ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи: 192/451/24
Номер провадження: 22-ц/819/175/25
Головуючий у першій інстанції Рядча Т.І.
Доповідач Пузанова Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Пузанової Л.В.

суддів: Базіль Л.В.,

Радченка С.В.,

секретар Андреєва В.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Радченко Юлія Олександрівна, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Ремез Катерина Ігорівна, до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання батьківства,

встановив:

У березні 2024 року ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Ремез Катерина Ігорівна, звернувся до Солонянського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 23.02.2013 року по 22.08.2023 року ОСОБА_4 перебувала із ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі.

З липня 2019 року ОСОБА_4 із чоловіком проживали окремо, сімейних зв`язків не підтримували.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 народила дитину - ОСОБА_5 , батьком якого записано відповідача, оскільки на момент народження дитини шлюб між батьками не було розірвано, що підтверджується заочним рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.07.2023 року та свідоцтвом про народження ОСОБА_5 .

Посилаючись на те, що після проведення аналізу ДНК на батьківство у лютому 2024 року він впевнився, що є батьком народженої ОСОБА_4 дитини, позивач просив визнати його батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , внести зміни до актового запису №111 від 11.08.2023 року про народження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: сказати батьком дитини ОСОБА_2 , прізвище, ім`я та по-батькові дитини вказати - ОСОБА_6 .

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20.03.2024 року справу передано за підсудністю до Херсонського міського суду Херсонської області.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 17 грудня 2024 року, з врахуванням ухвали цього ж суду від 17 січня 2025 року про виправлення помилки в судовому рішенні, позов задоволено.

Суд постановив визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився у місті Дніпро Дніпропетровської області.

Внести зміни до актового запису про народження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в місті Дніпро Дніпропетровської області, №111 від 11.08.2023 року, матір`ю якого є ОСОБА_7 , вказавши батьком дитини ОСОБА_2 , та змінивши прізвище « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 » та по-батькові дитини з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_6 ». Інші дані залишити без змін.

Суд стягнув із ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі по 968,96 грн з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Радченко Юлія Олександрівна, просить рішення суду першої інстанції скасувати, направити справу на новий розгляд до Херсонського міського суду в іншому складі суду.

Доводи апеляційної скарги мотивовано тим, що суд першої інстанції не забезпечив його участь в судовому засіданні, про дату і час судового засідання не повідомив. Висновки суду, про те, що він в судове засіданні не з`явився, надавши свої повноваження представнику - адвокату Радченко Ю.О., не можуть бути підставою для проведення судового засідання за відсутності відповідача.

Про те, що розгляд справи буде відбуватись в режимі відеоконференції його представника адвоката Радченко Ю. О. повідомили 16.12.2024 року, однак у призначений для розгляду справи час, а саме: 17.12.2024 року о 14 годині 30 хвилин, судове засідання не розпочалося. Адвокат деякий час чекала на запрошення до відеоконференції, але його не отримала, тому участь у судовому засіданні прийняти не змогла, а про розгляд справи дізналася лише 28.12.2024 року, коли отримала повідомлення в особистому кабінеті підсистеми «Електронний суд» про ухвалене у справі рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Кулікова Г.Д., викладені в ній доводи не визнав, зазначивши, що справа перебувала у провадженні суду більше восьми місяців, протягом яких її розгляд неодноразово відкладався судом у зв`язку з неявкою відповідача ОСОБА_1 та його представника в судові засідання. ОСОБА_1 не подавав доводів та заперечень проти позовних вимог, не містить таких доводів і апеляційна скарга. Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що висновком експерта №404-МГ від 15.02.2024 року вірогідність підтвердження біологічного батьківства позивача відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складає не менш ніж 99, 9999 %, тобто біологічне батьківство ОСОБА_2 відносно ОСОБА_5 доведено, а тому наявні визначені законом підстави для визнання позивача батьком дитини- ОСОБА_5 .

В процесі розгляду справи суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_5 , про що в книзі реєстрації народжень 11 серпня 2023 року зроблено відповідний актовий запис за №111. Батьками хлопчика значаться: батько- ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_4 , які на час реєстрації факту народження дитини перебували у шлюбі між собою (а.с.11).

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.07.2023 року, справа №214/4824/22, яке набрало законної сили 22.08.2023 року (а.с.5).

10 травня 2024 року Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі Дніпропетровської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , про що 10.05.2024 року складено відповідний акт за №270. Прізвище ОСОБА_4 після державної реєстрації шлюбу змінено на « ОСОБА_9 » (а.с.75).

Позивач вважає себе батьком ОСОБА_5 та на підтвердження походження від нього дитини надав суду результат аналізу ДНК на батьківство від 15.02.2024 року №404-МГ, який проведено експертом КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичних експертиз» ДОР» та яким встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , народженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Вірогідність того, що ОСОБА_2 дійсно є біологічним батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних зв`язків, за результатами цієї експертизи складає не менше 99,9999% , (а.с.12-13).

Відповідно до статті 7 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991 року і схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995 року, - дитина, наскільки це можливо, має право знати своїх батьків і має право на їх піклування. Також, у статті 16 Конвенції про права дитини зазначено, що жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійсненні її права на особисте і сімейне життя, незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Статтею 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя.

Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дитиною дружини (частина перша статті 122 СК України).

Відповідно до вимог статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду.

Згідно з вимогами статті 126 СК України передбачено визначення походження дитини за заявою чоловіка та жінки, які не перебувають у шлюбі між собою та заявою чоловіка, який вважає себе батьком дитини.

За приписами статті 128 СК України, яка регулює питання щодо визнання батьківства за рішенням суду, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Статтею 129 СК України передбачено, що особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства.

До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

У постанові від 15.05.2006року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що особа, котра вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала в шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до останнього, якщо того записано батьком, позов про визнання свого батьківства. Згідно зі статтею 129 СК зазначена особа може звернутися з такими вимогами у межах строку позовної давності (один рік), перебіг якого починається з дня, коли ця особа дізналася або могла

дізнатися про своє батьківство.

У тих випадках, коли батьком дитини записано конкретну особу, вимоги про визнання батьківства мають розглядатись одночасно з вимогами про виключення відомостей про цю особу як батька з актового запису про народження дитини.

Відповідно до статей 213, 215 ЦПК ( 1618-15 ), (аналогічні положення статей 263,264 наразі діючого ЦПК України) рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна

частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 212 ЦПК ( 1618-15 ) (аналогічно статті 89 ЦПК 2017 року), згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх

прийняття чи відхилення.

У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до статті 146 ЦПК ( 1618-15 ), (аналогічні положення статті 109 ЦПК України 2017 року) може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід (пункти 6, 9 постанови).

Аналогічної правової позиції щодо застосування норм права у справах про встановлення батьківства дотримується Верховний Суд, висновки якого, викладені у постановах, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин має враховувати суд відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України.

Зокрема, у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі №277/836/16-ц, від 08.03.2023 року у справі №205/5698/21 тощо викладено висновок про те, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.

Тест ДНК (судово-медична (молекулярно-генетична) експертиза) станом на сьогоднішній день є єдиним методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини (точність позитивного результату ДНК-аналізу (тобто підтвердження батьківства) складає 99,999999 %). Доказова цінність такого тесту переважає будь-який інший доказ на підтвердження або оспорення кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору даної категорії справ (постанови Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі №382/2559/15-ц, від 11 липня 2023 року у справі № 449/433/22).

Аналогічний висновок викладено у рішеннях Європейського суду з прав людини, практика якого застосовується судами України як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України. Так, Європейський суд зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

На підтвердження факту походження дитини від нього позивач надав суду висновок експерта №404-МГ від 15.02.2024 року, складений експертом КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичних експертизи» ДОР Капетоненко А.В. на підставі договору, укладеного із матір`ю хлопчика- ОСОБА_4 , за яким ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народженого громадянкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . Вірогідність того, що ОСОБА_2 дійсно є біологічним батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак осіб, що не мають родинних зв`язків, за результатами даної експертизи складає не менше 99,9999%. Із змісту висновку експерта встановлено, що ним проведена судово-медична експертиза зразків букального епітелію ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . З правами та обов`язками експерта, що передбачені статтею 72 ЦПК України експерт ознайомлений, відповідно до частини сьомої статті 102 ЦПК України експерт попереджений і обізнаний щодо відповідальності за статтями 384,385 КК України за завідомо неправдивий висновок, за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків( а. с.12-13) .

Враховуючи вказаний висновок молекулярно-генетичної експертизи, який підтвердив той факт, що позивач являється біологічним батьком дитини, ОСОБА_5 , та зважаючи на відсутність заперечень як матері дитини, так і відповідача ОСОБА_1 з цього приводу, а також створення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 сім`ї, в якій проживає дитина, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга не містить доводів щодо незаконності та необґрунтованості ухваленого судом рішення по суті спору, а скаржник посилається лише на пункт третій частини третьої статті 376 ЦПК України як на обов`язкову підставу для скасування судового рішення суду першої інстанції, стверджуючи про те, що справу розглянуто судом за відсутності відповідача ОСОБА_1 та його представників, не повідомлених належним чином про дату, час і місце засідання суду. Крім того, адвокат Радченко Ю.О. вказує на те, що вона бажала брати участь в судовому засіданні 17 грудня 2024 року в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, однак була повідомлена судом про задоволення її клопотання лише 16.12.2024 року, а прибувши в судове засідання у визначений судом час о 14 годині 30 хвилин, не була запрошена до участі в ньому.

ЦПК України встановлює вимоги до повідомлення судом учасника справи про судове засідання у ній, порядок здійснення такого повідомлення. Ці вимоги є обов?язковими для будь-якого засідання у судовій справі, незалежно від їх кількості. Тобто обов?язок суду повідомляти, зокрема сторону спору, про ці судові засідання не обмежуються повідомленням лише про перше з них та передбачає повідомлення судом про кожне наступне судове засідання, що не залежить від того чи отримала сторона спору відповідне повідомлення про попереднє судове засідання, чи відмовилась від отримання цього повідомлення, чи з?явився певний учасник на попереднє судове засідання, чи ні.

До такого висновку щодо застосування норм процесуального права дійшов Верховний Суд, виклавши його, зокрема у постанові від 03.04.2024 року у справі №522/10139/17. Так, застосувавши практику Європейського суду з прав людини як джерело права відповідно до положень частини четвертої статті 10 ЦПК України, Верховний Суд зазначив, що статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не можна тлумачити як таку, що встановлює певну форму обслуговування судової кореспонденції, або визначає конкретну форму вручення документів (дивитись, наприклад, рішення ЄСПЛ від 27 червня 2017 року у справі "Лазаренко та інші проти України" (Lazarenko and others v. Ukraine), заява № 70329/12 та 5 інших заяв, п. 37; від 23 травня 2016 року у справі "Авотіньш проти Латвії" (Avotins v. Latvia), заява № 17502/07, пункт 119; від 03 жовтня 2017 року у справі "Віктор Назаренко проти України" (Viktor Nazarenko v. Ukraine), заява № 18656/13, п. 36).

Але кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною та надати власні зауваження з цього приводу. Нездійснення цього ставить під загрозу впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яка ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свої думки щодо кожного документа в матеріалах справи (дивитись, наприклад, вже згадане рішення у справі "Лазаренко та інші проти України", п. 36; рішення у справі "Віктор Назаренко проти України", п. 36; рішення від 06 лютого 2001 року у справі "Беер проти Австрії" (Beer v. Austria), заява № 30428/96, п.п. 17-18).

Загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу та вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було проінформовано про цей факт. Невручення стороні належним чином судових документів може позбавити його або її можливості захищати себе у провадженні. Позбавлення сторони спору можливості надати свої зауваження щодо нього порушує принцип рівності сторін, а відтак й пункт 1 статті 6 Конвенції (дивитись, наприклад, вже згадане рішення у справі "Лазаренко та інші проти України", п.п. 37, 43-44; рішення у справі "Віктор Назаренко проти України", п.п. 36, 47-49).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що національне законодавство може передбачати можливість вибору засобів повідомлення сторін спору, але на національні суди покладається обов`язок з`ясувати чи були їхні сповіщення завчасно отримані сторонами (дивитись, наприклад, рішення від 31 травня 2016 року у справі "Ганкін та інші проти Росії" (Gankin and Others v. Russia), заява № 2430/06 та інші, пункт 36), (пункти 98-101 постанови).

Із матеріалів с прави вбачається, що вона перебуває у провадженні Херсонського міського суду Херсонської області з першого травня 2024 року.

Відкривши ухвалою від 01.05.2024 року провадження у справі, суд першої інстанції визначив проведення розгляду справи в порядку загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 21 травня 2024року. У наступному підготовче засідання тричі (21.05.2024, 19.06.2024, 27.08.2024) відкладалося за клопотаннями відповідача ОСОБА_1 чи його представників, а 15.10.2024 року підготовче засідання не відбулося у зв`язку з артилерійськими обстрілами міста Херсона (а. с.35,47,50.57,61,76,87).

Про дату, час і місце підготовчого та судового засідання відповідач ОСОБА_1 повідомлявся судом шляхом направлення на зазначену ним в заяві від 20 травня 2024 року адресу. Інформація про вручення судових повісток ОСОБА_1 та чи були повістки відправлені рекомендованим листом в матеріалах справи відсутня, за винятком повістки про виклик в підготовче засідання, призначене на 27.08.2024 року, яка повернулася на адресу суду без вручення з відміткою про те, адресат за вказаною адресою не проживає (а. с.86).

Отже, судова повістка в підготовче засідання, призначене на 27.08.2024 року, вважається врученою відповідачеві ОСОБА_1 відповідно до вимог пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України.

ОСОБА_1 жодного разу в судові (підготовчі) засідання не з`явився, своїх заперечень проти позову у письмовому відзиві не викладав. Не надходили такі заперечення і від представників відповідача, якими у цій справі були адвокати Яковенко С.М. на підставі ордера, виданого 18.06.2024 року, та ОСОБА_11 на підставі ордера, виданого 26.08.2024року (а. с. 57-60, 76-80).

Представники відповідача Соловйова І.Л. повідомлялися судом про день, час та місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток до їхніх електронних кабінетів, як це передбачено частинами п`ятою, шостою статті 14 та частиною шостою статті 128 ЦПК України.

Той факт, що судові повістки направлялися судом до електронних кабінетів адвокатів, в тому числі адвоката Яковенка С.М., підтверджено інформацією, отриманою із підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, відповідно до якої судові повістки про виклик в підготовче засідання, призначене на 18.11.2024року, доставлені до електронних кабінетів адвокатів, в тому числі адвоката Яковенка С.М., 15.10.2024 року, а про виклик в судове засідання, призначене на 17.12.2024 року-21.11.2024року.

Відповідно до частини п`ятої статті 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

З огляду на викладене, відповідач ОСОБА_1 (як і його представники) є повідомленим про дату, час та місце розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не забезпечив участь відповідача в судовому засіданні, а неявка Соловйова І.Л., який має представників, в судове засідання не може бути підставою для розгляду справи у його відсутність, колегія суддів не приймає до уваги як такі, що не ґрунтуються на нормах процесуального права.

Так, наслідки неявки в судове засідання учасника справи регулює стаття 223 ЦПК України, відповідно до положень якої підставою для відкладення розгляду справи є неявка учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Так, ОСОБА_1 та його представник- адвокат Яковенко С.М. не повідомили суд про причину неявки в судове засідання, а інший представник адвокат Радченко Ю.О. хоча і з`явилася для участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, однак початку судового засідання, який відбувся на 9 хвилин пізніше призначеного судом часу, не дочекалася, хоча як вбачається із протоколу судового засідання, суд вживав заходів для зв`язку з нею (а. с.128-131).

Не надходили від адвоката Радченко Ю.О. і заяви щодо виникнення технічних проблем, що унеможливили її участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції чи щодо наявних обставин, які спонукають її не брати участь в судовому засіданні через відтермінування його початку. При цьому колегія суддів вважає за необхідне врахувати, що відтермінування початку судового засідання на 9 хвилин є незначним, а учасники справи не могли розраховувати на те, що за цей час (9 хвилин) суд розгляне справу та судове засідання закінчиться.

Таким чином суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що суд першої інстанції не допустив порушень процесуального законодавства, які призвели до неправильного вирішення спору, що виник між сторонами, а доводи апеляційної скарги, в тому числі і в частині розгляду справи за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, спростовані матеріалами справи та є надуманими, тому підстави для скасування ухваленого судом рішення на підставі пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України відсутні.

Інших доводів та доводів щодо законності і обґрунтованості висновків суду першої інстанції по суті спору апеляційна скарга не містить, як не містить скарга і посилання на нові докази, які не були дослідженні судом першої інстанції, однак підлягають дослідженню апеляційним судом згідно з частиною третьою статті 367 ЦПК України.

Здійснивши перегляд справи в межах визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Радченко Юлія Олександрівна, залишити без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 грудня 2024 року- без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В.Пузанова

Судді Л.В.Базіль

С.В.Радченко

Повний текст постанови складено 12 березня 2025 року

Суддя Л.В.Пузанова