Номер провадження: 22-ц/813/2145/25
Головуючий у першій інстанції Роїк Д. Я.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Коновалової В.А.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: заявник ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 липня 2024 року, ухвалене Малиновським районним судом м. Одеси у складі: судді Роїк Д.Я. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,

в с т а н о в и в:

У липні 2024 року заявник ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника ОСОБА_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме:

Видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 та зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 , на строк 6 (шість) місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав відносно ОСОБА_1 а саме:

- заборонити наближення на 200 м до ОСОБА_1 та місця її проживання за адресою АДРЕСА_3 ;

- заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

- заборонити вести листування, телефонні переговори, розмови в соціальних мережах та месенджерах, або контактувати з ОСОБА_1 через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;

- заборонити ОСОБА_2 вимикати електро,- водо,- та газопостачання квартири АДРЕСА_4 .

Заява обґрунтована тим, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 травня 2023 року по справі № 521/16542/22 шлюб між Заявницею та ОСОБА_2 розірвано. Колишнє подружжя перебувало в зареєстрованому шлюбі більше 24 років. За час шлюбу сумісно набули у власність 4-х кімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_5 , що підтверджується копією договору-купівлі продажу від 09.04.2003 реєстр № А-1147.

Після розірвання шлюбу у квартирі проживала заявниця та мати ОСОБА_2 .

З жовтня 2022 року до середини грудня 2023 року у ОСОБА_3 відбувався поділ майна за взаємною згодою. З травня кривдник почав активні перешкоди щодо користування заявницею житлом, зокрема перешкоджав у потраплянні до житла, кидався на гостей заявниці з кулаками, що потягло за собою виклик правоохоронців.

З кінця грудня 2023 року поведінка ОСОБА_2 стала агресивнішою, як і його дії в бік заявниці, позбавлення її можливості нормально проживати в квартирі, частина якої належить їй на праві власності, він постійно погрожує, чинить психологічний тиск шляхом намагання закриття заявниці в кімнаті, відключення квартири від водопостачання, газу, електропостачання.

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 13.03. 2024 року по справі № 521/2664/24 ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

31 грудня 2023 року заявниця знову зверталася до поліції, 05.01.2024 на підставі звернення було видано тимчасовий заборонний припис (ТЗП АА № 4211543) на три дні. 06 січня 2024 року, під час дії тимчасового заборонного припису, ОСОБА_2 його порушив.

Постійна агресія з боку ОСОБА_2 стала причиною погіршення стану здоров`я заявниці (перебування на лікарняному після безсонних ночей, спілкування з психологом, та за її порадою звернення до інших лікарів) проблем на роботі. Внаслідок чого взагалі змушена звільнитися.

Заявник зазначає, що доведеними прикладами неправомірної поведінки є:

- Постанова Малиновського районного суду м. Одеси по справі 521/2392/24, якою встановлено, що ОСОБА_2 , 11.01.2024 року о 22 годині 50 хвилин за адресою: АДРЕСА_1 штовхав колишню дружину, чим вчинив домашнє насильство фізичного характеру;

- Постанова Малиновського районного суду м. Одеси по справі № 521/2664/24, якою встановлено, що 24.12.2023 року об 11:00 год в АДРЕСА_1 ОСОБА_2 погрожував, що проживаючи в спільній квартирі, він створить нестерпні умови для проживання та життя своєї співмешканки ОСОБА_1 , чим вчинив психологічне насильство;

- Тимчасовий заборонний припис серія АА№ 421543 від 06.01.2024 року відносно ОСОБА_2 ;

- Акт від 18.06.2024 року, складений комісією у складі начальника дільниці № 3, старшого майстра дільниці № 3 та майстра дільниці № 3, яким встановлено що в результаті демонтажу проводу в розподільному щиті під саму стіну, обмеження електромережі до квартири.

Таким чином, заявник вказує, що ОСОБА_2 відносно неї вчиняє фізичне та психологічне насильство, що виражається у постійному тероризуванні, переслідуванні, погрозах та психологічному тиску.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 липня 2024 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису, задоволено частково.

Видано обмежувальний припис строком на 3 ( три) місяці щодо заборони ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 :

- наближатись на відстань ближче 200 метрів до місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , переслідувати та в будь-якій спосіб спілкуватись із ОСОБА_1 , яка за її бажанням перебуває у місці невідомому кривднику.

- вести листування, телефонні переговори, розмови в соціальних мережах та месенджерах із ОСОБА_1 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб;

В іншій частині заяви відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, вважає оскаржуване рішення необґрунтованим, прийнятим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з неправильним застосуванням норм матеріального права, а також з порушенням норм процесуального права, просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 липня 2024 року скасувати в частині часткового задоволення заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису строком на 3 ( три) місяці щодо заборони ОСОБА_2 , в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 . В іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що висновок суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо ОСОБА_1 не відповідає обставинам справи, оскільки постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 28.03.2024 у справі № 521/2392/24 ОСОБА_2 звільнено від адміністративної відповідальності, провадження закрито. Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 13.03.2024 у справі № 521/2664/24 ОСОБА_2 також звільнено від адміністративної відповідності.

Звертає увагу, що ОСОБА_1 свідомо не подала до заяви про видачу обмежувального припису адміністративні протоколи про адміністративні правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП щодо ОСОБА_1 , тимчасовий заборонний припис № 421544 стосовно неї у зв`язку із скоєнням нею домашнього насильства економічного характеру по відношенню до постраждалою особою протягом 3 діб.

Таким чином, висновок суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні про систематичне психологічне насильство скаржника щодо ОСОБА_1 не відповідає обставинам справи.

Також суд першої інстанції не з`ясував обставини справи щодо того, що між заявницею та скаржником існує спір щодо користування спільним нерухомим майном - квартирою, оскільки квартира є місцем реєстрації ОСОБА_2 та є єдиним об`єктом нерухомого майна, а позбавлення його права наближатись до місці проживання ОСОБА_1 є дією, спрямованою на позбавлення ОСОБА_2 права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Аналогічна правова позиці викладена у постанові Верховного Суду від 10.02.2023 у справі № 676/3259/22.

Щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права ОСОБА_2 зазначає, що суд позбавив скаржника права на участь у судовому засіданні та можливості висловити свою думку щодо поданої заяви, вказавши в оскаржуваному рішенні неправдиву інформацію про його неявку, незважаючи на те, що судове засідання не відбулося з причини, яка не є виною ОСОБА_2 .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини в мотивувальній ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Предметом апеляційного перегляду справи є рішення суду в частині часткового задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

Рішення суду в частині відмови заяви щодо заборони вимикати електро- водо та газопостачання квартири АДРЕСА_4 не оскаржується.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заінтересована особа - ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги.

Заявник ОСОБА_1 , належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи і в установленому законом порядку, повістку отримала 01.02.2025 18:10:17 в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідкою (а.с. 100), до судового засідання не з`явилася, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 травня 2023 р. по справі № 521/16542/22 шлюб між Заявницею та ОСОБА_2 розірвано. Колишнє подружжя перебувало в зареєстрованому шлюбі більше 24 років. За час шлюбу сумісно набули у власність 4-х кімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору-купівлі продажу від 09.04.2003 року реєстр № А-1147.

Після розірвання шлюбу у квартирі проживала заявниця та мати ОСОБА_2 , після смерті якої ОСОБА_1 став власником квартири, а заявниця .

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 13.03. 2024 року по справі № 521/2664/24 ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Постановою суду встановлено, що 24 грудня 2023 року об 11:00 год ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство відносно колишньої дружини ОСОБА_1 , а саме погрожував, що проживаючи в спільній квартирі, він створить нестерпні умови для проживання та життя ОСОБА_1 , чим вчинив психологічне насильство. В постанові суд дійшов висновку що дії ОСОБА_2 могли спричинити потерпілій емоційну невпевненість, нездатність захистити себе та, як наслідок, побоювання заявниці за свою безпеку. Постанова суду набрала законної сили.

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 28.03.2024 року по справі № 521/2392/24, встановлено що 11.01.2024 року о 22:50 год ОСОБА_2 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , штовхав колишню дружину ОСОБА_1 , чим вичинив домашнє насильство фізичного характеру.

Крім того, судом встановлено на підставі поданих доказів, що 31 грудня 2023 року Заявниця знову зверталася до поліції, 05.01.2024 року на підставі звернення було видано заборонний припис (ТЗП АА № 4211543) на три дні. 6 січня 2024, під час дії тимчасового заборонного припису, ОСОБА_2 його порушив, що підтверджується довідкою про результаті розгляду матеріалів.

Задовольняючи частково заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції виходив з того, що дії ОСОБА_2 щодо його колишньої ОСОБА_5 , свідчать про те, що досліджені судом докази свідчать про те, що ОСОБА_5 вчинив умисне систематичне психологічне насильство щодо колишньої дружини ОСОБА_5 , з якою проживає в одній квартирі що призвело до психологічних страждань та погіршення якості життя ОСОБА_5 , і станом на сьогодні існує реальна загроза життю та здоров`ю заявника, а також загроза його психічному здоров`ю. Така поведінка ОСОБА_2 свідчить про те, що життя і здоров`я заявника перебувають під постійною загрозою, а тому суд переконаний у необхідності видачі обмежувального припису.

Щодо вимоги заявниці заборонити ОСОБА_2 вимикати електро- водо та газопостачання квартири АДРЕСА_4 , суд зазначив, що заявницею не долучено доказів, які підтверджують що комунікації, які від`єднуються, можна вважати об`єктами права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи, тому такий вид захисту її прав не підпадає під дію п. 2. ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» і відповідно задоволенню не підлягає.

Переглядаючи вказане рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з такими висновками суду в оскаржуваній частині, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

За пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон № 2229-VIII), який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону № 2229-VIII до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону № 2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

У частині другій статті 26 Закону № 2229-VIII передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

У постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 531/352/22 зазначено: «У випадку застосування обмежувального припису в межах цивільного процесу суд, виходячи з принципу розумності, має оцінити лише підстави для висновку про наявність домашнього насильства, ризику його продовження чи повторного вчинення».

Матеріали справи свідчать про те, що заявниця ОСОБА_1 та її колишній чоловік ОСОБА_2 мешкають у квартирі за адресою АДРЕСА_5 кв, після розірвання шлюбу, яка належить сторонам на праві спільної часткової власності, у сторін також відбувся поділ майна, після чого зі сторони ОСОБА_2 почалися погрози, активні перешкоди щодо користування заявницею житлом, чинить психологічний тиск шляхом намагання закриття заявниці в кімнаті, відключення квартири від водопостачання, газу, електропостачання, заявниця перебуває в постійному побутовому конфлікті, з приводу чого ОСОБА_1 неодноразово зверталася до органів внутрішніх справ.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 був притягнутий до відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення за фактами систематичного вчинення домашнього насильства стосовно ОСОБА_5 .

У постанові від 09 березня 2023 року у справі № 711/3693/22 Верховний Суд вказав: «Докази, що додають до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.

Як докази до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Саме по собі звернення заявника до органів поліції, служби у справах дітей та внесення відомостей про кримінальні провадження до Єдиного реєстру досудових розслідувань не є належними доказами на підтвердження факту вчинення домашнього насильства при розгляді заяви у порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів вважає неспроможним довід апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не вчиняв домашнього насильства стосовно своєї колишньої дружина, оскільки таке є власним тлумаченням скаржником судових рішень. Зокрема, постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 13 березня 2024 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адмінправопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, стосовно ОСОБА_1 , його визнано винуватим у скоєнні такого правопорушення, а на підстав ст. 22 КУпАП звільнено від адміністративної відповідальності.

При цьому, малозначність вчиненого адміністративного правопорушення, на що послався суд в своїй постанові, не є реабілітуючою підставою, а правопорушнику винесено усне зауваження.

Так само і в постанові від 28.03.2024, закриваючи провадження по справі за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП щодо ОСОБА_2 по подіях 11.01.2024, суд вважав необхідним звільнити ОСОБА_2 від адміністративної відповідальності у зв`язку із малозначністю адміністративного правопорушення та обмежився усним зауваженням.

Тобто його вина у скоєнні адміністративних правопорушень вказаним рішенням не спростована, як помилково вважає скаржник.

Що стосується посилання скаржника на те, що стосовно ОСОБА_1 по подіях 24.12.2023 також складався протокол за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП щодо протиправних дій стосовно колишнього чоловіка ОСОБА_2 , то постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 19.03.2024 провадження у цій справа закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247КУпАП, тобто за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, що є реабілітуючою підставою.

Як не спростовує наявність зазначених заявницею та встановлених судом обставин по теперішній справі і посилання ОСОБА_2 , що стосовно ОСОБА_1 24.01.2024 було видано тимчасовий заборонний припис серії АА № 421544 стосовно ОСОБА_2 як потерпілої особи шляхом заборони в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою.

Щодо доводів апеляційної скарги та посилань скаржника щодо належності йому та колишній дружині квартири за адресою: АДРЕСА_1 , де і проходять всі наведені конфлікти.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними;

якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи.

При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу, суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

За результатами розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що існує обґрунтований ризик продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними.

Тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, який може запобігти настанню можливих негативних наслідків, зокрема, захистить інтереси заявниці.

Належність квартири ОСОБА_2 у розмірі часток не може бути перепоною у видачі обмежувального припису стосовно нього і не повинне позбавляти ОСОБА_1 гарантій на спеціальні засоби правового захисту, які передбачені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

А тому, пріоритет має бути надано безпеці постраждалої особи, а не праву власності кривдника, поведінка якого переходить у більш жорстку форму.

Слід наголосити, що у цьому випадку йде мова не про позбавлення права власності, а лише про тимчасові обмеження.

Крім того, сам скаржник в суді апеляційної інстанції пояснив, що наразі він постійно проживає зі своєю теперішньою сім`єю за іншою адресою, але не втрачає інтерес до спірної квартири та відвідує її, та ініціював вже після ухвалення оскаржуваного судового рішення судовий спір щодо спільної квартири сторін, що беззаперечно свідчить про його намагання вирішити виниклий конфлікт, пов`язаний із спільним майном, у цивілізований спосіб.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, Мудрик проти Республіки Молдова, скарга № 74839/10), неодноразово вказував, що домашнє насильство та певна бездіяльність держави відносно кривдника може свідчити про порушення вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та акцентує, що заборона перебувати у місці проживання з постраждалою особою матиме позитивний вплив й на самого кривдника.

За таких обставин, колегія суддів, враховуючи принцип пропорційності, відповідність вимог заявника щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника, вважає обґрунтованою заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, зокрема, й щодо обмеження ОСОБА_2 у праві користування належною йому квартирою.

При цьому, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_2 забезпечений житлом за місцем його теперішнього проживання.

Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про видачу обмежувального припису.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами справи та по своїй суті зводяться до незгоди скаржника з висновками суду.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 липня 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 14 березня 2025 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

В.А. Коновалова