобов`язання; місце виконання зобов`язання; обсяг виконання (повний або частковий); місце знаходження (проживання) кредитора та боржника. дату і місце складення розписки.

У статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у цій статті. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку.

Відповідне тлумачення надано у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17, провадження № 61-21724св18.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 26 вересня 2018 року, справа № 483/1953/16-ц (провадження № 61-33891св18); Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27 червня 2018 року, справа №712/14562/17-ц (провадження № 61-26174ск18).

Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно із частинами першою, другою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, за правилами статті 533 ЦК України у зобов`язанні, де сторони визначили грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума заборгованості, що підлягає сплаті у гривні, визначається спочатку у сумі відповідної іноземної валюти, яка визначена еквівалентом зобов`язання, а потім переводиться за офіційним курсом у гривню на день платежу чи на день визначення розміру заборгованості.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), проте не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України.

Виконання зобов`язання у гривнях з урахуванням еквівалента іноземної валюти можливе лише у разі, якщо сторони узгодили це у договорі.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях із визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Схожий за змістом правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 200/16729/15 (провадження № 61-16100св20), від 21 червня 2022 року у справі № 766/12555/16 (провадження № 61-19280св21).

Доводи скарги про те, що судом першої інстанції не досліджено оригінал розписки, колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що відповідно матеріалів справи на а.с.25 міститься оригінал розписки, по справі спочатку було ухвалено заочне рішення, яке було скасовано за заявою про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 , у якій було викладено аналогічні доводи апеляційній скарзі, протягом перегляду справи судом першої інстанції ніяких клопотань ОСОБА_1 не було заявлено.

Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 подав заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.82).

Отже, відповідач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.

Таким чином, частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення і, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростували, тому відповідно до статті 375 ЦПК України колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2024 року -залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 17 березня 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії Н.П. Пилипчук.

О.Ю. Тичкова.