УХВАЛА

19 лютого 2025 року

місто Київ

справа № 369/11062/17

провадження № 14-7цс25

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Мартєва С. Ю.,

суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Власова Ю. Л., Воробйової І. А., Гриціва М. І., Губської О. А., Єленіної Ж. М., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Погрібного С. О., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Усенко Є. А., Шевцової Н. В.,

перевірила дотримання порядку передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду

цивільної справи за позовом першого заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Фастівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , треті особи: ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання недійсними розпоряджень та повернення майна із чужого незаконного володіння на користь держави

за касаційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 грудня 2022 року, постановлене суддею Дубас Т. В., та постанову Київського апеляційного суду від 25 травня 2023 року, ухвалену колегією суддів у складі Мережко М. В., Поліщук Н. В., Соколової В. В.,

УСТАНОВИЛА:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

1. Перший заступник керівника Київської обласної прокуратури

(далі - прокурор) в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації (далі - КОДА) у грудні 2017 року звернувся до суду з позовом до Києво-Святошинської районної державної адміністрації

(далі - Києво-Святошинська РДА), ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_31 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_29 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , треті особи: ОСОБА_24 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_23 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , про визнання недійсними розпоряджень, витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння.

2. Прокурор обґрунтовував пред`явлений позов тим, що розпорядженням від 06 березня 2009 року № 169 (далі - Розпорядження № 169)

Києво-Святошинська РДА затвердила технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акта на право постійного користування земельною ділянкою та передачу в постійне користування Національному університету біоресурсів і природокористування України (далі - НУБіП України) земельної ділянки площею 373,2166 га, яка розташована в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області, для ведення лісового господарства.

3. Розпорядженням від 21 січня 2010 року№ 273 (далі - Розпорядження № 273) Києво-Святошинська РДА внесла зміни у Розпорядження № 169 та визначила, що в постійне користування НУБіП України передана земельна ділянка загальною площею 373,2166 га, розташована в межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області, з яких для ведення лісового господарства - 361,2836 га (з них 4,6003 га - сіножаті, 351,1644 га - ліси та лісовкриті площі, 3,1356 га - забудовані землі, 2,3833 га - землі під внутрішніми водами), 11,9330 га - землі для ведення підсобного сільського господарства. На підставі цього розпорядження НУБіП України отримав два державні акти на земельні ділянки площею 229,0789 га (для ведення лісового господарства) та площею 11,9330 га (для ведення підсобного сільського господарства).

4. Розпорядженням від 12 грудня 2012 року № 3582

(далі - Розпорядження № 3582) Києво-Святошинська РДА затвердила проєкти землеустрою та передала у власність певному переліку фізичних осіб земельні ділянки в адміністративних межах Чабанівської селищної ради

Києво-Святошинського району Київської областідля ведення індивідуального садівництва. У подальшому ці спірні земельні ділянки були відчужені.

5. Прокурор зазначив, що Розпорядження № 273 прийняте з порушенням законодавства, оскільки проєкт землеустрою щодо відведення у постійне користування НУБіП України земельної ділянки площею 11,9330 га (кадастровий номер :02:002:5003) не розроблявся у порушення вимог статей 116 та 123 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету по земельним ресурсам від 04 травня 1999 року № 43, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 04 червня 1999 року за № 354/3647 (далі - Інструкція про видачу актів на землю), а зміна цільового призначення спірних земельних ділянок відбулася з порушенням статей 3, 22, 30, 84, 122, 149 ЗК України, статей 5 та 57 Лісового кодексу України (далі - ЛК України), Закону України від 09 квітня 1999 року № 586-XIV «Про місцеві державні адміністрації» (далі - Закон № 586-XIV). Така зміна здійснена органом без належних повноважень та погодження КОДА.

6. У зв`язку з тим, що після початку судового провадження спірні земельні ділянки відчужувалися іншим особам, ділилися на окремі земельні ділянки тощо, прокурор уточнив перелік осіб, які є відповідачами та третіми особами у цій справі, та фактично пред`явив позов до Фастівської районної державної адміністрації Київської області (далі - Фастівська РДА), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , треті особи: ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_31 , у якому просив:

- визнати недійсними розпорядження Києво-Святошинської РДА від 21 січня 2010 року № 273 та від 12 грудня 2012 року № 3582;

- витребувати з незаконного володіння на користь держави в особі КОДА земельні ділянки, загальна вартість яких становить 1 407 005,00 грн, що розташовані

в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області, а саме: земельну ділянку ОСОБА_1 площею 0,0907 га (кадастровий номер :02:002:5080); земельну ділянку ОСОБА_3 площею 0,1000 га (кадастровий номер :02:002:5073); земельну ділянку ОСОБА_6 площею 0,1000 га (кадастровий номер :02:002:5074); земельну ділянку ОСОБА_7 площею 0,0907 га (кадастровий номер :02:002:5076); земельну ділянку ОСОБА_8 площею 0,0907 га (кадастровий номер :02:002:5079); земельну ділянку ОСОБА_9 площею 0,0870 га (кадастровий номер :02:002:5097); земельну ділянку ОСОБА_31 площею 0,0918 га (кадастровий номер :02:002:5071); земельну ділянку ОСОБА_10 площею 0,0907 га (кадастровий номер :02:002:5081); земельну ділянку ОСОБА_11 площею 0,1000 га (кадастровий номер :02:002:5100); земельну ділянку ОСОБА_11 площею 0,1000 га (кадастровий номер :02:002:5072); земельну ділянку ОСОБА_12 площею 0,0868 га (кадастровий номер :02:002:5096); земельну ділянку ОСОБА_13 площею 0,0866 га (кадастровий номер :02:002:5098); земельну ділянку ОСОБА_13 площею 0,0868 га (кадастровий номер :02:002:5099); земельну ділянку ОСОБА_14 площею 0,0907 га (кадастровий номер :02:002:5091); земельну ділянку ОСОБА_15 площею 0,0907 га (кадастровий номер :02:002:5075); земельну ділянку ОСОБА_29 площею 0,0907 га (кадастровий номер :02:002:5077); земельну ділянку ОСОБА_17 площею 0,0907 га (кадастровий номер :02:002:5078); земельну ділянку ОСОБА_18 площею 0,0907 га (кадастровий номер :02:002:5082).

7. Спірні земельні ділянки вибули з власності держави поза волею їх належного розпорядника, яким відповідно до змісту статті 122 ЗК України є КОДА, та всупереч законодавству, а тому їх потрібно витребувати із чужого незаконного володіння на підставі статті 388 Цивільного кодексу України

(далі - ЦК України), оскільки повернення спірних земельних ділянок їх законному власнику забезпечить та відновить порушені інтереси держави.

8. Прокурор також зазначив, що КОДА про зазначені порушення раніше не було відомо, оскільки Розпорядження № 273 прийняте без її участі та офіційно не оприлюднене. За захистом порушеного права КОДА до суду не зверталася. Ураховуючи об`єктивні обставини, пов`язані зі складнощами своєчасного виявлення зазначених порушень земельного законодавства та захисту інтересів держави, прокурор вважав, що строк позовної давності пропущений з поважних причин.

Стислий виклад змісту судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

9. Ухвалою від 31 січня 2018 року Києво-Святошинський районний суд Київської області замінив відповідача ОСОБА_31 на відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

10. Ухвалою від 12 липня 2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області залучив як співвідповідача ОСОБА_19 .

11. Ухвалою від 14 травня 2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області залучив як співвідповідача ОСОБА_16 .

12. Ухвалою від 21 вересня 2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області залучив як співвідповідача ОСОБА_2 .

13. Ухвалою від 05 серпня 2021 року Києво-Святошинський районний суд Київської області задовольнив клопотання прокурора про заміну відповідача

Києво-Святошинську РДА на Фастівську РДА.

14. Рішенням від 12 грудня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 25 травня 2023 року, Києво-Святошинський районний суд Київської області відмовив у задоволенні позову.

15. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивував рішення тим, що земельна ділянка надається у постійне користування підприємству, установі, організації з видачею державного акта на право постійного користування землею за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без зміни її цільового призначення на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою, а у разі зміни цільового призначення - на підставі проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробленого та затвердженого в установленому законом порядку.

16. Розпорядження № 273 цим вимогам законодавства не відповідає, оскільки проєкт землеустрою щодо відведення у постійне користування НУБіП України (Відокремлений підрозділ «Боярська лісова дослідна станція») земельної ділянки площею 11,9330 га з кадастровим номером :02:002:5003 для ведення підсобного сільського господарства в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області не розроблявся. Крім того, Києво-Святошинська РДА порушила порядок зміни цільового призначення земельної ділянки, наданої у постійне користування НУБіП України.

17. Прийняття Розпорядження № 273 про внесення змін у Розпорядження № 169 фактично призвело до вилучення неуповноваженим органом виконавчої влади лісової ділянки площею 11,9330 га із загального масиву земель лісогосподарського призначення площею 373,2166 га та незаконної зміни її цільового призначення з категорії земель лісогосподарського призначення на категорію сільськогосподарських земель, зокрема, без погодження органу виконавчої влади з питань лісового господарства. Тобто Розпорядження № 273 суперечить вимогам частини третьої статті 22 ЗК України, за змістом якої для ведення підсобного сільського господарства у користування надаються тільки землі сільськогосподарського, а не лісогосподарського призначення.

18. Також суди першої та апеляційної інстанцій наголосили, що Розпорядження № 3582 про передачу за рахунок лісових земель НУБіП України у приватну власність спірних земельних ділянок є незаконним, оскільки згідно зі статтею 17, частиною першою статті 20, частиною третьою статті 122 та частиною п`ятою статті 149 ЗК України, статтею 21 Закону № 586-XIV районні державні адміністрації взагалі не наділені повноваженнями щодо вилучення, зміни цільового призначення і надання у приватну власність земель лісогосподарського призначення державної форми власності. Отже, Розпорядження № 3582 прийняте всупереч вимогам статей 56, 84 ЗК України, оскільки ним передано у власність лісові земельні ділянки з порушенням встановленого законом порядку та для потреб, не передбачених законом.

19. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Однак Києво-Святошинська РДА прийняла Розпорядження № 3582 про передачу у власність громадян земельних ділянок за рахунок земель НУБіП України без вилучення з постійного користування зазначеної установи у передбаченому законом порядку уповноваженим органом державної влади.

20. Тож Розпорядження № 273 та № 3582 суперечать статтям 6, 14, 19 Конституції України, статтям 3, 13, 17, 20, 22, 56, 57, 84, 116, 118, 122, 123, 141, 149 ЗК України, статті 57 ЛК України, статті 21 Закону № 586-XIV, статтям 1, 2, 20 Закону України від 22 травня 2003 року № 858-IV «Про землеустрій», Інструкції про видачу актів на землю, оскільки ліси взагалі не можуть передаватись у власність для будь-яких цілей (за винятком, передбаченим частиною другою статті 56 ЗК України). Оскільки Києво-Святошинська РДА прийняла спірні розпорядження з порушеннями, то й спірні землі вибули з власності держави поза волею їх належного розпорядника, яким відповідно до вимог статті 122 ЗК України є КОДА.

21. Додатково суди першої та апеляційної інстанцій виснували, що прокурору та КОДА ще у червні 2014 року було відомо про вилучення земельної ділянки площею 11,93 га, яка розташована в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області, та про подальше надання її для потреб працівників університету та інших громадян України. Позов до суду надіслано лише 11 жовтня 2017 року, що свідчить про пропуск позовної давності.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

22. Заступник керівника Київської обласної прокуратури у червні 2023 року із застосуванням засобів поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 травня 2023 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

23. Заявник зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень визначив те, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили оскаржувані рішення без урахування правових висновків, викладениху постановах Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, від 30 травня 2018 року

у справі № 359/2012/15-ц, від 05 червня 2018 року у справі № 359/2421/15, від 06 червня 2018 року у справі № 372/1387/13-ц, від 20 червня 2018 року

у справі № 697/2751/14-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 911/3023/15, від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, від 31 жовтня 2018 року

у справі № 372/1988/15, від 20 листопада 2018 року у справі № 372/2592/15-ц, від 22 січня 2019 року у справі № 916/400/16, від 30 січня 2019 року

у справі № 357/9328/15-ц, від 05 лютого 2019 року у справі № 911/479/18, від 19 травня 2020 року у справі № 303/5411/17, від 20 травня 2020 року

у справі № 310/4139/13, від 17 червня 2020 року у справі № 359/9716/16-ц,

у постанові Верховного Суду України від 07 червня 2017 року

у справі № 910/27025/14, щодо визначення початку перебігу позовної давності,

у тому числі встановлення факту поінформованості про порушення прав того чи іншого органу державної влади.

24. Також заявник вважав, що суд апеляційної інстанції не врахував правового висновку, сформульованого у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 29 травня 2019 року

у справі № 367/2022/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, щодо наявності в особи, від якої як кінцевого набувача земельної ділянки вона повертається її законному власнику, можливості відшкодування відповідних збитків на підставі положень ЦК України.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

25. ОСОБА_14 та ОСОБА_15 14 вересня 2023 року з використанням засобів поштового зв`язку направили до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просили відмовити в її задоволенні, рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін, оскільки касаційна скарга

є необґрунтованою.

26. ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_17 20 вересня 2023 року та ОСОБА_1 21 вересня 2023 року також подали відзиви на касаційну скаргу, у яких зазначили про її необґрунтованість та просили відмовити в задоволенні скарги із залишенням без змін оскаржуваних судових рішень.

27. Інші учасники справи правом на подання відзиву, пояснень на касаційну скаргу не скористалися.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ В СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

28. Ухвалою від 18 серпня 2023 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратурита витребував матеріали цієї справи із суду першої інстанції, а ухвалою від 27 червня 2024 року призначив її до судового розгляду.

29. Ухвалою від 08 січня 2025 року колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на підставі частини четвертої статті 403 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передала справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц та від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, про те, що ефективним способом захисту відповідних порушених прав держави на землі лісового фонду є віндикаційний позов.

Мотиви передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

30. Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду навела такі міркування.

31. Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

32. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України).

33. Колегія суддів наголосила, що аналіз статті 398 ЦК України свідчить про те, що титульним володінням потрібно вважати лише те володіння, яке має відповідну правову підставу: договір з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Об`єктом титульного володіння, на відміну від фактичного володіння, може бути будь-яке майно (у тому числі й нерухоме), не вилучене з цивільного обороту, яке може бути об`єктом приватної власності. Отже, якщо чинним законодавством не передбачена можливість набуття особою у приватну власність земель певної категорії, це означає неможливість отримання такою особою титульного володіння на земельну ділянку.

34. Отже, відповідно до статей 330, 387 та 658 ЦК України право власності дійсного власника майна презюмується і не припиняється із втратою майна, це право підлягає захисту протягом усього часу наявності в особи титулу власника майна.

35. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2021 року

у справі № 359/3373/16-ц виснувала про те, що фізичне зайняття особою, яка не може набути права власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема, фактичним користувачем треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод.

36. Також у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним).

37. Тож, коли немає правової підстави на виникнення в іншої особи титульного володіння на земельну ділянку, ефективним способом правового захисту є усунення перешкод у її користуванні законним володільцем, а не витребування такої ділянки від фактичного володільця.

38. На думку колегії суддів, приписи чинного законодавства щодо неможливості приватним особам заволодіти землями лісового фонду принципово не відрізняються від відповідних приписів щодо земель водного фонду.

39. Так згідно із частинами першою та другою статті 56 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5,00 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Цьому положенню у частині лісів, що належать народу України, кореспондує положення частини першої статті 12 ЛК України.

40. Колегія суддів наголосила, що питання використання земель лісогосподарського призначення як нерухомого майна є питанням публічності правового режиму таких земель, які відповідно до положень статті 13 Конституції України є об`єктом права власності Українського народу. Приписи Конституції України є нормами прямої дії, тому стаття 13 є підставою виникнення права власності Українського народу як титульного володільця.

41. Законодавство України не передбачає підстав для отримання приватною особою статусу титульного володільця землями лісогосподарського призначення, крім випадків, передбачених, зокрема, статтею 12 ЛК України та статтею 56 ЗК України.

42. Щодо земель водного фонду, то за правилами частини першої та другої статті 59 ЗК України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3,00 га). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми.

43. У постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду здійснила аналіз своїх попередніх висновків, зокрема про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України, є неможливим; розташування земель водного фонду свідчить про неможливість виникнення приватного власника, а отже і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 ЗК України (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц). Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, не пов`язане з позбавленням володіння, і таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом.

44. Відповідних висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла х огляду на те, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим.

45. Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наголосила, що відповідно до цього підходу, особа за візуальними ознаками земельної ділянки не може не розуміти протиправності своїх дій щодо заволодіння земельними ділянками лісового фонду, аналогічно як із земельними ділянками водного фонду.

46. Водночас колегія суддів зауважила, що Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу № 368/1158/16-ц, у постанові від 30 травня 2018 року погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісового фонду з незаконного володіння приватної особи в порядку статті 388 ЦК України є ефективним способом захисту права власності держави на землі цієї категорії.

47. У постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду, встановивши, що не підлягають застосуванню положення статті 388 ЦК України, дійшла висновку про потребу застосування статті 387 ЦК України і не вважала, що ефективним способом захисту відповідних порушених прав держави на землі лісового фонду є негаторний позов.

48. Крім того, колегія суддів просила врахувати, що у пункті 8.6 постанови від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати висновок, наведений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 911/2325/18, та зазначила, що зайняття фізичними та юридичними особами земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення не пов`язане з позбавленням власника цих ділянок володіння ними. Це стосується і тих випадків, коли право приватної власності на земельні ділянки природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення було зареєстровано на підставі неправомірних рішень про передачу таких земель у власність фізичних чи юридичних осіб. Такі рішення не створюють тих юридичних наслідків, на які вони спрямовані. Вимогу про усунення перешкод державі чи відповідній територіальній громаді у користуванні чи розпорядженні такими земельними ділянками можна заявити впродовж усього часу, поки триває відповідне порушення. Тому Велика Палата Верховного Суду відхилила посилання прокурора на те, що апеляційний суд мав урахувати висновки щодо застосування положень статей 256, 257, 261, 267 ЦК України у подібних правовідносинах, викладені у постановах колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 554/10377/16-ц та від 30 жовтня 2019 року № 554/8661/16-ц.

49. Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважала, що Велика Палата Верховного Суду хоча і не сформулювала відповідної вказівки, але фактично відступила від власних попередніх висновків щодо ефективного захисту земель лісогосподарського призначення, які одночасно становлять землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення.

50. Такі міркування колегія суддів обґрунтовувала тим, що відповідно до частин першої та другої статті 5 Закону України від 25 червня 1991 року № 1264-XII «Про охорону навколишнього природного середовища» державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси. Особливій державній охороні підлягають території та об`єкти природно-заповідного фонду України й інші території та об`єкти, визначені відповідно до законодавства України.

51. Ураховуючи викладене, на переконання колегії суддів, будь-які ділянки лісу та іншої рослинності, незалежно від того, залучені вони в господарський обіг чи невикористовувані в економіці, є земельними ділянками природоохоронного призначення. Об`єктами особливої державної охорони є території та об`єкти природно-заповідного фонду.

52. Втім Велика Палата Верховного Суду в жодний спосіб так і не конкретизувала, за якими саме зовнішніми ознаками земельної ділянки набувач такої ділянки може відрізнити землі лісогосподарського призначення, які є територіями чи об`єктами природно-заповідного фонду, об`єктами іншого природоохоронного призначення (ділянками лісу та іншої рослинності) або взагалі не є об`єктами природоохоронного призначення (якщо таке можливо).

53. Тож колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

у складі Верховного Суду виснувала, що зайняття земельної ділянки лісогосподарського призначення з порушенням положень ЗК України та ЛК України треба розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, не пов`язане з позбавленням володіння. У такому разі позовну вимогу про усунення цього порушення потрібно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. З наведених міркувань колегія суддів вважала за неодмінне відступити від правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц та від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

54. Велика Палата Верховного Суду вважає, що справу потрібно повернути на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з таких підстав.

55. В Україні визнається і діє принцип верховенства права (стаття 8 Конституції України).

56. Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (стаття 129 Конституції України).

57. Єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики (пункт 4 частини четвертої статті 17 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII)).

58. Судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини перша, четверта статті 263 ЦПК України).

59. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), заява № 28342/95). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія

греко-католицької церкви міста Люпені проти Румунії» (Lupeni greek catholic parish and others v. Romania), заява № 76943/11).

60. Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують, оскільки завжди буде потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Веренцов проти України», заява № 20372/11; рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії» (Del Rio Prada v. Spain), заява № 42750/09).

61. У пункті 70 рішення від 18 січня 2001 року у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom), заява № 27238/95, ЄСПЛ наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

62. В інших справах ЄСПЛ також неодноразово зазначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності та при обставинах істотного і непереборного характеру (рішення у справі «Проценко проти Росії», заява № 13151/04, пункт 26); відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення «помилки, що має фундаментальне значення для судової системи» (рішення у справі «Сутяжник проти Росії», заява № 8269/02, пункт 38).

63. У пунктах 34, 39 остаточного рішення від 07 жовтня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05) ЄСПЛ наголосив на такому: коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується; сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі - Конвенція); завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме в розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (рішення у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98, пункт 65); у цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (рішення у справах «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, пункти 29, 30, та «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02, пункти 36, 37); неспроможність вищого суду впоратись із цим завданням може призвести до наслідків, несумісних, inter alia, з вимогами статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі «Падурару проти Румунії» (Paduraru v. Romania), заява № 63252/00, пункти 98, 99); Суд визнає, що, дійсно, можуть існувати переконливі причини для перегляду тлумачення законодавства, яким потрібно керуватись; сам Суд, застосовуючи динамічний та еволюційний підходи в тлумаченні Конвенції, у разі необхідності може відходити від своїх попередніх тлумачень, тим самим забезпечуючи ефективність та актуальність Конвенції (рішення у справах «Вілхо Ескелайнен та інші проти Фінляндії» (Vilho Eskelinen and Others v. Finland), заява № 63235/00, пункт 56, та «Скоппола проти Італії» (Scoppola v. Italy), заява № 10249/03, пункт 104).

64. У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що, визнаючи повноваження судді тлумачити закон, потрібно пам`ятати також і про обов`язок судді сприяти юридичній визначеності, яка гарантує передбачуваність змісту та застосування юридичних норм, сприяючи тим самим забезпеченню високоякісної судової системи (пункт 47).

65. Судді повинні послідовно застосовувати закон. Проте якщо суд вирішує відійти від попередньої практики, на це потрібно чітко вказувати в рішенні (пункт 49).

66. Єдність судової практики відіграє надважливу роль у забезпеченні однакового правозастосування в судочинстві, що сприяє правовій визначеності та передбачуваності у вирішенні спірних ситуацій для учасників справи.

67. Водночас принцип єдності судової практики не є абсолютним, оскільки

в іншому разі це б унеможливлювало виправлення судом своєї позиції або ж гальмувало б динамічний розвиток права та суспільних відносин.

68. В Україні завдання забезпечення єдності судової практики відповідно до Закону № 1402-VIII та ЦПК України, інших процесуальних кодексів покладається на Верховний Суд.

69. Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 45

Закону № 1402-VIII Велика Палата Верховного Суду як постійно діючий колегіальний орган Верховного Суду забезпечує, зокрема, у визначених законом випадках здійснення перегляду судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

70. Щоб гарантувати юридичну визначеність, Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, пункти 43-45, від 09 лютого 2021 рокуу справі № 381/622/17, пункт 41).

71. Тож Велика Палата Верховного Суду може відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього потрібних підстав. Такі підстави мають бути належно вмотивовані не лише в постанові Великої Палати Верховного Суду за наслідками вирішення спору по суті, а й в ухвалі відповідного касаційного суду у складі Верховного Суду про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

72. Відповідно до частини четвертої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

73. Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, передаючи цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, просила відступити від правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Судувід 30 травня 2018 року

у справі № 368/1158/16-ц та від 23 листопада 2021 року

у справі № 359/3373/16-ц, про те, що ефективним і правомірним способом захисту у спорах щодо порушення права власності держави на землі лісового фонду є віндикаційний позов.

74. Колегія суддів вважала такий підхід помилковим та зазначила, що від цих висновків потрібно відступити. За її твердженням, спори про зайняття земельної ділянки лісогосподарського призначення з порушенням приписів ЗК України та ЛК України потрібно розглядати аналогічно спорам щодо захисту права власності держави на землі водного фонду, тобто як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, не пов`язане з позбавленням володіння. У такому разі позов про усунення цього порушення потрібно розглядати як негаторний позов, який можна пред`явити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

75. Саме тому в ухвалі про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на противагу постановам Великої Палати Верховного Суду, від правових висновків у яких просила відступити, навела правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц, щодо захисту права держави на землі водного фонду, за змістом яких як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за особою з порушенням ЗК України та Водного кодексу України потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, не пов`язане з позбавленням володіння, а ефективним способом захисту прав власника є негаторний позов.

76. Втім, саме лише посилання на висновки Великої Палати Верховного Суду щодо ефективного способу захисту права власності на земельні ділянки водного фонду не означає потребу змінити судову практику щодо ефективного способу захисту права власності на земельні ділянки лісогосподарського призначення.

77. Питання щодо такого ефективного способу Велика Палата Верховного Суду вже вирішувала у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, де зазначила, що суди першої та апеляційної інстанцій, з`ясувавши обставини справи, а також те, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника (держави) поза його волею, дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для витребування зазначеної земельної ділянки від добросовісного набувача в порядку статті 388 ЦК України.

78. У постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду підтвердила свій висновок, викладений у раніше постановлених рішеннях, про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов)

в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності.

79. До того ж, Велика Палата Верховного Суду розглянула аналогічне питання

у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, де виснувала, що витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з володіння кінцевої набувачки потрібно розглядати як віндикаційний позов, пред`явлений власником на підставі статей 387, 388 ЦК України з метою введення його у володіння цією ділянкою, тобто з метою внесення запису (відомостей) про державну реєстрацію права власності на відповідну ділянку («книжкове володіння») за власником. Подібний висновок є також у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.

80. Отже, у справах з подібними правовідносинами Велика Палата Верховного Суду однаково та послідовно застосовує норми права та робить висновки, що правомірним та ефективним способом захисту порушених прав держави на землі лісогосподарського призначення є саме віндикаційний позов.

81. Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду фактично не погоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року

у справі № 368/1158/16-ц та від 23 листопада 2021 року

у справі № 359/3373/16-ц, та із цих підстав просить від нього відступити.

82. Втім, сама лише незгода з позицією Великої Палати Верховного Суду не є підставою для передачі справи на її розгляд відповідно до частини четвертої статті 403 ЦПК України.

83. Також Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що підстави передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду мають враховувати доводи касаційної скарги, оскільки стаття 400 ЦПК України визначає межі розгляду справи судом касаційної інстанції. У цій справі доводи касаційної скарги стосуються визначення початку відліку позовної давності, оскільки прокурор не вважає, що пропустив таку. Заявник не стверджував, що цей позов є негаторним та до такого не застосовується позовна давність.

84. До того ж ухвалою від 08 листопада 2023 року Велика Палата Верховного Суду повернула на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справу № 369/473/15-ц, також передану на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від правового висновку, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц та від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, у яких йдеться про віндикацію як ефективний спосіб захисту права власності на землі лісогосподарського призначення та початок перебігу позовної давності у подібних спорах. Підставою повернення справи слугувало те, що Велика Палата Верховного Суду вже сформулювала висновки щодо всіх питань, які мають значення для вирішення справи № 369/473/15-ц.

85. Отже, порушене правове питання вже вдруге передано на вирішення Великої Палати Верховного Суду. Колегія суддів не навела, а Велика Палата Верховного Суду не встановила очевидні вади попереднього рішення, його неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість, застарілість унаслідок зміни суспільного контексту чи розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання тощо.

86. Відповідно, резюмуючи, Велика Палата Верховного Суду констатує, що колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не обґрунтувала доцільності перегляду зазначених висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц та від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, на підставі яких уже сформувалася усталена та однозначна судова практика, що відповідно до частини шостої статті 404 ЦПК України є підставою для повернення справи відповідній колегії Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Загальні висновки

87. Згідно із частиною шостою статті 404 ЦПК України якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, або якщо Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору в подібних правовідносинах, - справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.

88. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що справа підлягає поверненню на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на підставі частини шостої статті 404 ЦПК України.

Керуючись статтями 402-404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Справу № 369/11062/17 за позовом першого заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Фастівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , треті особи: ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання недійсними розпоряджень та повернення майна з чужого незаконного володіння на користь держави за касаційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 травня 2023 року - повернути на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали до відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач С. Ю. Мартєв

СуддіО. О. БанаськоС. І. Кравченко
О. Л. БулейкоО. В. Кривенда
Ю. Л. ВласовМ. В. Мазур
І. А. ВоробйоваС. О. Погрібний
М. І. ГрицівІ. В. Ткач
О. А. ГубськаО. С. Ткачук
Ж. М. ЄленінаВ. Ю. Уркевич
Л. Ю. КишакевичЄ. А. Усенко
В. В. КорольН. В. Шевцова

Ухвалу оформив суддя Погрібний С. О. в порядку частини третьої статті 415 ЦПК України.