ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2-з/753/291/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2025 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі судді Якусика О.В., за участю секретаря судового засідання Гайової С.Г., представника позивача за зустрічним позовом - адвоката Кузякова О.В., представника відповідача за зустрічним позовом - адвоката Сорокіної І.В., розглянувши заяву адвоката Кузякова Олександра Володимировича в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Дарницького районного суду міста Києва перебуває справа № 753/20706/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

У грудні 2024 року представник відповідача Кузяков Олександр Володимирович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , в якому просить:

- визнати спільною сумісною власність подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 58.2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 58.2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 58.2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 частки доходу отриманого ОСОБА_3 від здачі в оренду квартири на підставі договору оренди від 12.09.2019, за період січень 2020 року - вересень 2020 року у розмірі 52000,00 грн;

- стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 частки доходу отриманого ОСОБА_2 від здачі в оренду квартири на підставі договору оренди від 14.10.2022 за період 14.10.2022 - 14.01.2023 у розмірі 24000,00 грн;

- стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 частки доходу отриманого ОСОБА_2 від здачі в оренду квартири на підставі договору оренди від 14.10.2022 за період 14.01.2023-01.04.2024 у розмірі 112000,00 грн;

- стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 частки доходу отриманого ОСОБА_2 від здачі в оренду квартири на підставі договору про внесення змін від 01.04.2024 до договору оренди від 14.10.2022, за період з 14.01.2023 до дня ухвалення рішення суду у справі про поділ спільного майна подружжя;

- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 легковий транспортний засіб NISSAN MICRA, 2014 року випуску, об`єм двигуна - 1198 см куб., VIN-код НОМЕР_1 ;

- виділити у власність ОСОБА_2 легковий транспортний засіб NISSAN MICRA, 2014 року випуску, об`єм двигуна - 1198 см куб., VIN-код НОМЕР_1 ;

- стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу NISSAN MICRA, 2014 року випуску, об`єм двигуна - 1198 см куб., VIN-код НОМЕР_1 , у розмірі 171275,00 грн;

- стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 частки з вартості відчуження спільного майна подружжя - транспортного засобу ГАЗ 3302,2003 року випуску, об`єм двигуна - 2890 см куб., VIN-код НОМЕР_2 , у розмірі 63025,00 грн.

30 грудня 2024 року представник позивача за зустрічним позовом подав заяву про забезпечення позову, в якій просив заборонити державним реєстраторам, приватним нотаріусам, іншим суб`єктам державної реєстрації в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вчиняти будь які реєстраційні дії щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Вивчивши доводи вказаної заяви та заслухавши учасників справи, суд дійшов таких висновків.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову представник позивача просив суд заборонити державним реєстраторам, приватним нотаріусам, іншим суб`єктам державної реєстрації в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вчиняти будь які реєстраційні дії щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття таких заходів забезпечення позову, представник позивача вказав, що оскільки власником спірного майна, зокрема квартири за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , існують ризики, що вона може реалізувати спірне майно шляхом продажу. Вважає, що незабезпечення позову у цій справі у спосіб, визначений у заяві, створить суттєві ризики неможливості виконання можливого судового рішення у разі задоволення позовних вимог.

Вивчивши доводи заяви та подані до неї матеріали, суд вважає заяву такою, що не підлягає задоволенню, враховуючи таке.

Відповідно до положень статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутись до суду.

Отже, умовою застосування забезпечення позову як сукупності процесуальних дій є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Види забезпечення позову визначені частиною першою статті 150 ЦПК України. Зокрема, згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

За змістом зазначених норм процесуального законодавства забезпечення позову має на меті запобігти ускладненню чи неможливості виконання рішення суду або ефективного захисту, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Співмірність заходів забезпечення позову передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. [...] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. [...] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Як вбачається із поданої зустрічної позовної заяви позивач просить, зокрема, - визнати спільною сумісною власність подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 58.2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 3 ст. 65 СК України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відсутність згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Крім того, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відповідні висновки містяться у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 726/1606/17.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості й адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості особи користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Під забезпеченням позову у даному випадку слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. При цьому забезпечення позову має бути спрямоване проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20.

Посилання представника позивача за зустрічним позовом про ймовірне утруднення виконання судового рішення у справі є необґрунтованим/недоведеним та базуються лише на припущеннях, адже позивачем не надано будь-яких доказів, якими б підтверджувалась реальна загроза неможливості виконання судового рішення; доводи заявника ґрунтуються виключно на його сумнівах щодо можливої недобросовісної поведінки відповідача та не доведені доказами на підтвердження реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду.

Натомість встановлений законодавством порядок розпорядження спільним майном подружжя унеможливлює одноосібне без згоди іншого співвласника його відчуження.

Беручи до уваги наведені норми процесуального законодавства, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, огляду на те, що представником позивача не доведено належними чи допустимими доказами, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання відповідачем можливого рішення суду про задоволення позову, суд вважає, що відсутні підстави для вжиття заходів забезпечення позову.

Керуючись ст. 149, 150, 153, 258, 260 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви адвоката Кузякова Олександра Володимировича в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі № 753/20706/24 відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 13 березня 2025 року.

Суддя О.В. Якусик