Провадження № 2/161/330/25
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Пушкарчук В.П.

при секретарі Швед Н.В.

з участю: представника позивача Гетьман Н.О.

представника відповідача Давидова О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

Адвокат Гетьман Н.О. в інтересах позивача ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 04.09.2023 року відповідач звернувся до позивача з проханням позичити 10 000 грн., обіцяючи повернути гроші "за декілька днів". У свою чергу, позивач перерахував зазначену суму на картковий рахунок відповідача, сплативши банківську комісію за переказ у розмірі 351,50 грн. Це волевиявлення сторін було зафіксовано в повідомленнях через додаток для обміну миттєвими повідомленнями WhatsApp. 02.10.2023 року відповідач знову звернувся до позивача з проханням надати йому позику. Це прохання було зроблено усно. У результаті позивач перевів на банківський рахунок відповідача 69998 грн. Переказ коштів здійснено трьома транзакціями: двома по 29999 грн. і однією на 10000 грн. Також, позивач сплатив комісію за перекази

у розмірі 2460,44 грн. 10.10.2023 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 шляхом надсилання повідомлень в додатку WhatsApp з вимогою повернути надані в позику кошти. У відповідь відповідач запевнив, що гроші будуть повернуті "до кінця тижня", тобто до 15.10.2023 року. Однак, у зазначений термін кошти не були повернуті. 02.11.2023 року, у результаті обміну повідомленнями, відповідач зазначив, що поверне гроші "наступного дня до 17:00". Проте ні в цей термін, ні протягом 30 днів з моменту пред`явлення вимоги про повернення позики, кошти так і не були повернуті позивачу. Вказує, що перерахування коштів позивачем на банківський рахунок відповідача підтверджує факт надання позики та зобов`язує останнього повернути ці кошти. Враховуючи наведене, просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 72458, 44 грн. з урахуванням індексу інфляції за весь період прострочення починаючи з 11.11.2023 року по день прийняття судом рішення у справі, а також три відсотки річних від

простроченої суми, а також відшкодувати понесені судові витрати.

23.01.2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень щодо позову останній зазначає, що відповідач жодних договорів позики з позивачем не укладав, а відтак у нього відсутні будь-які зобов`язання щодо повернення коштів. У задоволенні позову просив відмовити.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Предметом спору у справі, яка розглядається, є стягнення заборгованості за договором позики.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18.01. 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Тлумачення частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, в тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша ст. 81 ЦПК України).

В обгрунтування позовних вимог представник позивача вказував, що правовідносини, що склалися між сторонами, є формою договору позики, а кошти, що перераховувались на картковий рахунок відповідача, передавались в борг.

Однак, жодних належних та допустимих доказів, які б підствердили існування між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 боргових зобов`язань, позивачем не надано. Не здобуто таких доказів і в ході розгляду справи.

Суду не надано жодних доказів, що позивачем здійснювалось перерахування коштів відповідачу саме на виконання договору позики, за яким відповідач зобов`язувався їх повернути позивачу.

При цьому, на переконання суду, між сторонами можуть існувати цивільні правовідносини, правова природа яких витікає зі змісту ст. ст. 1212-1215 ЦК України.

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку про відсутність доказів наявності боргових зобов`язань між сторонами, а відтак, позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 81, 263 ЦПК України, на підставі ст.ст. 5, 13, 15, 1046, 1047 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 12 березня 2025 року

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області В.П. Пушкарчук