Житомирський апеляційний суд
Справа №279/5550/24 Головуючий у 1-й інст. Коваленко В. П.
Категорія 80 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.

за участю секретаря

судового засідання Драч Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №279/5550/24 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Немировська Ольга Валеріївна

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 21 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Коваленко В.П.

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати протиправною бездіяльність Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» AT «Укрзалізниця» щодо невиплати середнього заробітку помічника машиніста виробничого підрозділу локомотивного депо Коростень регіональної філії «Південно-західна залізниця «AT «Укрзалізниця» ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зник безвісти 24.03.2024 року під час виконання обов`язку військової служби при захисті Батьківщини, на банківський картковий рахунок його дружини ОСОБА_1 та зобов`язати проводити виплату нарахованого середнього заробітку помічника машиніста виробничого підрозділу локомотивного депо Коростень регіональної філії «Південно-західна залізниця» AT «Укрзалізниця» ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на банківський картковий рахунок його дружини ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , НОМЕР_2 ) на строк до дня, наступного за днем появи ОСОБА_2 після визнання безвісно відсутнім або до дня оголошення судом ОСОБА_2 померлим.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що її чоловік - ОСОБА_2 , перебуває на посаді помічника машиніста тепловоза дільниці експлуатації локомотивів виробничого підрозділу локомотивне депо Коростень регіональної філії «Південно-західна залізниця» AT «Укрзалізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця»), де працює із 26.09.2000 року по теперішній час.

27 липня 2023 року він був мобілізований на військову службу в ЗСУ за призовом під час мобілізації на особливий період. З 28.09.2023 року проходив військову службу в в/ч НОМЕР_3 .

Вказувала, що відповідно до сповіщення ІНФОРМАЦІЯ_2 № 3/1772 від 01.04.2024 року старший сержант в/ч НОМЕР_3 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зник безвісти 24.03.2024 року під час виконання обов`язку військової служби при захисті Батьківщини.

У витягу із Наказу командира військової частини НОМЕР_3 № 1319-ОД від 29.04.2024 року вказано, що «24 березня 2024 року, під час безпосередньої участі у бойових діях, пов`язаних з захистом Батьківщини, стримуванням і відсіччю збройної агресії російської федерації проти України поблизу населеного пункту Костянтинівка Мар`їнської міської громади Покровського району Донецької області зник безвісти старший сержант ОСОБА_2 , номер обслуги 2 зенітно-ракетного відділення 2 зенітно-ракетного взводу зенітної ракетно-артилерійської батареї військової частини НОМЕР_3 . В списках серед поранених та загиблих не значиться».

Зазначала, що у зв`язку з набранням чинності 19 липня 2022 року Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», внесено зміни до частини третьої статті 119 КЗпП України, відповідно до яких скасована вимога до роботодавців в частині збереження середнього заробітку за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.

Відповідно до довідки про доходи № ТЧ-7-10/396, виданої відповідачем 19.04.2024 року, довідки про доходи № ТЧ-7 ПЗЗ-01-3/733, виданої відповідачем 29.08.2024 року за ОСОБА_2 зберігається місце роботи, посада та нарахування середнього заробітку за місцем роботи на час його військової служби за призовом під час мобілізації.

Вказувала, що 18.04.2024 року вона звернулася до відповідача із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку її чоловіка ОСОБА_2 на її банківський рахунок , як дружини, однак листом № ТЧ-7-10/404, від 22.04.2024 року їй було відмовлено у задоволенні вищевказаної заяви, зазначивши, що середній заробіток, який збережено за ОСОБА_2 , виплачується на підставі рішення правління AT «Укрзалізниця» від 15.08.2022 року, яким не передбачено виплату середнього заробітку мобілізованого працівника іншим особам, крім самого працівника.

Вважає, що вона як дружина зниклого безвісти військовослужбовця під час виконання обов`язку військової служби при захисті Батьківщини, має гарантоване законом право на отримання його середнього заробітку на підприємстві за місцем його роботи на час призову на строк до дня, наступного за днем появи ОСОБА_2 після визнання безвісно відсутнім або до дня оголошення судом ОСОБА_2 померлим.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 21 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням позивач через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що її чоловік - ОСОБА_2 , перебуває на посаді помічника машиніста тепловоза дільниці експлуатації локомотивів виробничого підрозділу локомотивне депо Коростень регіональної філії «Південно-західна залізниця» AT «Укрзалізниця», де працює із 26.09.2000 року по теперішній час.

27 липня 2023 року він був мобілізований на військову службу в ЗСУ за призовом під час мобілізації на особливий період. З 28.09.2023 року проходив військову службу в в/ч НОМЕР_3 .

Вказує, що відповідно до сповіщення ІНФОРМАЦІЯ_2 № 3/1772 від 01.04.2024 року старший сержант в/ч НОМЕР_3 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зник безвісти 24.03.2024 року під час виконання обов`язку військової служби при захисті Батьківщини. Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_3 № 1319-ОД від 29.04.2024 року вказано, що «24 березня 2024 року, під час безпосередньої участі у бойових діях, пов`язаних із захистом Батьківщини, стримуванням і відсіччю збройної агресії російської федерації проти України поблизу населеного пункту Костянтинівка Мар`їнської міської громади Покровського району Донецької області зник безвісти старший сержант ОСОБА_2 , номер обслуги 2 зенітно-ракетного відділення 2 зенітно-ракетного взводу зенітної ракетно-артилерійської батареї військової частини НОМЕР_3 . В списках серед поранених та загиблих не значиться».

Звертає увагу, що за працівниками, направленими для проходження базової військової служби, призваними на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за конкрактом, у тому числі шляхом укладення нового конкракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У зв`язку з набранням чинності 19 липня 2022 року Законом України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», внесено зміни до частини третьої статті 119 КЗпП України, відповідно до яких скасована вимога до роботодавців в частині збереження середнього заробітку за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за конкрактом, у тому числі шляхом укладення нового конкракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.

Вказує, що з метою соціального захисту працівників-залізничників правління АТ «Укрзалізниця» скористалось правом, передбаченим ст. 9-1 КЗпП України, і 15.08.2022 ухвалило рішення за рахунок власних коштів зберігати середній заробіток (але не більше розміру двох мінімальних заробітних плат, встановлених в Україні на дату розрахунку) мобілізованим працівникам. Зазначеним рішенням правління також встановлено, що обчислення середнього заробітку необхідно проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабміну від 08.02.1995 №100.

Так, відповідно до довідки про доходи №ТЧ-7-10/396 від 19.04.2024 та довідки про доходи №ТЧ-7 ПЗЗ-01-3/733 від 29.08.2024 року, виданих відповідачем, за ОСОБА_2 зберігається місце роботи, посада та нарахування середнього заробітку за місцем роботи на час військової служби за призовом під час мобілізації.

Зазначає, що вона звернулася до відповідача із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку її чоловіка ОСОБА_2 на її банківський рахунок , як дружини, однак листом № ТЧ-7-10/404, від 22.04.2024 року їй було відмовлено у задоволенні вищевказаної заяви, зазначивши, що середній заробіток, який збережено за ОСОБА_2 , виплачується на підставі рішення правління AT «Укрзалізниця» від 15.08.2022 року і не передбачено виплату середнього заробітку мобілізованого працівника іншим особам, крім самого працівника.

30 квітня 2024 року скаржник звернулася до голови правління АТ «Укрзалізниця» із скаргою на бездіяльність відповідача, яку було направлено засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» з описом вкладення та кур`єрською доставкою №204, яку вручено особисто адресату 08.05.2024 року, але відповіді не надано.

Звертає увагу, що п.7 Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 р. №884 передбачено, що виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а вразі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

Частиною 9 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Норми трудового законодавства, які регулюють такі зобов`язання роботодавця, не передбачають обов`язку роботодавця здійснювати такі виплати, однак постанова Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року №884, яка регулює схожі правовідносини, передбачає можливість проведення виплат грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців, зокрема-дружині. Вказане дозволяє зробити висновок про те, що норми, які регулюють виплату грошового забезпечення роботодавцем середнього заробітку працівнику, якого було призвано на військову службу під час мобілізації, містять прогалину в частині вирішення питання про отримання середнього заробітку його дружиною, що мають істотне значення.

Тому, на її думку, є можливим та доцільним застосування до спірних правовідносин положення п. 7 «Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року №884 за аналогією.

Вказує, що вона як дружина зниклого безвісти військовослужбовця під час виконання обов`язку військової служби при захисті Батьківщини, має гарантоване законом право на отримання його середнього заробітку на підприємстві за місцем його роботи на час призову на строк до дня, наступного за днем появи ОСОБА_2 після визнання безвісно відсутнім або до дня оголошення судом останнього померлим.

Зазначає, що необхідність інституту аналогії (аналогії права та аналогії закону) випливає з того, що закон призначений для його застосування в невизначеному майбутньому, але законодавець, встановлюючи регулювання, не може охопити всі життєві ситуації, які можуть виникнути. Крім того, життя перебуває у постійному русі, змінюється і розвивається, внаслідок чого виникають нові життєві ситуації, які законодавець не міг передбачити під час ухвалення закону.

Суд застосовує аналогію закону і аналогію права тоді, коли на переконання суду певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні.

На її думку, зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права. ВП ВС неодноразово застосовувала аналогію у процесуальному праві. Саме застосування аналогії у процесуальному праві в певних випадках дає змогу ухвалити справедливе рішення.

Вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи справу, не врахував та не застосував ні норми ст. 60,61 Сімейного кодексу, ні ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, на які вона посилалась, та не обґрунтував свою відмову у задоволенні позовних вимог у своєму рішенні, чим порушив норми матеріального права.

Представник відповідача скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 21 листопада 2024 року - без змін.

На спростування доводів апеляційної скарги вказує, що чоловік позивача перебував у трудових відносинах з відповідачем з 26.09.2000 року та з 27.07.2023 увільнений від роботи у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації, на особливий період до дня фактичної демобілізації зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку.

Відповідно до Закону України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» з 19 липня 2022 року роботодавець звільнений від обов`язку збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади.

Натомість, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України.

Однак, АТ «Укрзалізниця» з метою соціального захисту працівників-залізничників, рішенням правління від 15.08.2022 (протокол №Ц-54/73 Ком.т.) ухвалила збереження за рахунок коштів АТ «Укрзалізниця» середнього заробітку (але не більше розміру двох мінімальних заробітних плат, встановлених в Україні на дату розрахунку) працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятим на військову службу за контрактом, під час особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.

На виконання вищевказаного протоколу, відповідачем щомісячно на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 проводиться перерахування коштів в розмірі середнього заробітку.

Вказує, що вищевказаним рішенням правління ухвалено додаткові пільги тільки працівникам залізниці щодо збереження за рахунок коштів АТ «Укрзалізниця» середнього заробітку (але не більше розміру двох мінімальних заробітних плат, встановлених в Україні на дату розрахунку). Виплата середнього заробітку працівника залізниці членам його сім`ї даним рішенням не передбачена.

Лише за особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через банки/небанківських надавачів платіжних послуг, які отримали право на відкриття і ведення обслуговування рахунків відповідно до Закону України «Про платіжні послуги», поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Станом на теперішній час у відповідача відсутня письмова згода (заява) ОСОБА_2 про перерахування середнього заробітку на банківський рахунок його дружини.

В разі виплати заробітної плати на рахунок дружини без особистої письмової згоди працівника та враховуючи, що відповідно до статті 25 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено заборона будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, відповідач відповідно до статті 36 цього Закону несе відповідальність за порушення законодавства про оплату праці, а саме винні особи притягуються до дисциплінарної, матеріальної, адміністративної та кримінальної відповідальності згідно з законодавством.

Вказує, що до даних правовідносин не можливо застосувати аналогію закону, на яку посилається позивач в своїй апеляційній скарзі, оскільки порядок виплати заробітної плати працівнику чітко врегульовано Законом України «Про оплату праці», Кодексом законів про працю України та іншими законами. Отже, у даному конкретному випадку спірні відношення врегульовані конкретними правовими нормами, тобто немає підстав для застосування аналогії.

До того ж, залізниця не обмежує права позивача щодо використання права спільної сумісної власності, в даному випадку заробітної плати ОСОБА_2 , якщо позивач має доступ до банківської карти свого чоловіка, тоді відповідно може отримати дані кошти безпосередньо у будь-якому банкоматі чи відділенні АТ «Ощадбанк».

Разом з цим, питання стосовно виплати заробітної плати ОСОБА_2 на розрахунковий рахунок дружини, можливо вирішити лише у випадку появи ОСОБА_2 (заява про перерахування середнього заробітку на банківський рахунок його дружини) або оголошення судом померлим (отримання заробітної плати в порядку спадкування).

Представник позивача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити, рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 21 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач в судове засідання не з`явилася, хоча про дату час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності особи, яка не з`явилася в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення із таких підстав.

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з відповідачем АТ «Укрзалізниця» з 26.09.2000 року відповідно до наказу №49 від 26.09.2000. З 27 липня 2023 року увільнений від роботи у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації (а.с.15).

Згідно довідки заступника командира в/ч НОМЕР_3 від 24.04.2024 ОСОБА_2 з 28.09.2023 року перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_3 (а.с.12).

Відповідно до довідки командира в/ч НОМЕР_3 , в період з 01.10.2023 року по 25.03.2024 року ОСОБА_2 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в н.п. Авдіївка, Авдіївська ТГ, Покровський район, Донецька область (а.с.10).

Як вбачається із сповіщення сім`ї №з/1772 від 01 квітня 2024 року, ОСОБА_2 , номер обслуги 2 відділення 2 взводу зенітної ракетно-артилерійської батареї в/ч НОМЕР_3 , зник безвісти 24.03.2024 року поблизу АДРЕСА_1 під час виконання обов`язку військової служби при захисті Батьківщини (а.с. 9).

Відповідно до витягу із наказу командира в/ч НОМЕР_3 від 29.04.2024 року про результати службового розслідування за фактом зникнення безвісти військовослужбовця військової служби за мобілізацією старшого сержанта ОСОБА_2 , військовослужбовець військової служби за мобілізацією старший сержант ОСОБА_2 вважається зниклим безвісти з 24 березня 2024 року поблизу населеного пункту Костянтинівка Мар`їнської міської громади Покровського району Донецької області, під час виконання службових (бойових) завдань за призначенням із забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України (а.с.13-14).

AT «Укрзалізниця» з метою соціального захисту працівників-залізничників, рішенням правління від 15.08.2022 (протокол № Ц-54/73 Ком.т.) ухвалила зберегти за рахунок коштів AT «Укрзалізниця» середній заробіток (але не більше розміру двох мінімальних заробітних плат, встановлених в Україні на дату розрахунку) таким працівникам: призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятим на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, контракту добровольця Сил територіальної оборони Збройних Сил України, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення (а.с.56).

Відповідачем - AT «Укрзалізниця» щомісячно на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_4 відкритий в AT «Ощадбанк», проводиться перерахування коштів в розмірі середнього заробітку (а.с.16,17).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що середній заробіток, який збережено за ОСОБА_2 , виплачується на підставі рішення правління AT «Укрзалізниця» від 15.08.2022 року, яким не передбачено виплату середнього заробітку мобілізованого працівника іншим особам, крім самого працівника, тому відсутні підстави для застосування аналогії закону, на яку посилається позивач, щодо схожості спірних правовідносин з пунктом 7 «Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 р. № 884 яким передбачено, що виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

Такий висновок суду є вірним, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, які передбачені Конституцією та законами України.

Частинами першої третьою статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України в Україні із 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє станом на сьогодні.

Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 перебуває на посаді помічника машиніста тепловоза дільниці експлуатації локомотивів виробничого підрозділу локомотивне депо Коростень регіональної філії «Південно-західна залізниця» AT «Укрзалізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця»), де працює із 26.09.2000 року по теперішній час.

27 липня 2023 року він був мобілізований на військову службу в ЗСУ за призовом під час мобілізації на особливий період. З 28.09.2023 року проходив військову службу в в/ч НОМЕР_3 .

Згідно з частиною 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, які проходять базову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».

Так, частина 3 статті 119 КЗпП України (у старій редакції) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19 липня 2022 року, внесено зміни та у частині третій статті 119 КЗпП України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Із набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» відбулись зміни у регулюванні трудових відносин за участі працівників призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом. Так, з 19 липня 2022 року роботодавець звільнений від обов`язку збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади.

Однак, AT «Укрзалізниця» з метою соціального захисту працівників-залізничників, рішенням правління від 15.08.2022 (протокол № Ц-54/73 Ком.т.) ухвалила зберегти за рахунок коштів AT «Укрзалізниця» середній заробіток (але не більше розміру двох мінімальних заробітних плат, встановлених в Україні на дату розрахунку) таким працівникам: призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятим на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, контракту добровольця Сил територіальної оборони Збройних Сил України, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.

Вищевказаним рішенням правління ухвалено додаткові пільги тільки працівникам залізниці щодо збереження за рахунок коштів AT «Укрзалізниця» середнього заробітку (але не більше розміру двох мінімальних заробітних плат, встановлених в Україні на дату розрахунку).

Виплата середнього заробітку працівника залізниці членам його сім`ї, даним рішенням не передбачена.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про оплату праці» виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам.

За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через банки/небанківських надавачів платіжних послуг, які отримали право на відкриття і ведення обслуговування рахунків відповідно до Закону України «Про платіжні послуги», поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

Згідно статті 25 Закону України «Про оплату праці» забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством.

Колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що середній заробіток, який збережено за ОСОБА_2 , виплачується на підставі рішення правління AT «Укрзалізниця» від 15.08.2022 року, яким не передбачено виплату середнього заробітку мобілізованого працівника іншим особам, крім самого працівника. Тому відсутні підстави для застосування аналогії закону, на яку посилається скаржник в позові та апеляційній скарзі, щодо схожості спірних правовідносин з пунктом 7 «Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 р. №884 яким передбачено, що виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач безпідставно відмовив у задоволенні її заяви про нарахування та виплату середнього заробітку її чоловіка на її банківський картковий рахунок як дружини, колегія суддів відхиляє як безпідставні з огляду на інші обставини справи.

Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду апелянтом не надано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Немировська Ольга Валеріївна, залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 21 листопада 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 березня 2025 року.

Головуючий Судді