Справа № 149/3217/24
Провадження №2/149/251/25
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12.03.2025 р. Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючої судді Робак М. В.,

при секретарі Поліщук Л. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмільнику справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Хмільницької міської ради про визнання права власності за набувальною давністю

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулись до суду з вказаним позовом, який мотивують тим, що вони, а також відповідач ОСОБА_3 являються співвласниками по 37/100 житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 . З моменту набуття права власності 11/25 частин житлового будинку згідно договору дарування від 06.07.2000 р ОСОБА_2 фактично володіє і частиною житлового будинку (19/100 частин), що належала ОСОБА_4 , яка орієнтовно померла у 1990 роках. Протягом усього періоду ОСОБА_2 безперешкодно, відкрито та добросовісно користується зазначеною частиною будинку як власник. Враховуючи зазначене, позивачі просять визнати за ОСОБА_2 право власності на частину житлового будинку (19/100 частини), що належала померлій ОСОБА_4 , який розташований в АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 21.10.2024 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

27.02.2025 до суду надійшла заява від відповідача - представника Хмільницької міської ради про розгляд справи за наявними доказами та визнання позову.

05.03.2025 на адресу суду надійшла заява від відповідача ОСОБА_3 про визнання позову

28.02.2025 від позивачки ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задоволити.

05.03.2025 від позивача ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задоволити.

17.12.2024 від позивачів надійшли додаткові пояснення в яких вони зазначають, що ОСОБА_2 більше 10 років володіє відкрито, добросовісно та безперервно частиною житлового будинку (19/100 частини), що належала ОСОБА_4 , яка орієнтовно померла 1990 роках. Окрім того, починаючи із свідомого його дорослого життя - 18 річчя, він завжди брав участь у фізичному утримані будинку в належному стані ( косметичний ремонт) . Кімната, що залишилася після смерті його тітки знаходиться між іншими житловими кімнатами, та відокремити її чи залишити без ремонту, означитиме - не займатися підтримкою всієї будівлі. Також зазначили, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Суд встановив наступні обставини.

Згідно довідки відділу реєстру територіальної громади Хмільницької міської ради від 19.09.2024, позивач ОСОБА_2 фактично проживає та зареєстрований в частині житлового будинку ( АДРЕСА_1 ), яка належала ОСОБА_4 , яка померла орієнтовно в 1990 роках (а.с. 8).

Згідно технічного паспорту на вказаний будинок порушень будівних правил не встановлено (а.с.9-11)

У відповідності до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.02.2000 37/100 житлового будинку з відповідними гоподарськими будівлями в АДРЕСА_1 у рівних частках належать ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (а.с. 12).

Згідно договору дарування від 06.07.2000 ОСОБА_2 прийняв у дар 11/25 частин житлового будинку у АДРЕСА_1 ( а.с. 13).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст. 344 ЦК України, про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила ст. 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення ст. 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК Українипри виборі і застосуванні норми права до спірнихправовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи це, суд приймає до уваги висновки викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18).

Так, правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першійстатті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно достатті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений уЦивільному кодексі Українистрок, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Враховуючи зазначене умови набуття права власності за набувальною давністю, за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

В ході судового розгляду встановлено, що позивач являється співвласником 11/25 частин житлового будинку згідно договору дарування від 06.07.2000 року . При цьому, вселившись до будинку, він безпідставно розпочав використовувати 19/100 частин житлового будинку, які належали ОСОБА_4 , яка померла, як стверджує позивач у 1990 роках, при цьому належних доказів цьому не надає. Також позивач не надає доказів, які б свідчили про наявність у нього правових підстав для набуття права власності на це майно. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Зазначені обставини свідчать про те, що у позивача відсутня така обов`язкова умова набуття права власності за набувальною давністю, що визначена в ч. 1ст. 344 ЦК України, як добросовісність.

Позивач посилається на безперервність та відкритість володіння майном впродовж більше десяти років, проте набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних в ч. 1 ст. 344 ЦК України умов у їх сукупності.

Враховуючи викладене, позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 328, 344 ЦК України, ст.ст. 141, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Марина РОБАК