Справа № 347/1944/20
Провадження № 22-ц/4808/367/25
Головуючий у 1 інстанції КРИЛЮК М. І.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Девляшевського В.А, Луганської В.М.,

секретар Кузів А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на домоволодіння та визнання недійсним договору дарування об`єктів нерухомості, визнання права власності на частину домоволодіння,

в с т а н о в и в:

29 жовтня 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на домоволодіння та визнання недійсним договору дарування об`єктів нерухомості.

Мотивував свої вимоги тим, що його матір була власником домоволодіння АДРЕСА_1 . Первинним документом, який посвідчував право власності ОСОБА_3 , є свідоцтво про право приватної власності на домоволодіння АДРЕСА_1 виданого їй на підставі рішення виконкому Косівської районної Ради № 73 від 10 травня 1989 року, зареєстрованого в Коломийському МБТІ 06.07.1989 року в реєстровій Книзі за № 370.

При цьому позивач також має право на вказане майно, оскільки його батько мав право на половину будинку як на частину в спільної сумісної власності подружжя. Батько помер в 1987 році, і позивач, який проживав із батьком на час його смерті, фактично прийняв спадщину. Відтак, матір позивача не мала отримати у власність все домоволодіння в цілому, оскільки 1/6 частина майна є спадщиною позивача.

В травні 2001 року матір позивача склала заповіт на його ім`я на все її майно, тому він вважав, що його існуюче право власності на частину домоволодіння не порушено, і протягом часу проводив будівництво споруд до спірного будинку, на які ще не оформив право власності.

Однак 17.07.2020 року матір ОСОБА_3 подарувала відповідачу ОСОБА_1 житловий будинок житловою площею 69,3 кв. м., загальною площею 92,5 кв.м., позначений в плані літерою А та господарські будівлі і споруди: літня кухня Б, стодола В, стайня Г, комора Д, погріб Ж, вбиральня 3, огорожа № 1-2, криниця №3. Тому позивач просив визнати недійсним свідоцтво про право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 за реєстровим № 370, виданого 06 липня 1989 року Косівською районною радою ОСОБА_3 , та недійсним запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 червня 2020 року, номер запису про право власності 36778924, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 236. І відповідно, просив визнати недійсним договори дарування житлового будинку від 17.07.2020 року та земельної ділянки площею 0,2391 га., кадастровий номер :01:003:0146, посвідченими приватним нотаріусом Косівського нотаріального округу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ..

А також просив визнати за ним право власності на 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_1 та відповідну частину земельної ділянки площею 0,2391 га., кадастровий номер :01:003:0146.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2024 року позов задоволено частково.

Поновлено строк позовної давності.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності, видане 06 липня 1989 року Косівською районною радою ОСОБА_3 на домоволодіння по АДРЕСА_1 за реєстровим № 370, та запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 червня 2020 року, номер запису про право власності 36778924, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 236.

Визнано недійсним договір дарування від 17.07.2020 року житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 і розміщений на земельній ділянці площею 0,2391 га., кадастровий номер 623687201:01:003:0146, договір дарування на яку посвідчується одночасно, посвідчений приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Кабин А.Р., зареєстрований в реєстрі за № 615 між дарувальником ОСОБА_3 та обдаровуваним ОСОБА_1 ..

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на незаконність і необґрунтованість оскарженого рішення, неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, неправильне дослідження доказів судом першої інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не прийняв доводів відповідачів у справі, подані докази, не описав достовірно і правильно у судовому рішенні пояснення надані ОСОБА_4 , тому прийняв необ`єктивне рішення.

ОСОБА_1 вважає, що в порядку ст. 549 ЦК України (в ред. 1963 року) безпосередньо після смерті батька, позивач не приймав в управління майно, оскільки саме матір вступила в управління майном, здійснювала добудови та ремонтні роботи, а кінцеву інвентаризацію майна провела після смерті батька. Підтвердженням цьому є виготовлення документації по інвентаризації майна після смерті батька, а підтвердження виконання будівельно-ремонтних робіт позивачем наявне тільки з 2001 року, а це тривалий термін від смерті батька. Позивач самостійно здійснював самочинне будівництво, і достеменно знав, що будинок належить матері в цілому.

Позов про скасування свідоцтва про право власності на майно не є негаторним, і до нього застосовується позовна давність. Про це йдеться в постанові Верховного Суду від 05.09.2022 року у справі №385/321/20 та інших рішеннях Верховного Суду. Однак місцевий суд не застосував строк позовної давності за позовною вимогою про скасування свідоцтва про право власності, хоча про це заявлялося у заявах по суті спору. Як чинною на час виникнення правовідносин ст. 71 ЦК УРСР, так і чинною нормою законодавства зараз (ч. 1 ст. 257 ЦК України) передбачений загальний трирічний строк позовної давності. Сторона позивача не заявляла про поновлення строку звернення до суду за вимогою про скасування свідоцтва про право власності. Однак суд, всупереч ч. 2 ст. 264 ЦПК України, вийшов за межі позовних вимог без аргументації такого рішення, самостійно поновивши строк звернення до суду. Суд першої інстанції вважав, що строк позовної давності за виданим свідоцтвом про право власності варто поновити, так як позивачу стало відомо про наявність такого свідоцтва тільки при ознайомленні з договором дарування від 17.07.2020 року. Проте це суперечить як твердженням позивача, так і матеріалам справи. Позивач вважав, що його право власності не було порушено, бо мати уклала заповіт у 2001 році щодо передачі всього майна, яке належало б йому. Це хибне твердження, так як укладення заповіту не є переходом права власності, а заповіт може бути змінений чи скасований. ОСОБА_2 знав і погоджувався, що земельна ділянка під обслуговування житлового будинку та житловий будинок, господарські будівлі і споруди по АДРЕСА_1 належить на праві власності його матері. У нього знаходилися документи про право власності на житловий будинок та земельну ділянку. Зокрема про це свідчить і те, що до позову додано, саме позивачем, оригінал свідоцтва про право власності на домоволодіння за 1989 рік та Державний акт про право власності на земельну ділянку. Тобто документи про право власності на будинок та земельну ділянку перебували у позивача. Позивач додавав до позову копію заповіту матері за 2001 рік, яким вона йому заповідала майно, знав, що земля і будинок належить матері, але лише у 2020 році звернувся до суду. Апелянт стверджує, що від часу смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_1 (33 роки до часу звернення до суду), 31 рік з часу видачі свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_2 мав можливість встановити правовий статус майна і знав достовірно про належність його матері. Адже діє презумпція обізнаності позивача щодо порушення його майнового права (Постанова Верховного суду від 15.01.2020 року по справі № 200/19766/16-ц). Апелянт стверджує, що у позовних вимогах про скасування свідоцтва про право власності варто відмовити як за безпідставністю, так і у зв`язку з спливом строків позовної давності.

Стосовно позовної вимоги про скасування договору дарування, то вона не підлягає задоволенню через відсутність підстав у задоволенні первинних позовних вимог та визнання недійсним свідоцтва про право власності матері. Фактично нотаріусом перевірено дієздатність особи дарувальника при укладенні договору і добровільність правочину. Нотаріус діяв відповідно до вимог законодавства та «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затверджених Наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року (зі змінами). Підставою для укладення договору дарування було волевиявлення матері і на час укладення договору дарування право власності на житловий будинок вже було зареєстровано державним реєстратором. Документом, що підтверджував право власності був Витяг про реєстрацію права власності. Свідоцтво про право власності з незрозумілих причин не перебувало у власника. Сторона позивача не заявляла позовних вимог про визнання незаконними дій державного реєстратора і скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 . Таким чином, договір дарування укладений та посвідчений нотаріусом законно.

Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню повністю з ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із спливом строків позовної давності за позовною вимогою про скасування свідоцтва про право власності та за безпідставністю щодо вимоги про скасування договору дарування.

Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, адже вважає, що вона не підлягає до задоволення, оскільки оскаржене рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Позивач вказує, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку та в рішенні правильно вказав на обґрунтованість вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності щодо спірного житлового будинку за ОСОБА_3 , а враховуючи те, що спірний договір дарування від 17.07.2020 року укладений на підставі саме вказаного правовстановлюючого документу - свідоцтва про право власності від 06.07.1989 року, то за відсутності такого свідоцтва договір дарування не був би укладеним взагалі, оскільки сторона не мала би такого обсягу права власності.

Не погоджується ОСОБА_2 з твердженням апелянта про те, що позивач не прийняв спадщину та не приймав участі в управлінні майном, адже після смерті батька у 1987 році правовідносини регулювались Цивільним Кодексом у редакції 1963 року, яка діяла до 2004р. Згідно із ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, позивач стверджує, що прийняв спадщину після смерті батька, оскільки проживав разом з ним і дана обставина підтверджується випискою з погосподарської книги № 178 від 29.09.2020 р. виданої Яблунівською селищною радою об?єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області. Згідно з випискою станом на 1967 рік головою робітничого двору була ОСОБА_5 , яка померла в 1973 році, а після її смерті в 1978-1979рр. почалось будівництво нового будинку. В даному дворі проживала сім?я позивача, що і підтверджується вищевказаним доказом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_6 .. Після його смерті відкрилась спадщина на 1/2 частини майна, оскільки половина будинковолодіння в АДРЕСА_1 належала матері як спільна сумісна власність подружжя. Норма ст.1268 ЦК України в ред. 2004 року теж встановлює, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з Прикінцевими та Перехідними положеннями до ЦК України, які набрали чинності з 01.01.2004р. даний Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання ним чинності положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов?язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

ОСОБА_2 стверджує, що реально володіє та користується спірним будинковолодінням протягом всього часу та після фактичного вступу в спадкове майно. Зокрема, ним протягом років проводилися відповідні роботи для покращення стану будинку та господарських будівель. Власником згідно погосподарської книги значилася матір, не виникало жодних спорів і поділ спадкового майна після смерті батька не проводився. Крім того в травні 2001 року ОСОБА_3 склала заповіт, за яким все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповіла позивачу ОСОБА_2 .. Згодом на все майно почав претендувати відповідач ОСОБА_1 , який забрав матір до себе і після цього нею був посвідчений спірний договір дарування.

Щодо посилання апелянта на пропущений строк позовної давності, то ОСОБА_2 зазначає, що відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тому вказує, що його права як співвласника порушені укладеним договором дарування житлового будинку від 17.07.2020 року між матір?ю ОСОБА_3 та братом ОСОБА_1 , і саме з цього часу починається перебіг позовної давності. Тому суд правильно поновив строк позовної давності на звернення до суду.

Відтак апеляційна скарга не підлягає задоволенню, адже рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Козаря Т.В., які підтримали апеляційну скаргу, заперечення позивача ОСОБА_2 та його представника адвоката Павликівської Г.М., вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування майнової шкоди не оскаржується, а тому апеляційним судом, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, не переглядається.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 являються рідними братами. Відповідачка в справі ОСОБА_3 доводилась їм матір`ю, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.2 а.с.45).

Як вбачається із виписки з погосподарської книги, виданої Яблунівською селищною радою об`єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області № 178 від 29.09.2020 року (т.1 а.с.8), згідно записів погосподарської книги № 10 за 1967-1969 рр суспільна група господарства - робітничий двір. Членами якого були: ОСОБА_5 1901 р.н. - голова двору; ОСОБА_6 1936 р.н.- син; ОСОБА_3 1937 р.н. - невістка; ОСОБА_1 1961 р.н.- внук та ОСОБА_2 1965 р.н.- внук. Згідно записів погосподарської книги № 10 за 1973 рік ОСОБА_5 померла.

Згідно з записами в по господарській книзі № 12 за 1986 - 1990 роки суспільна група господарства - робітний двір, членами якого були: ОСОБА_6 1936 р.н. - голова двору, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а/з 18. А також ОСОБА_3 - дружина; ОСОБА_1 1961 р.н. - син та ОСОБА_2 1965 р.н.- син. В 1990 році сім`я ОСОБА_1 вибула під окремий номер(т.1 а.с.8).

Як вбачається з свідоцтва про право власності на домоволодіння (т.1 а.с.9), виданого 06.07.1989 року виконкомом Косівської районної ради, в цілому домоволодіння, яке складається із житлового будинку, господарських будівель і споруд, яке знаходиться в АДРЕСА_1 , належало ОСОБА_3 .

Свідоцтво про право власності в цілому на домоволодіння, що в АДРЕСА_1 , матері сторін в справі - ОСОБА_3 було видано на підставі рішення Косівської районної ради №73 від 10.05.1989 р., після смерті її чоловіка (голови даного двору) ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після смерті якого відкрилась спадщина на частину майна, оскільки половина будинковолодіння в АДРЕСА_1 належала матері, ОСОБА_3 , як спільна сумісна власність подружжя.

Позивач в справі ОСОБА_2 після смерті батька вступив у фактичне управління та володіння частиною спадкового майна, оскільки проживав разом з батьком в спадковому будинковолодінні, користувався будинковолодінням та господарськими будівлями, обробляв земельну ділянку, особисто за власний кошт проводив добудову.

Позивач ОСОБА_2 , долучив до справи копію заповіту від 03.05.2001 року (т.1 а.с.12) яким його мати ОСОБА_3 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося заповіла в його користь, та стверджував, що саме це стало приводом для покращення ним в цілому домоволодіння, що виразилось в проведенні добудов. Так, біля приміщення стодоли ОСОБА_2 збудував житлові приміщення: 2 кімнати, коридор, ванну кімнату, зі сторони сараю побудував гараж площею 52,3 кв.м., кімнату площею 20,1 кв.м., коридор та ванну кімнату. Вказані приміщення, які він особисто добудовував, мав намір зареєструвати на своє ім`я. Оскільки між ним та матір`ю спору з приводу даного майна не виникало, і остання не заперечувала щодо проведення ним добудови до вказаного майна, і так як вказане домоволодіння в цілому мало б йому належати за заповітом матері, то необхідності для оформлення права власності за ним на його частку в майні, що він фактично успадкував після смерті батька, на той час не було.

Однак, після того, як відповідач ОСОБА_1 забрав матір до себе, вона на його користь склала вже інший заповіт, а потім і договір дарування будинку та землі.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції встановив та прийшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності щодо спірного житлового будинку за ОСОБА_3 .. Суд поновив позивачу строк позовної давності в частині оскарження свідоцтва про право власності виданого 06.07.1989 року, як такий, що пропущений з поважних причин, оскільки про наявність такого свідоцтва позивачу стало відомо тільки при ознайомлення із договором дарування від 17.07.2020 року. Адже 06.07.1989 року мати ОСОБА_3 оформила в цілому на себе право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , в тому числі і на частку, яка фактично при житті належала його батькові, і частину якої він успадкував, вступивши у фактичне управління та володіння спадковим майном, так як на день смерті батька проживав з ним. За таких підстав суд погодився із тим, що видане 06.07.1989 року свідоцтво про право власності на спірне майно на ім`я його матері ОСОБА_3 підлягає визнанню недійсним.

Апеляційний суд з таким висновком не погоджується з огляду на наступне

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного Кодексу України Цивільний Кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини спору щодо порушення цивільних прав позивача, застосувавши відповідні норми ЦК Української РСР, зробив висновок про те, що такі права порушені й вони підлягають судовому захисту.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Спірні правовідносини між сторонами виникли під час дії ЦК Української РСР в редакції 1963 року, тому до цих правовідносин варто застосовувати як норми Цивільного Кодексу Української РСР в редакції 1963 року (щодо кола спадкоємців та порядку прийняття спадщини), так і норми Цивільного Кодексу України в редакції 2003 року (щодо підстав набуття права власності, строків позовної давності).

Відповідно до ч.1 ст.524 ЦК України 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до ст.548 ЦК України 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ст.549 ЦК України 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (частини перша, друга статті 549 ЦК Української РСР).

Згідно з частиною першою статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до статті 560 ЦК Української РСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу).

Згідно з частинами першою, другою статті 561 ЦК Української РСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини спору, надавши правову оцінку доказам, які знаходяться у матеріалах справи зазначив, що право позивача порушено тим, що свідоцтво на право власності на домоволодіння в цілому видане на ім`я ОСОБА_3 , в той час, як позивач фактично успадкував частину спірного майна після смерті батька. Відтак, права позивача мають бути захищені шляхом визнання недійсним свідоцтва про право власності, виданого 06.07.1989 року.

Колегія суддів погоджується із висновком суду про доведеність факту порушення прав позивача тим, що свідоцтво на право власності на домоволодіння в цілому видане на ім`я його матері, хоча він фактично прийняв свою частину спадщини в ньому після смерті батька.

Звертаючись до суду, позивач не просив поновити строк позовної давності, оскільки вважав, що його права на успадковане після смерті батька майно не були порушені до 17.07.2020 року, коли матір подарувала весь будинок відповідачу. В суд він звернувся в жовтні 2020 року.

Відповідач письмово у відзиві на позов заявив про застосування строку позовної давності для вимог про визнання незаконним свідоцтва про право власності матері на будинок від 06.07.1989 року. (т.1 а.с.51-56).

Однак суд першої інстанції поновив строк позовної давності позивачу, оскільки вважав, що позивачу стало відомо про порушення його права на спірне майно тільки після 17.07.2020 року, коли ОСОБА_3 подарувала будинок і земельну ділянку відповідачу ОСОБА_1 ..

Главою 5 ЦК Української РСР було регламентовано питання позовної давності.

Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки (стаття 71 ЦК Української РСР).

Відповідно до статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту (стаття 80 ЦК Української РСР).

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Питання позовної давності регламентовано також Главою 19 ЦК України.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2010 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Тобто у випадку обґрунтованості позовних вимог суд відмовляє у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності . У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не одночасно застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Отже, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, пред`явлених позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такі правові висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) та інших.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (частина перша статті 1301 ЦК України).

У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва).

У справі, яка є предметом апеляційного перегляду, відповідачем було заявлено про застосування позовної давності.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 дійшов висновку, що початок перебігу позовної давності за позовами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину пов`язується з тим моментом, коли спадкоємець дізнався або за усіма об`єктивними обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. У визначенні початкового моменту позовної давності суд повинен виходити з таких критеріїв оцінки поведінки позивача, як добросовісність, розумність та справедливість, закріплених у статті 3 ЦК України, що відповідним чином висуває до кожного учасника цивільних відносин вимоги до обрання поведінки, яка має відповідати поведінці умовного доброго господаря та дбайливого власника. Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту його і прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій.

Приписами частини четвертої статті 263 ЦПК України встановлений обов`язок суду при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що оспорюване позивачем свідоцтво про право власності матері на все домоволодіння було видано 06 липня 1989 року.

З даним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду 29 жовтня 2020 року.

Суд першої інстанції погодився із доводами позивача про те, що позовна давність ним не пропущена, з огляду на те, що про порушення свого права на спадкування він дізнався в липні 2020 року, коли дізнався про відчуження спірного будинку брату.

Проте колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Так, статтею 561 ЦК УРСР (в редакції на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 р.) встановлений обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

І хоча правових наслідків невиконання такого обов`язку спадкоємця, зокрема у вигляді втрати права на спадщину, положеннями цивільного законодавства не передбачено, але колегія суддів враховує, що позивач мав довідатися про порушення свого права оскарженим свідоцтвом про право матері на власність на будинок в цілому протягом розумного строку після моменту його видачі. Більш того, позивач не заперечує, що знав про такі обставини, мав у своєму розпорядженні всі відповідні документи. Відтак, знав про порушення свого права на спадщину, та діючи розумно, обачливо і добросовісно мав можливість своєчасно звернутись з позовом до суду за захистом своїх прав.

Поважність причин такого тривалого пропуску позовної давності позивач не довів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для його поновлення. Той факт, що він вважав, що після смерті матері майно за заповітом перейде в його власність, не свідчить про те, що позовна давність була пропущена ним з поважних причин.

З огляду на викладене, апеляційний суд прийшов до висновку про те, що в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на власність, видане 06 липня 1989 року ОСОБА_3 , необхідно відмовити на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.06.2024 року у справі №570/775/17.

Оскільки не підлягає задоволенню позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про право власності матері, то і відсутні підстави для визнання недійсним договору дарування від 17.07.2020 року житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 і розміщений на земельній ділянці площею 0,2391 га., кадастровий номер 623687201:01:003:0146, договір дарування на яку посвідчений одночасно, зареєстрований в реєстрі за № 615 між дарувальником - ОСОБА_3 та обдаровуваним - ОСОБА_1 ..

Таким чином, відповідно до п.п. 3, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва на право власності і договору дарування нерухомого майна.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання права власності на 1/6 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 та відповідну частину земельної ділянки площею 0,2391 га., кадастровий номер :01:003:0146, суд першої інстанції встановив, що така не підлягає задоволенню, оскільки, хоча недійсність правочинів встановлена судом, частка позивача на даний час залишається невизначеною, а відтак обраний позивачем спосіб захисту права власності є неефективним. Однак з урахуванням вищенаведених висновків колегії суддів стосовно підстав для відмови в задоволенні вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності на домоволодіння та визнання недійсним договору дарування об`єктів нерухомості, відповідно нема підстав для визнання за позивачем і права власності на частину домоволодіння. Отже, в цій частині рішення також підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з інших підстав.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

В ч.1ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, апелянт звільнений від судового збору за подання апеляційної скарги. Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, то з позивача ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3783,60 грн в дохід держави (позивачем було сплачено в першій інстанції по 840,8 грн за три окремі позовні вимоги (840,8 грн х3) х1,5).

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2024 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на домоволодіння та визнання недійсним договору дарування об`єктів нерухомості, визнання права власності на частину домоволодіння відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 3783,60 грн судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 березня 2025 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.А. Девляшевський

В.М. Луганська