Справа № 473/6177/24
"17" березня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі головуючого судді Вуїва О.В.,
за участю секретаря судового засідання Москаленко С.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вознесенську цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2024 року ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому вказувало, що 22 липня 2019 року АТ «Альфа-Банк» уклало з ОСОБА_1 . Угоду про надання кредиту №500819293, відповідно до якої банк з метою рефінансування раніше отриманого відповідачем кредиту зобов`язався надати та надав йому строком на 84 місяці кредит у розмірі 52 191,31 грн, а позичальник зобов`язався щомісячно частинами (згідно узгодженого графіку) повертати кредит, повернувши його в повному обсязі до 23 липня 2026 року, а також сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 23 % річних від розміру заборгованості за кредитом.
22 лютого 2021 року ТОВ «ФК Форт» уклало з АТ «Альфа-Банк» Договір факторингу №1, за яким АТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «ФК Форт» за плату право грошової вимоги до ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору від 22 липня 2019 року №500819293.
23 лютого 2021 року ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» уклало з ТОВ «ФК Форт» Договір факторингу №01-23-02/21, за яким ТОВ «ФК Форт» відступило позивачу за плату право грошової вимоги до ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору від 22 липня 2019 року №500819293.
Позичальник свої зобов`язання жодному з кредиторів належним чином не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість у загальному розмірі 66 283,06 грн, у тому числі:
- заборгованість за простроченим кредитом 51 215,79 грн;
- заборгованість за процентами 12 399,02 грн;
- штраф за порушення умов договору 2 668,25 грн.
Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідача у повному обсязі.
В судове засідання представник позивача Плачинда К.О. не з`явився, проте надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з?явився, судом відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб сайті судової влади України, причину неявки суду не повідомив.
Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представник позивача в окремій заяві не заперечував проти такого порядку вирішення спору.
Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.
Зокрема, суд встановив, що 22 липня 2019 року АТ «Альфа-Банк» уклало з ОСОБА_1 . Угоду про надання кредиту №500819293, відповідно до якої банк з метою рефінансування раніше отриманого відповідачем кредиту зобов`язався надати та надав йому на 84 місяці кредит у розмірі 52 191,31 грн, а позичальник зобов`язався щомісячно частинами (згідно узгодженого графіку) повертати кредит, повернувши його в повному обсязі до 23 липня 2026 року, а також сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 23 % річних від розміру заборгованості за кредитом.
22 лютого 2021 року ТОВ «ФК Форт» уклало з АТ «Альфа-Банк» Договір факторингу №1, за яким АТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «ФК Форт» за плату право грошової вимоги до ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору від 22 липня 2019 року №500819293.
23 лютого 2021 року ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» уклало з ТОВ «ФК Форт» Договір факторингу №01-23-02/21, за яким ТОВ «ФК Форт» відступило позивачу за плату право грошової вимоги до ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору від 22 липня 2019 року №500819293.
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
При цьому, згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 207 ЦК України (в редакції на час укладення договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Суд встановив, що кредитний договір був укладений з дотриманням передбачених законом вимог (шляхом направлення позичальником оферти на укладення правочину та акцептування пропозиції банком), підписаний сторонами правочину, містить усі умови, що є істотними для даного виду договорів, зокрема розмір кредиту, строк кредитування, розмір плати за користування кредитом (процентів), порядок повернення кредиту.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст.ст. 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема, повинен повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно ч. 1 ст. 1077, ч. 1 ст. 1078, ч. 1 ст. 1082 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.
Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (ст. 514, ч. 1 ст. 1084 ЦК України).
Таким чином, до ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», як фактора, перейшли усі права кредитора за кредитним договором від 22 липня 2019 року №500819293.
Суд встановив, що АТ «Альфа-Банк», як первісний кредитор, належним чином виконав умови кредитного договору.
Зі свого боку позичальник умови договору належним чином не виконував, у зв?язку з чим виникла заборгованість.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за кредитним договором становить 66 283,06 грн, у тому числі:
- заборгованість за простроченим кредитом 51 215,79 грн;
- заборгованість за процентами 12 399,02 грн;
- штраф за порушення умов договору 2 668,25 грн.
Однак суд не в повній мірі погоджується з таким розрахунком у зв`язку з наступним.
Як раніше встановлено судом, предметом кредитного договору від 22 липня 2019 року №500819293 є надання кредиту з метою рефінансування раніше отриманого відповідачем кредиту.
Відповідно до п.п. 10, 11 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» споживче кредитування - правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
При цьому споживчий кредит може використовуватися як рефінансування, тобто погашення іншого кредиту, що вказує на його природу, як споживчого.
Таким чином, на кредит, що надається з метою рефінансування, поширюються вимоги Закону України «Про споживче кредитування».
Згідно ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.
Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.
За відсутності факту належного направлення кредитором вимоги позичальнику про усунення порушень кредитного договору, суд може стягнути лише прострочену суму боргу, а платежі, за якими строк сплати ще не настав - ні.
Як встановлено судом, сторони кредитного договору визначили строк кредитування з 22 липня 2019 року до 22 липня 2026 року.
Матеріали справи не містять жодних доказів направлення первісним чи наступними кредиторами на адресу відповідача вимоги про усунення порушення або дострокового виконання зобов`язань.
За встановленого, позивач має право лише на стягнення простроченої заборгованості за кредитом (тілом кредиту), яка виникла на час звернення з позовом до суду (станом на 06 листопада 2024 року), що становить 29 686,10 грн (52 191,31 грн (загальний розмір кредиту) 21 529,69 грн (частина кредиту, що підлягає виплаті з 23 листопада 2024 року до 23 липня 2026 року) 975,52 грн (внесені позичальником кошти, зараховані на оплату кредиту)).
В іншій частині вимоги про стягнення заборгованості за кредитом (тілом кредиту) є передчасними.
Також суд встановив, що кредитор нараховував позичальнику неустойку за порушення умов договору (штраф).
Однак, зі змісту кредитного договору (копії Оферти на укладення Угоди та Акцепту) вбачається, що окрім розміру кредиту, узгодженої сторонами процентної ставки за користування кредитом, він не містить умов щодо встановлення інших (в тому числі зазначених вище) платежів.
Що стосується Паспорту споживчого кредиту, у яких зазначені вказані платежі (штраф), то слід зазначити, що у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2023 року у справі № 393/126/20 висловлено правовий висновок про те, що паспорт споживчого кредиту не може вважатися частиною кредитного договору, а є лише інформацією, необхідною позичальнику для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.
Доказів щодо узгодження та підписання сторонами кредитних відносин інших додаткових документів з встановленням умов щодо сплати неустойки матеріали справи не містять.
За встановленого, нарахована неустойка не підлягає стягненню, а сплачені відповідачем кошти, зараховані на сплату штрафу, підлягають перерахуванню на оплату заборгованості за процентами, розмір яких до стягнення становить 11 867,27 грн (12 399,02 грн (розмір заборгованості за процентами) 531,75 грн (внесені позичальником кошти, безпідставно зараховані на оплату штрафу)).
Таким чином, заборгованість, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», становить 41 553,37 грн, у тому числі:
- заборгованість за простроченим кредитом 29 686,10 грн;
- заборгованість за процентами 11 867,27 грн
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача (згідно розміру задоволених позовних вимог) також підлягають стягненню понесені останнім судові витрати, а саме 1 898,25 грн судового збору.
Що стосується вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9 200 грн, то в цій частині суд виходить з наступного.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач надав суду копію Договору від 03 липня 2024 року №03-07/24, укладеного між ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» та адвокатом Литвиненко О.І., про надання правничої допомоги (у якому узгоджено оплату наданих адвокатських послуг в розмірі 2 000 грн за 1 годину роботи), а також копії документів, що містять перелік, детальний опис та вартість виконаних робіт, необхідних для надання правничої допомоги, зокрема: надання консультації, вартість послуги (0,5 год.) 1 000 грн; правовий аналіз документів, законодавства, судової практики, вартість послуги (2 год.) 4 000 грн; підготовка та подання позовної заяви, вартість послуги (2,1 год.) 4 200 грн, загальна вартість - 9 200 грн.
Дійсно, відповідно до вимог ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України суд в залежності від результату розгляду справи зобов`язаний розподілити між сторонами витрати на професійну правничу допомогу.
Проте у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції.
Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення заборгованості за кредитним договором.
Даний спір є спором незначної складності, судова практика щодо яких є сталою і передбачуваною, справа не передбачає необхідності виконання значного обсягу дій та робіт, необхідних для її підготовки та розгляду.
Отже, зважаючи на категорію даної справи, яка є нескладною, враховуючи усталену практику, суд вважає, що визначені позивачем до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є завищеними і не являються співмірними, обґрунтованими і пропорційними об`єму здійсненої роботи та наданої послуги, складності справи, а тому (з урахуванням розміру задоволених позовних вимог) дійшов висновку про необхідність зменшення розміру відшкодування витрат на правничу допомогу до 2 000 грн.
Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 282, 284, 289 ЦПК України, суд

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Заочне рішення може бути переглянуте за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення.
Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: О.В. Вуїв