Провадження № 2/369/797/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І. О.,

при секретарі Херенковій К. К.,

за участю:

прокурора Немцева Є.Г.,

відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника відповідачів ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали цивільної справи №369/12431/21 за позовом заступника керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Білогородської сільської територіальної громади Бучанського району Київської області до Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про усунення перешкод користування майном, шляхом скасування наказу, рішення про державну реєстрацію права власності, повернення земельної ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року заступник керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Білогородської сільської територіальної громади Бучанського району Київської області звернувся до суду з позовом до Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про усунення перешкод користування майном, шляхом скасування наказу, рішення про державну реєстрацію права власності, повернення земельної ділянки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що на підставі рішень органу місцевого самоврядування відповідачам ОСОБА_1 і ОСОБА_6 було передано у власність земельні ділянки для ведення сільського господарства з кадастровими номерами :01:009:5208 та :01:009:5205 відповідно. В подальшому ОСОБА_6 відчужила на користь ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :01:009:5205.

В такому ж порядку ОСОБА_5 отримав земельну ділянку з кадастровим номером :01:009:5289, а ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером :01:009:5204. В подальшому зазначені земельні ділянки також були відчужені на користь ОСОБА_1 . В подальшому цільове призначення зазначених земельних ділянок було змінене. Проте, позивач вважає, що така передача земельних ділянок та зміна цільового призначення незаконна, оскільки не можуть бути передані у власність землі водного фонду.

Враховуючи наведене, позивач просить суд:

?усунути перешкоди у здійсненні Білогородською СТГ права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду з кадастровим номером :01:009:5208 площею 0,99 га, яка розташована на території Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області (далі Білогородська сільська рада) шляхом визнання незаконним та скасування рішення п`ятдесятої сесії VII скликання Білогородської сільської ради від 06 березня 2020 року № 649/61;

?усунути перешкоди у здійсненні Білогородською СТГ права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду з кадастровим номером :01:009:5205 площею 0,99 га, яка розташована на території Білогородської сільської ради шляхом визнання незаконним та скасування рішення п`ятдесятої сесії VII скликання Білогородської сільської ради від 06 березня 2020 року № 649/42;

?усунути перешкоди у здійсненні Білогородською СТГ права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду з кадастровим номером :01:009:5289 площею 0,99 га, яка розташована на території Білогородської сільської ради шляхом визнання незаконним та скасування рішення п`ятдесятої сесії VII скликання Білогородської сільської ради від 06 березня 2020 року № 649/41;

?усунути перешкоди у здійсненні Білогородською СТГ права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду з кадастровим номером :01:009:5204 площею 0,99 га, яка розташована на території Білогородської сільської ради шляхом визнання незаконним та скасування рішення п`ятдесятої сесії VII скликання Білогородської сільської ради від 06 березня 2020 року № 649/34;

?усунути перешкоди у здійсненні Білогородською СТГ права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду, які розташовані в адміністративних межах Білогородської сільської ради шляхом скасування рішення п`ятдесятої сесії VII скликання Білогородської сільської ради від 22 жовтня 2020 року за № 779/4 про зміну цільового призначення земельних ділянок ОСОБА_1 та рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень:

№ 51739027 від 23 березня 2020 року з одночасним припиненням права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:009:5208 площею 0,99 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану на території Білогородської сільської ради;

№ 51832673 від 31 березня 2020 року з одночасним припиненням права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:009:5205 площею 0,99 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану на території Білогородської сільської ради;

№ 51833051 від 31 березня 2020 року з одночасним припиненням права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:009:5289 площею 0,99 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану на території Білогородської сільської ради;

№ 51858538 від 02 квітня 2020 року з одночасним припиненням права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:009:5204 площею 0,99 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану на території Білогородської сільської ради;

усунути перешкоди у здійсненні Білогородською СТГ права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду з кадастровими номерами :01:009:5208, :01:009:5205, :01:009:5289, :01:009:5204 шляхом їх повернення на користь Білогородської СТГ з незаконного володіння ОСОБА_1

Києво-Святошинський районний суд Київської області рішенням від 15 грудня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року, відмовив у задоволенні позову.

Верховний Суд постановою від 31 травня 2023 року касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи судові рішення, Верховний Суд керувався тим, що суди попередніх інстанцій всупереч вимогам частин другої та третьої статті 89 ЦПК України не надали належної оцінки всім зібраним у справі доказам у цілому, зокрема листам ДП «Державний картографо-геодезичний фонд України» та Басейного управління водних ресурсів Середнього Дніпра та Центральної геодезичної обсерваторії імені Б. Срезневського, згідно з якими зміна цільового призначення зазначених земельних ділянок проведена з порушенням вимог чинного законодавства, а використання меліорованих земель не за цільовим призначенням призведе до порушення підземної мережі дренажної системи та працездатності меліоративної системи в цілому; не оцінили належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову прокурора.

Також суди не надали належної оцінки листам Державного агентства водних ресурсів України від 19 липня 2021 року № 01-12/910, Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського (ЦГО) від 16 липня 2021 року № 991-002-1251/991-08-68, Державного підприємства «Державний картографо-геодезичний фонд України» Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 06 липня 2021 року № 24, згідно з якими спірні земельні ділянки накладаються на землі водного фонду, а саме на водну поверхню та 50-ти метрову прибережну захисну смугу середньої річки Ірпінь і 25 метрові прибережні захисні смуги каналів; розташовані в межах нормативної прибережної захисної смуги річки Ірпінь (ширина 50 метрів) на відстані 42-48 метрів від урізу води, а відповідачем на спростування зазначеного в листах не надано будь-яких доказів. Згідно з листом Басейного управління водних ресурсів Середнього Дніпра від 19 липня 2021 року № 01-12/910 межі прибережної захисної смуги не встановлені окремим проектом землеустрою. Відсутність проекту землеустрою встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом, що узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі № 545/1847/20 (провадження № 61-8128св22). Проте вказана обставина також залишилася поза увагою судів попередніх інстанцій.

Ухвалою від 03 липня 2023 року Києво-Святошинський районний суд Київської області прийняв справу до розгляду.

У серпні 2023 року Білогородська сільська рада Бучанського району Київської області надала відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого посилається на те, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Однак наявність жодної з зазначених підстав позивач у визначеному законом порядку не довів.

В судовому засіданні прокурор позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі та їх представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, просили суд відмовити в позові.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд встановив, що Рішенням п`ятдесятої сесії VII скликання Білогородської сільської ради від 06 березня 2020 року № 649/61 ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:5208 площею 0,99 га у селі Білогородка для ведення особистого селянського господарства та передано її у власність зазначеній особі.

Рішенням п`ятдесятої сесії VII скликання Білогородської сільської ради від 06 березня 2020 року № 649/42 ОСОБА_6 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:5205 площею 0,99 га у селі Білогородка для ведення особистого селянського господарства та передано її у власність зазначеній особі.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31 березня 2020 року ОСОБА_6 відчужила земельну ділянку з кадастровим номером :01:009:5205 на користь ОСОБА_1 .

Рішенням п`ятдесятої сесії VII скликання Білогородської сільської ради від 06 березня 2020 року № 649/41 ОСОБА_5 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:5289 площею 0,99 га у селі Білогородка для ведення особистого селянського господарства та передано її у власність зазначеній особі.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31 березня 2020 року ОСОБА_5 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером :01:009:5289 на користь ОСОБА_1 .

Рішенням п`ятдесятої сесії VII скликання Білогородської сільської ради від 06 березня 2020 року № 649/34 ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:5204 площею 0,99 га у селі Білогородка для ведення особистого селянського господарства та передано її у власність зазначеній особі.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02 квітня 2020 року ОСОБА_2 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером :01:009:5204 на користь ОСОБА_1 .

Відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником земельних ділянок з кадастровими номерами :01:009:5208, :01:009:5205, :01:009:5289, :01:009:5204 є ОСОБА_1 .

Рішенням Білогородської сільської ради від 22 жовтня 2020 року № 779/4 змінено цільове призначення земельних ділянок з кадастровими номерами :01:009:5208, :01:009:5205, :01:009:5289, :01:009:5204 на землі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Згідно з листами Басейнового управління водних ресурсів Середнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України від 19 липня 2021 року № 01-12/910, Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського (ЦГО) від 16 липня 2021 року № 991-002-1251/991-08-68, Державного підприємства «Державний картографо-геодезичний фонд України» Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 06 липня 2021 року № 24, земельні ділянки з кадастровими номерами :01:009:5208, :01:009:5205, :01:009:5289, :01:009:5204 накладаються на землі водного фонду, а саме на водну поверхню та 50-ти метрову прибережну захисну смугу середньої річки Ірпінь і 25 метрові прибережні захисні смуги каналів. Земельні ділянки із кадастровими номерами :01:009:5208, :01:009:5205, :01:009:5204 розташовані в межах нормативної прибережної захисної смуги річки Ірпінь (ширина 50 метрів) на відстані 42-48 метрів від урізу води. Водний об`єкт, що розташований поряд із земельними ділянками із кадастровими номерами :01:009:5208, :01:009:5205, :01:009:5289, :01:009:5204 це природний водний об`єкт, річка Ірпінь, права притока річки Дніпро (Київське водосховище).

Відповідно до висновку експертів від 05 грудня 2024 року №3047/24-41 земельні ділянки із кадастровими номерами :01:009:5208, :01:009:5205, :01:009:5289, :01:009:5204 розташовані поза межами прибережної захисної смуги річки Ірпінь в межах села Білогородка Бучанського району Київської області. Вказані земельні ділянки на час проведення експертизи за основним цільовим призначенням належать до категорії земель житлової та громадської забудови, цільове призначення вказаних земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Звертаючись до суду з цим позовом, заступник керівника прокуратури посилається на те, що спірні об`єкти нерухомого майна належать до земель водного фонду.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України). Залежно від обставин справи вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку суд може кваліфікувати як негаторний позов.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14 вирішувалось питання визначення належного способу захисту права власності на земельну ділянку водного фонду та зроблено висновок, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу. Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку варто розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.

Таким чином, належним та ефективним способом захисту прав власності на землі водного фонду є негаторний позов про повернення земельної ділянки, який може бути пред`явленим упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду і на вказану вимогу не поширюється позовна давність. Також належним способом захисту є визнання незаконним та скасування рішень Білогородської сільської ради.

Згідно зі статтею 1 ВК України прибережна захисна смуга частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.

Згідно з листами Басейнового управління водних ресурсів Середнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України від 19 липня 2021 року № 01-12/910, Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського (ЦГО) від 16 липня 2021 року № 991-002-1251/991-08-68, Державного підприємства «Державний картографо-геодезичний фонд України» Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 06 липня 2021 року № 24, спірні земельні ділянки накладаються на землі водного фонду, а саме на водну поверхню та 50-ти метрову прибережну захисну смугу середньої річки Ірпінь і 25 метрові прибережні захисні смуги каналів. Водний об`єкт, що розташований поряд із спірними земельними ділянками це природний водний об`єкт, річка Ірпінь, права притока річки Дніпро (Київське водосховище).

Відповідно до статті 84 ЗК України такі землі не можуть передаватись у приватну власність.

У постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила: ...суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права....

Отже, належним способом захисту порушеного права стосовно відновлення порушеного права власності на землі водного фонду, передання у власність яких законом не передбачено, є негаторний позов про усунення перешкод у користуванні майном.

Водночас визнання незаконним та скасування рішень Білогородської сільської ради, усунення перешкод у здійсненні Білогородською СТГ права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду шляхом скасування рішення Білогородської сільської ради про зміну цільового призначення земельних ділянок ОСОБА_1 та рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з одночасним припиненням права приватної власності ОСОБА_1 не є ефективним способом захисту.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово, наприклад, у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, зазначала: ...звернення до суду з вимогою про визнання укладеним договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним за встановлених судами фактичних обставин справи не є належним способом захисту права чи інтересу позивача, що є самостійною підставою для відмови в позові....

Отже, у задоволенні позовних вимог визнання незаконним та скасування рішень Білогородської сільської ради, усунення перешкод у здійсненні Білогородською СТГ права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду шляхом скасування рішення Білогородської сільської ради про зміну цільового призначення земельних ділянок ОСОБА_1 та рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з одночасним припиненням права приватної власності ОСОБА_1 слід відмовити.

Стосовно розгляду позовних вимог за негаторним позовом суд дійшов такого висновку.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про охорону земель» об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Статями 19, 20 ЗК України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема землі сільськогосподарського призначення й землі водного фонду. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Згідно з пунктом «а» статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Відповідно до частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Отже, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації об`єктів водного фонду, виконують певні захисні функції.

Згідно зі статтею 60 ЗК України та статтею 88 ВК України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 6062 ЗК України та статтями 1, 8890 ВК України.

Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених ВК України. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. У межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється пляжна зона, ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води, що включає: території, розташовані між лінією максимального відпливу та лінією максимального напливу хвиль, зареєстрованих під час найсильніших штормів, а також територію берега, яка періодично затоплюється хвилями; прибережні території складені піском, гравієм, камінням, ракушняком, осадовими породами, що сформувалися в результаті діяльності моря, інших природних чи антропогенних факторів; скелі, інші гірські утворення.

Відповідно до статті 61 ЗК України, статті 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Згідно з Порядком визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 (далі Порядок № 486), у межах водоохоронних зон виділяються землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88-91 ВК України. Межі водоохоронних зон визначаються згідно з проектами землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів, крім випадків, встановлених Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», та/або комплексними планами просторового розвитку територій територіальних громад, та/або генеральними планами населених пунктів, які розробляються в порядку, визначеному ЗК України, Законами України «Про землеустрій» і «Про регулювання містобудівної діяльності», зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації на місцевому та регіональному рівні. Назва, склад та зміст проекту землеустрою визначаються замовником з урахуванням характеристик території конкретного об`єкта землеустрою.

Отже, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється спеціальний порядок надання й використання.

Прибережна захисна смуга частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Отже, відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку № 486. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Подібний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц.

Відповідно до статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Статтею 59 ЗК України визначено, громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів).

Цією ж статтею установлено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких їх можуть передавати в користування громадянам органи місцевого самоврядування та виконавчої влади.

Зокрема, землі водного фонду можуть передаватися на умовах оренди лише для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту.

Можливість передачі у приватну власність земель водного фонду законом не передбачена.

Відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

При наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку № 486.

Згідно з листами ДП «Державний картографо-геодезичний фонд України» та Басейного управління водних ресурсів Середнього Дніпра та Центральної геодезичної обсерваторії імені Б. Срезневського спірні земельні ділянки розташовані на заплавних меліорованих землях діючої загальнодержавної осушувально-зволожувальної системи річки Ірпінь із підземною мережею гончарного дренажу. Також у вказаних листах зазначено, що зміна цільового призначення зазначених земельних ділянок проведена з порушенням вимог чинного законодавства. Використання меліорованих земель не за цільовим призначенням призведе до порушення підземної мережі дренажної системи та працездатності меліоративної системи в цілому, що не відповідає Закону України «Про меліорацію земель» і ЗК України.

Згідно з листами Державного агентства водних ресурсів України від 19 липня 2021 року № 01-12/910, Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського (ЦГО) від 16 липня 2021 року № 991-002-1251/991-08-68, Державного підприємства «Державний картографо-геодезичний фонд України» Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 06 липня 2021 року № 24, згідно з якими спірні земельні ділянки накладаються на землі водного фонду, а саме на водну поверхню та 50-ти метрову прибережну захисну смугу середньої річки Ірпінь і 25 метрові прибережні захисні смуги каналів; розташовані в межах нормативної прибережної захисної смуги річки Ірпінь (ширина 50 метрів) на відстані 42-48 метрів від урізу води.

Згідно з листом Басейного управління водних ресурсів Середнього Дніпра від 19 липня 2021 року № 01-12/910 межі прибережної захисної смуги не встановлені окремим проектом землеустрою. Однак, відсутність проекту землеустрою встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом, що узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі № 545/1847/20.

За змістом частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд зауважує, що відомості в зазначених листах про належність спірних земельних ділянок до земель водного фонду не є достатніми доказами для підтвердження того, що спірні земельні ділянки виділені у власність відповідачів всупереч вимогам закону.

Характер спірних правовідносин дає підстави припускати те, що спірні земельні ділянки могли накладатися на визначені законодавством межі земель водного фонду.

З огляду на зазначене в першу чергу підлягали встановленню обставини, чи накладаються (перетинаються) земельні ділянки, що виділені у власність відповідачам, та визначені законодавством межі земель водного фонду.

У такій категорії справ суд самостійно без застосування спеціальних знань не може зробити висновок, чи накладаються земельні ділянки сторін у справі, а отже, суд, керуючись положеннями цивільно-процесуального законодавства, для встановлення істинності у справі та з метою виконання завдань правосуддя, призначив судову експертизу.

За змістом частин першої, другої та третьої статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Відповідно до пункту 6.2 Інструкції про призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 основними завданнями земельно-технічної експертизи є: Основними завданнями земельно-технічної експертизи є:

-визначення фактичного землекористування земельними ділянками, а саме фізичних характеристик земельних ділянок (конфігурації, площі, промірів тощо);

-визначення відповідності фактичного розташування будівель, споруд та інших об`єктів відносно меж земельних ділянок їх розташуванню у відповідній технічній документації;

-визначення відповідності фактичного землекористування в частині порушення меж та накладання земельних ділянок відповідно до правовстановлювальних документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки;

-визначення можливості розподілу (порядку користування) земельними ділянками, розробка варіантів їх розподілу (порядку користування);

-визначення можливих варіантів підходу та проїзду до земельних ділянок, встановлення земельного сервітуту.

Водночас, відповідно до висновку експертів від 05 грудня 2024 року №3047/24-41 земельні ділянки із кадастровими номерами :01:009:5208, :01:009:5205, :01:009:5289, :01:009:5204 розташовані поза межами прибережної захисної смуги річки Ірпінь в межах села Білогородка Бучанського району Київської області. Вказані земельні ділянки на час проведення експертизи за основним цільовим призначенням належать до категорії земель житлової та громадської забудови, цільове призначення вказаних земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Заперечуючи в судовому засіданні проти вказаного вище висновку експерта, прокурор не надав суду іншого висновку судової земельно-технічної експертизи, не скористався своїм правом на постановку питань судовим експертам, які проводили судову-земельно-технічну експертизу на підставі ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 лютого 2024 року, як не надав й інших достатніх доказів на спростування висновку експерта від 05 грудня 2024 року № 3047/24-41.

Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 48, 51, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог заступника керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Білогородської сільської територіальної громади Бучанського району Київської області до Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про усунення перешкод користування майном, шляхом скасування наказу, рішення про державну реєстрацію права власності, повернення земельної ділянки відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

.

Суддя: І. О. Фінагеєва