Справа 206/6383/24
Провадження 2/206/440/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кушнірчук Р.О.,

при секретареві Глущенко Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментівта зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту,

ВСТАНОВИВ:

5 грудня 2024 року позивач звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, який обґрунтовує тим, що батько не приймає належної участі в утриманні їх спільної дитини, уникає з нею спілкування, незважаючи на те, що вона зі свого боку неодноразово зверталась до нього з вимогою добровільно надавати відповідну суму коштів на утримання дитини, але останній постійно ігнорує її прохання. З 2022 року вони фактично припинили відносини, оскільки вона виїхала до Німеччини разом зі своїм сином де проживає з березня 2022 року. Влітку 2024 року вона повернулась в Україну разом зі своїм сином ОСОБА_3 , але у жовтні 2024 року знов поїхала до Німеччини, а сина поки залишила з ним. Оскільки вона не має можливості самостійно забезпечити належний рівень життя дитини, а відповідач є здоровим, працездатним та може сплачувати аліменти, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 у розмірі частини заробітку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

6 грудня 2024 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

30 грудня 2024 року ухвалою суду було задоволено клопотання представника відповідача про витребування з Адміністрації Державної прикордонної служби України відомостей про перетин державного кордону позивачем ОСОБА_1 та її сином ОСОБА_4 .

20 січня 2025 року на ухвалу суду було отримано відповідь з Центру обробки інформації Державної прикордонної служби, відповідно до якої позивач ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_4 в`їхали на територію України 24.07.2024 року, а після цієї дати позивач ОСОБА_1 самостійно декілька разів (останній раз 28.10.2024 року) виїжджала за межі країни, а її син ОСОБА_4 залишився на території України.

18 лютого 2025 року відповідач подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій вказує про те, що вимоги позивача є безпідставними, оскільки їх спільний син проживає з ним постійно з липня 2024 року, а саме після того, як позивач його привезла додому та залишила в Україні, а сама повернулась за кордон. Дійсно з 15 березня 2022 року, вона разом з їх спільним сином проживала у Німеччині, а згодом йому стало відомо про те, що вона має стосунки із іншим чоловіком та прийняла рішення створити з ним сім`ю. У липні 2024 року, коли позивач приїхала в Україну, вона сама йому повідомила, що привезла сина на виховання йому, оскільки її соціалізація в Німеччині утруднена, а враховуючи, що вона має стосунки з іншим чоловіком, синові буде краще залишитись проживати із рідним батьком. Залишаючи сина йому, вона взяла на себе зобов`язання здійснювати допомогу в його утриманні, посилаючись на те, що вона знайшла роботу та чоловік, з яким вона будує стосунки, буде їй допомагати та надавати грошові кошти на утримання дитини, а тому вони домовились, що ОСОБА_1 щомісячно буде сплачувати 5000 грн. на утримання дитини, однак в подальшому вона своїх обіцянок не виконала, а з часом взагалі виявилося, що вона і не збиралася здійснювати утримання сина. З липня 2024 року він самостійно дбає про добробут сина, утримує його, виховує та здійснює дії щодо надання йому освіти та інтелектуального, фізичного та культурного розвитку. На кінці 2024 року він стикнувся із тим, що здійснюючи самостійне виховання та утримання сина, він постійно потребує згоди матері на здійснення юридично значимих дій в інтересах дитини, як перереєстрація місця проживання дитини та отримання соціальних виплат, а також здійснення дій щодо отримання дитиною необхідних документів, а в подальшому можуть виникнути питання щодо переміщення з дитиною без документального оформлення згоди від матері, яка намагається безпідставно стягнути з нього аліменти, в той час, як дитина з нею не проживає. За таких обставин, відповідач у зустрічному позові просить суд встановити факт, що неповнолітній син ОСОБА_4 , проживає за адресою АДРЕСА_1 разом з ним та з липня 2024 року перебуває на його самостійному утриманні та вихованні.

За змістом ч. 2 ст. 193 ЦПК України, зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

18 лютого 2025 року ухвалою суду було прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, а також вирішено питання про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні, під час перебування в країні 30.12.2024 року, позивач за первісним позовом ОСОБА_1 пояснила, що вона в зареєстрованому шлюбі з відповідачем не перебуває, але під час спільного проживання та перебування у цивільному шлюбі в них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 2022 року вони фактично припинили відносини, оскільки вона виїхала до Німеччини разом зі своїм сином де проживає з березня 2022 року, але іноді приїжджає в Україну. Влітку 2024 року вона повернулась в Україну разом зі своїм сином ОСОБА_3 , але у жовтні 2024 року знов поїхала до Німеччини, залишивши дитину з батьком, оскільки весь цей час він їй не допомагав матеріально, а тому вона намагалась самостійно влаштувати своє життя, побудувавши стосунки з іншим чоловіком. Крім того, в Німеччині в неї є ще один син від попереднього шлюбу, якому виповнилось 16 років, а тому вона прийняла для себе рішення залишатись у Німеччині, продовжувати там працювати, а наміру повертатись в Україну в неї не має. Оскільки відповідач їй тривалий час на надає матеріальну допомогу на утримання дитини, вона просить суд задовольнити позовні вимоги.

18 лютого 2025 року та 3 березня 2025 року позивач надіслала пояснення по справі, в яких зазначила про те, що вона підтримує свої позовні вимоги, оскільки батько не допомагав їй в матеріальному забезпечені їхнього сина, але просить проводити судове засідання без її участі за наявними в матеріалах справи доказами, оскільки вона не може з`явитися в судове засідання.

Позивач за зустрічним позовом в судовому засіданні заперечив проти первісного позову та наполягав на задоволенні зустрічної позовної заяви з підстав, що були ним викладені у позові, а також наголосив, що син фактично проживає з ним з липня 2024 року та він самостійно його виховує та утримує. Позивач вводить суд в оману, що їх спільний син проживає разом з нею, оскільки це спростовується відповіддю з Центру обробки інформації Державної прикордонної служби та довідкою про склад зареєстрованих осіб за місцем його проживання. З огляду на те, що право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина, ОСОБА_2 вважає, що позивач не має правових підстав для стягнення аліментів на утримання дитини та просить суд задовольнити вимоги за його зустрічним позовом.

Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши та надавши оцінку доказам у даній справі, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що у сторін в цивільному шлюбі народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить копія свідоцтва про народження (а.с. 7).

У березні місяці 2022 року позивач разом з малолітнім сином ОСОБА_4 виїхала за кордон України та отримала право на тимчасовий захист у Німеччині, про що свідчить копія посвідки на проживання (а.с.31).

24 липня 2024 року позивач приїхала в Україну разом із сином, а у жовтні 2024 року знов поїхала до Німеччини, залишивши дитину з батьком.

Вказані обставини підтверджуються відповіддю з Центру обробки інформації Державної прикордонної служби вихідний номер 19/4776-25-Вих від 17.01.2025 року, відповідно до якої позивач ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_4 в`їхали на територію України 24.07.2024 року, а після цієї дати позивач ОСОБА_1 28.10.2024 року виїхала за межі країни самостійно (а.с.25).

В судовому засіданні було встановлено та сторонами не заперечувалось, що їх спільного сина позивач у липні 2024 року залишила проживати на території України разом з батьком за місцем його реєстрації, оскільки в неї виникли труднощі з соціалізацією у Німеччині та влаштуванні свого життя з іншим чоловіком, де в неї проживає ще один син від попереднього шлюбу, якому виповнилось вже 16 років, а тому вона прийняла для себе рішення залишитись у Німеччині, продовжувати там працювати, а тому наміру повертатись в Україну в неї не має.

З моменту повернення сина в Україну, відповідач самостійно здійснює виховання та утримання їх спільного сина, з яким вони разом проживають за адресою АДРЕСА_1 .

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Нормами ст. 11 ч. 3 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Оскільки позивач проживає за кордоном, укласти з нею договір в порядку статті 157 Сімейного кодексу України між сторонами неможливо.

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

З аналізу вказаних норм Закону вбачається, що право на отримання аліментів має виключно той з батьків, з ким проживає дитина.

З огляду на те, що дослідженими під час розгляду справи доказами підтверджується факт того, що малолітній син фактично проживає та зареєстрований з батьком з липня 2024 року по теперішній час за адресою АДРЕСА_1 , про що свідчить довідка № 5370 від 13.08.2024 року про склад сім`ї та зареєстрованих осіб та він самостійно його утримує без допомоги з боку матері, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову про стягнення аліментів, оскільки вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Натомість суд приходить до висновку про задоволення зустрічного позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ч. 1,2,3,4,5 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.

Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Статтею 150 цього Кодексу визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, саме: батьки зобов`язані піклуватися за виховання дитини, про її здоров`я, фізичний, духовні розвиток, готувати до самостійного життя.

Відповідно до ч.ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 обумовлює вимоги про встановлення факту проживання дитини разом з ним з необхідністю юридичної фіксації вказаного факту, оскільки в подальшому можуть виникнути питання в оформленні документів відносно дитини, яка виховуються тільки ним, а також щодо переміщення без документального оформлення згоди від матері, яка з ними не проживає та намагається ще стягнути аліменти на її користь.

Ураховуючи, що у правовідносинах в даній справі відсутній будь-який орган влади, до повноважень якого належить встановлення факту самостійного виховання та/або утримання дитини, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, судом, встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема факту самостійного виховання та/або утримання дитини, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 та частини другої статті 315 ЦПК.

Крім того, чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд таких справ у цивільному судочинстві.

Така правова позиція узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постанов Верховного Суду.

Як вбачається з наданих пояснень позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 , встановлення факту, що неповнолітній син проживає разом з ним з липня 2024 року та перебуває на його самостійному утриманні та вихованні, необхідно йому для реалізації соціальних цілей як батькові дитини, так і захисту та реалізації інтересів самого сина, а також з метою доведення відсутності правових підстав для стягнення аліменти на користь матері дитини.

Таким чином, позивач за зустрічним позовом скористався своїм правом на звернення до суду та надав про це відповідні докази, які підтверджують цей факт, а саме :

-довідку № 5370 від 13.08.2024 року про склад сім`ї та зареєстрованих осіб, з якої вбачається, що відповідач ОСОБА_2 є власником будинку за адресою АДРЕСА_1 та разом з ним зареєстрований та проживає тільки його син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

-договір № ДО 2008/24-2092 ПА від 29.08.2024 року, який відповідач ОСОБА_2 уклав в інтересах сина про надання комплексної підготовки до школи, оскільки вересень 2025 року для сина буде часом для вступу у середню школу.

-договір про надання дитині послуг з проведення занять у гуртках Комунального позашкільного навчального закладу «Дитячо-юнацького центру «Штурм» Дніпровської міської ради з сучасної хореографії від 05.09.2024 року;

-договір про надання додаткових освітніх послуг підготовчого відділення в Дніпровському ліцеї № 100 «ЛІДЕР» на 2024 2025 роки.

-копію актів про спільне проживання батька та дитини від 26.07.2024 року за адресою АДРЕСА_1 з липня 2024 року;

Вказані докази та встановлені в судовому засіданні фактичні обставини справи переконують суд у тому, що позивач за зустрічним позовом дійсно проживає з сином та здійснює своє батьківське піклування щодо навчання сина, його розвитку для підготовки до шкільного навчання, дбає про його фізичний та культурний розвиток, і ці докази фактично зібрані в підтвердження вказаного факту після липня 2024 року.

Відповідно до вимог ст. ст. 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, оцінюючи дослідженні докази в їх сукупності, вважаючи їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті, суд вважає, що зустрічна позовна заява підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 10 - 13, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів- відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 - задовольнити.

Встановити факт, що неповнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою АДРЕСА_1 разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та з липня 2024 року перебуває на його самостійному утриманні та вихованні.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1211,20 гривень.

Повний текст рішення складено 13 березня 2025 року.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя: Р.О.Кушнірчук