Провадження № 2/554/190/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2025 року м. Полтава

Октябрський районний суд м.Полтави у складі:

головуючого- судді Чуванової А.М.,

за участю секретаря Єсліковської О.А.,

за участю учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

представник позивача: адвокат Курило Н.В.,

відповідач ОСОБА_2 ,

представник відповідача ОСОБА_2 : адвокат Фабро Є.А.,

представник відповідача ОСОБА_3 : адвокат Васильєва Л.М.,

представник третьої особи Органу опіки і піклування виконкому Шевченківської у м.Полтава ради: Борисенко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання договору дарування квартири недійсним; треті особи: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Носова Жанна Борисівна, Орган опіки і піклування виконкому Шевченківської у м.Полтава ради, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання договору дарування квартири недійсним, в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 04.10.2021 року між ОСОБА_2 та його малолітніми доньками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Жанною Борисівною.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 04.10.2021 року між ОСОБА_2 та його малолітніми доньками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 . 04.10.2021 року цей договір посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Жанною Борисівною. У відповідності до умов цього договору дарувальник ОСОБА_2 передав, а обдаровані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 прийняли в дар по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 35,7 кв.м, жилою площею 14,5 кв.м.

В цей же день, 04.10.2021 року, право власності ОСОБА_4 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та ОСОБА_5 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 зареєстровано в ЄДР.

Позивач вважає, що вищезазначений договір дарування квартири є фіктивним та вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Укладаючи вищезазначений договір, справжні наміри відповідача ОСОБА_2 були спрямовані на уникнення реального звернення стягнення на своє майно та уникнення реального виконання своїх грошових зобов`язань перед кредиторами.

Відповідач ОСОБА_2 знав, що ним 19.08.2021 року скоєні кримінальні правопорушення, за які передбачена кримінальна відповідальність за ч.3 ст.286-1, ч.1 ст.369 КК України, та що за ці дії стосовно нього порушено кримінальне провадження №0000858 від 19.08.2021 року і Полтавським районним управлінням поліції ГУНП в Полтавській області по ним проводиться досудове розслідування. Він знав, що своїми незаконними діями він завдав потерпілим по вищевказаному кримінальному провадженню матеріальну та моральну шкоду і що рано чи пізно судом буде постановлено вирок і заявлені цивільні позови, в тому числі і позов прокуратури в інтересах держави, будуть розглянуті і не виключено, що будуть задоволені. Він є людиною з вищою освітою і розумів та передбачав негативні наслідки для себе у випадку накладення арешту на своє нерухоме майно та звернення на нього стягнення з метою відшкодування шкоди. Знала про це і його дружина ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах малолітніх дітей. Тому вони і вирішили вчинити вищезазначений правочин щоб уникнути арешту нерухомого майна та уникнути звернення стягнення на нерухоме майно.

Ухвалою Октябрського районного суд м.Полтави від 06.10.2021 року ухвалено накласти арешт на майно, що належить підозрюваному ОСОБА_2 з позбавленням права на відчуження та розпорядження з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (забезпечення цивільного позову), в рамках кримінального провадження №0000858, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.08.2021 року, а саме на об`єкти нерухомого майна: квартиру, загальною площею 35,7 кв.м, адреса: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 вважає, що відповідачем ОСОБА_2 вчинено фраудаторний провочин (правочин, що вчинений боржником на шкоду кредиторам). Дарувальник і законний представник обдарованих (яка діяла в інтересах малолітніх обдарованих), які уклали договір дарування квартири, діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно кредиторів, оскільки уклали договір дарування квартири, який порушує майнові інтереси кредиторів і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника ( ОСОБА_2 ). Тому, такі дії є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Вважає, що про фіктивність укладених договорів свідчать наступні обставини: оспорювані договори дарування укладені між близькими родичами (батьком та дітьми); є безоплатними; є одним із серії аналогічних договорів, усі з яких спрямовані на перехід права власності на нерухоме майно від боржника ОСОБА_2 до його близьких родичів (дітей); договір був укладений у короткий проміжок часу та безпосередньо пов`язаний із початком досудового розслідування по кримінальному провадженню №0000858 від 19.08.2021 року; ОСОБА_2 відповідає перед потерпілими усім своїм майном; нерухоме майно за вказаним договором фактично не вибуло із володіння сім`ї, однак вибуло із власності ОСОБА_2 .

Вироком Октябрського районного суду м.Полтави від 16.05.2023 року по справі №554/887/22 ОСОБА_2 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.286-1, ч.1 ст.369 КК України та йому призначено покарання: за ч.3 ст.286-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 10 (десять) років; за ч.1 ст.369 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки. На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_2 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 10 (десять) років. Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь: держави в особі Управління охорони здоров`я виконавчого комітету Полтавської міської ради - 69 019 грн. в рахунок відшкодування витрат, понесених на лікування потерпілої; потерпілого ОСОБА_1 - моральну шкоду в розмірі 699 012,40 грн.; потерпілої ОСОБА_6 - моральну шкоду в розмірі 700 000 грн.; держави -витрати на проведення судових експертиз в сумі 13 901,22 грн. Вирок суду набрав законної сили 05.03.2024 року.

На виконання вироку суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача грошових коштів він отримав виконавчий лист, який був переданий на примусове виконання в державну виконавчу службу. В ході примусового виконання позивачу стало відомо, що все своє нерухоме майно, право власності на яке було зареєстровано за ОСОБА_2 на момент вчинення вищезазначеного кримінального правопорушення, останній подарував близьким родичам. Оспорюваний договір дарування був вчинений після початку досудового розслідування по кримінальному провадженню №0000858 від 19.08.2021 року та з метою уникнення звернення стягнення за можливим майбутнім (на момент укладення договорів) вироком суду (в частині задоволення цивільних позовів та про стягнення грошових коштів), а тому є фіктивним і підлягає визнанню недійсним на підставі ст.234 ЦК Уккраїни.

Ухвалою суду від 16.10.2024 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали.

Ухвалою суду від 16.10.2024 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задоволено. Накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ., яка належить ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , на підставі договору дарування від 04.10.2021 року.

29.10.2024 року від представника відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що позивач не вказав, які саме грошові зобов`язання мав відповідач ОСОБА_2 та перед якими кредиторами станом на 04.10.2021 року, на час укладення спірного договору дарування. Станом на 04.10.2021 року ОСОБА_2 мав статус підозрюваного у кримінальному провадженні, не був визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, на нього не були покладені будь-які грошові зобов`язання на користь позивача по справі, навіть кримінальне провадження відносно нього не розглядалось в суді.

Щодо посилань на те, що відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було відомо про те, що на спірну квартиру, на час посвідчення договору дарування квартири, був накладений арешт ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 06.10.2021 року, то таке обгрунтування позову не відповідає дійсності, не підтверджується наданими позивачем доказами. Із сайту Судова влада України убачається, що клопотання слідчого про накладення арешту на майно відповідача ОСОБА_2 подано до суду 06.10.2021 року . 06.10.2021 року клопотання про накладення арешту розглянуто слідчим суддею. Із Державного реєстру судових рішень вбачається, що ухвала слідчого судді від 06.10.2021 року (справа №554/8049/21, провадження №1кс/554/14118/2021) надіслана для оприлюднення 13.10.2021 року, зареєстрована в державному реєстрі 14.10.2021 року, забезпечене надання загального доступу 22.05.2024 року, а набрала законної сили 11.10.2021 року.

Із ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 06.10.2021 року вбачається, що ОСОБА_2 не викликався до суду та не був повідомлений про час і місце розгляду клопотання про накладення арешту на належне йому майно. Договір дарування був укладений 04.10.2021 року о 10.40, 04.10.2021 року право власності за малолітніми дітьми на вказану квартиру вже було зареєстровано в Державного реєстрі речових прав на нерухоме майно. Є очевидним, що договір дарування квартири посвідчений нотаріусом 04.10.2021 року, зранку, не пізніше 10.00. Враховуючи зазначені обставини, сторони договору дарування та нотаріус, який посвідчував договір дарування, не знали і не могли знати про наявність арешту на квартиру, яка є предметом договору дарування, а тим більше малолітні діти, бо станом на 04.10.2021 року слідчий навіть ще не подав до слідчого судді клопотання про накладення арешту на майно відповідача ОСОБА_2 .

Припущення позивача про те, що ОСОБА_2 знав, що завдав потерпілим матеріальну та моральну шкоду, повинен був розуміти та передбачити негативні наслідки для себе, у випадку накладення арешту на належне йому майно, що про це також знала і відповідач ОСОБА_3 , як його дружина, не заслуговують на увагу і не можуть бути покладені в основу рішення про задоволення позовних вимог.

Звертає увагу на те, що вирок Октябрського районного суду м.Полтави від 16.05.2023 року, яким з ОСОБА_2 стягнута матеріальна та моральна шкода на користь позивача, набрав законної сили на підставі ухвали Полтавського апеляційного суду від 05.03.2024 року. Приходить до висновку про те, що тільки з 05.03.2024 року у ОСОБА_2 виникло грошове зобов`язання перед позивачем у справі.

Не заслуговують на увагу твердження позивача про те, що спірний правочин був укладений між відповідачами з тією метою, щоб квартира залишилась у їхній сім`ї, та не була звернена в рахунок грошових зобов`язань дарувальника. Підстави вважати спірний договір дарування фраудаторним відсутні. Посилання позивача на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц не є слушним, оскільки у вказаній постанові встановлені зовсім інші оставини справи. На час укладення договору дарування позивач не пред`являв до ОСОБА_2 будь-яких претензій майнового характеру, не ставив до відома, що ним пред`явлений цивільний позов у кримінальному провадженні, та на яку суму, жодного доказу на підтвердження вказаних обставин позивач не надав.

Зазначає, що вирок про стягнення з ОСОБА_2 коштів на користь позивача виконується. Так, з часу відкриття виконавчого провадження на користь позивача з місць позбавлення волі, де відбуває покарання відповідач ОСОБА_2 , переказано на користь позивача 16 705,29 грн. Окрім того, ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 25.08.2021 року (справа №554/8049/21; провадження №1-кс/554/12326/2021) задоволено клопотання слідчого про накладення арешту на автомобіль «Toyota Corolla» 2008 року випуску, який до цього часу перебуває під арештом.

Враховуючи викладене та ту обставину, що на час укладення спірного договору дарування ОСОБА_2 не мав жодних грошових зобов`язань перед позивачем, позов про стягнення на користь позивача не був предметом розгляду у суді на час укладення спірного договору дарування, на час укладення договору дарування квартири арешт на квартиру не був накладений, підстави вважати, що спірний договір є фраудаторним, відсутні (а.с.53-56).

Представник відповідача ОСОБА_2 06.12.2024 року подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі. Зазначив, що дійсно між ОСОБА_2 та його малолітніми доньками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Сторони при укладенні договору дарування квартири АДРЕСА_1 мали чіткий намір укласти договір дарування. Це підтверджується також передачею майна та користування ним обдарованими. Сторонами фактично передано на виконання умов договору квартиру АДРЕСА_1 , що свідчить про реальність угоди. Також, обидві сторони підтвердили свою волю в укладених договорах, що також зафіксовано у нотаріальному посвідченні. Жодна із сторін при укладенні договорів не була під тиском, та не була введена в оману.

Законодавством не заборонено укладати договори із родичами та велика кількість договорів укладається між родичами, що не робить їх фіктивними.

Щодо доводів позивача про те, що договори є фіктивними у зв`язку з тим, що є безоплатними, то зазначає, що в основі договору дарування лежить безоплатна передача, тому це навпаки підтверджує дійсність договору.

Щодо доводів позивача про те, що були укладені аналогічні договори, усі з яких спрямовані на перехід права власності на нерухоме майно від боржника ОСОБА_2 до його близьких родичів, то зазначає, що на момент укладення договору дарувальник не був нічиїм боржником та право розпоряджатись майном закріплено ЦК України, і це не свідчить про фіктивність. Також зазначає, що квартира вибула як із володіння так і з власності дарувальника, як того передбачають норми щодо договору дарування. Таким чином, договори дарування не є фіктивними.

ОСОБА_2 договір дарування було укладено 04.10.2021 року. Ухвалу слідчого судді про арешт майна постановлено 06.10.2021 року. ОСОБА_2 взагалі не знав про існування вказаної ухвали суду, а відповідно до реєстру судових рішень надання загального доступу до вищевказаної ухвали суду відбулося 22.05.2024 року. Крім того, згідно ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 06.10.2021 року ОСОБА_2 в засідання не викликався.

Також, цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 був предметом розгляду по справі № 554/887/22, під час якого подавались цивільний позов та можливі клопотання про забезпечення позову, і можливо виносились ухвали про забезпечення позову (а.с.106-109).

Ухвалою суду від 09.01.2025 року залучено до участі у справі в якості третьої особи Орган опіки і піклування виконкому Шевченківської у м.Полтава ради.

Третя особа Орган опіки і піклування виконкому Шевченківської у м.Полтава ради подала до суду пояснення, в яких просить ухвалити судове рішення, яке буде відповідати якнайкращому забезпеченню інтересів малолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Зазначила, що встановлення обставин цієї справи є гарантією повноти розгляду справи щодо питань, які безпосередньо стосуються інтересів малолітніх дітей (а.с.174- 175).

Ухвалою суду від 28.01.2025 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав, просив вимоги задовольнити у повному обсязі з підстав, вказаних у позовній заяві. Зазначив, що відповідач заставу вніс, а майно переоформив на родичів в період коли вийшов з-під варти. Проте, по 700 000 грн. кожному з двох потерпілих сплачувати не збирається.

Представник позивача - адвокат Курило Н.В. в судовому засіданні позов підтримала, просила вимоги задовольнити з підстав, вказаних в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, вказаних у відзиві. Зазначив, що позов безпідставний, договір дарування відбувся відповідно до чинного законодавства; є витяг; доказів про незаконність немає. Майно залишилося його родині, він усім своїм майном не відповідає. Відповідач виконує виконавче провадження відносно позивача, працює, відбуваючи покарання. Він добровільно сплатив кошти позивачу, 5 грошових переказів 28 000 грн., бо був учасником ДТП. З 2023 року він сплачує аліменти донькам, подарував їм квартиру, бо має право розпоряджатися, у них немає іншої квратири. Саме після відкриття кримінального провадження він вирішив подарувати, бо скористався своїм правом. 04.10.2021 року від ОСОБА_1 матеріальних претензій не було до нього. На 04.10.2021 року він знав, що ним скоєно кримінальне правопорушення, але не знав і не розумів яке буде покарання.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Фабро Є.А. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову. Зазначив, що договір укладений в письмовій формі, нотаріально посвідчений, майно передано. В квартирі живуть неповнолітні діти, яким було подаровано це майно. Квартира вибула з володіння відповідача, арешт було накладено після укладення договору дарування, ОСОБА_2 не знав про цей арешт.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Васильєва Л.М. в судовому засіданні позов не визнала з підстав, вказаних у відзиві. Зазначила, що претензій до 04.10.2021 року ніяких не було, арешт було накладено лише 06.10.2021 року. Квартира подарована дітям, вони не можуть бути позбавлені права на житло. Договір дарування укладався з додержанням процедури.

Представник третьої особи Органу опіки і піклування виконкому Шевченківської у м.Полтава ради - Борисенко М.О. в судовому засіданні просила винести рішення, яке буде відповідати інтересам дітей.

Третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Носова Ж.Б. до суду не з`явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином.

Суд, заслухавши позивача, його представника, відповідача, представників відповідачів та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19.08.2021 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю відповідача ОСОБА_2 , який, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи транспортним засобом «Toyota Corolla», д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішоходів ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_7 отримала тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх спричинення, від яких померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

19.08.2021 року за фактом ДТП внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000858, за ч.2 ст.286-1 КК України. У рамках даного кримінального провадження було 20.08.2021 року повідомлено про підозру ОСОБА_2 .

04.10.2021 року між ОСОБА_2 та його малолітніми доньками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Жанною Борисівною, зареєстрований в реєстрі за №1682 (а.с.58-59).

Згідно договору дарування, Дарувальник, ОСОБА_2 , подарував, а Обдаровані, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , прийняли в рівних частках (по 1/2 частці кожен) у дар, через представника ОСОБА_3 , квартиру номер АДРЕСА_1 , загальною площею 35,7 кв.м., житловою площею 14,5 кв.м.

Право власності, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на кв. АДРЕСА_1 зареєстровано по 1/2 частці за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.28).

Вироком Октябрського районного суд м.Полтави від 16.05.2023 року по справі №554/887/22 ОСОБА_2 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.286-1, ч.1 ст.369 КК України та йому призначено покарання : за ч.3 ст.286-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 10 (десять) років; за ч.1 ст.369 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки. На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_2 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 10 (десять) років. Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь: держави в особі Управління охорони здоров`я виконавчого комітету Полтавської міської ради - 69 019 грн. в рахунок відшкодування витрат, понесених на лікування потерпілої; потерпілого ОСОБА_1 - моральну шкоду в розмірі 699 012,40 грн.; потерпілої ОСОБА_6 - моральну шкоду в розмірі 700 000 грн.; держави -витрати на проведення судових експертиз в сумі 13 901,22 грн. (а.с.16-24).

Позивач по справі ОСОБА_1 є сином померлої ОСОБА_7 .

Вирок суду ухвалою Полтавського апеляційного суду від 05.03.2024 року залишений без змін, отже набрав законної сили 05.03.2024 року (а.с.25-27).

Відповідач ОСОБА_2 відбуває покарання в Державній установі «Божковська виправна колонія (№16)».

Відповідно до повідомлення Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, за даними автоматизованої системи виконавчого провадження, на виконанні перебуває зведене виконавче провадження №75787939, до складу якого, зокрема, входить виконавче провадження №74696928, відкрите на підставі виконавчого листа №554/887/22 від 25.03.2024 року, виданого Октябрським районним судом м.Полтави, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 699 012,40 грн. За період з 15.04.2024 року по 01.10.2024 року стягнуто 18 688,83 грн., з яких, відповідно до ст.45 Закону України «Про виконавче провадження» 2 296,54 грн. перераховано для погашення витрат виконавчого провадження та виконавчого збору, передбачених ст.ст.27,42 Закону та 16 705,29 грн. перераховано на користь стягувача (а.с.62).

Позивач наполягає на тому, що укладений договір дарування підлягає визнанню недійсним, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є підставою для визання його недійсним.

Відповідачі заперечують вимоги позову, вважають, що договір дарування укладено в законному порядку, діти не можуть бути позбавлені житла.

Суд вважає доводи позивача слушними, а заперечення відповідачів необгрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм у межах дозволеного їй законом загального типу поведінки.

Формулювання «зловживання правом» передбачає у собі певну суперечність. Так, особа, яка користується власним правом, має дозвіл на певну поведінку, а якщо її дія не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права (дія без права). Такі випадки трапляються, якщо особа діє недобросовісно, всупереч меті наданого їй права.

Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: 1) особа (особи) «використовувала / використовували право на зло»; 2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, у який потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); 3) враховується правовий статус особи / осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення нелише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Отже правочини, які вчиняються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Відтак правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом.

Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди іншим учасникам цивільних правовідносин, задля приховування дійсного наміру сторін при вчиненні правочину є очевидним використанням приватноправового інструментарію всупереч його призначенню та за своєю суттю є «вживанням права на зло». За таких умов недійсність договору як приватноправова категорія є інструментом, який покликаний не допускати, або припиняти порушення цивільних прав та інтересів, або ж їх відновлювати.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частини перша, четверта статті 202 ЦК України). Отже, встановлення взаємопогоджених дій декількох осіб, які мають єдину мету, спрямовану на набуття, зміну або припинення певних цивільних прав чи виконання певних обов`язків, є ознаками вчинення єдиного правочину такими особами. Поведінка сторін має засвідчувати єдність їх волі до настання відповідних правових наслідків. Багатосторонні правочини можуть оформлюватися договорами у письмовій формі як єдиними письмовими документами або укладатися шляхом взаємного обміну листами (повідомленнями, телеграмами), прийняттям до виконання зобов`язань чи фактичним учиненням взаємопогоджених дій, спрямованих на набуття певних прав (виконання певних обов`язків) його сторонами.

Згідно із частиною третьою статті 206 ЦК України правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, у момент учинення якого сторонами (стороною) не було додержано вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 цього Кодексу). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен установити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення), і настання відповідних наслідків та у разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховний Суд від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили».

У постанові Верховного Суду від 5 квітня 2023 року №523/17429/20 зазначено про необхідність розмежування конкурсного оспорювання та позаконкурсного оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має ґарантувати інтереси кредитора ( кредиторів) через «можливість доступу до майна боржника », навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на це майно стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину.

При цьому, та обставина, що правочин між відповідачами, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно може бути визнаний недійсним. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 7 вересня 2023 року у справі №509/2517/20.

Відтак перед судами постає завдання за наслідком оцінки обставин справи встановити взаємопов`язаність дій учасників оспорюваного правочину, направлену на досягнення єдиної недобросовісної мети.

Як встановлено та підтверджується матеріалами справи дорожньо-транспортна пригода сталася за участю відповідача ОСОБА_2 , який, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи транспортним засобом «Toyota Corolla», д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішоходів ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_7 отримала тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх спричинення, від яких померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено за №0000858 19.08.2021 року (а.с.13).

20.08.2021 року ОСОБА_2 вручене письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України.

01.10.2021 року у рамках кримінального провадження потерпілим ОСОБА_1 було заявлено цивільний позов у порядку ст.ст.127-129 КПК України до підозрюваного ОСОБА_2 про стягнення з останнього одноразової грошової компенсації у розмірі 700 000 грн. для відшкодування моральної шкоди, спричиненої кримінальним правопорушенням (а.с.14-15).

04.10.2021 року ОСОБА_2 уклав оспорюваний договір дарування квартири зі своїми малолітніми доньками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, завдання шкоди (частини 1, 2 цієї статті).

Крім того, статтею 1187 ЦК України передбачено об`єктивну (безвинну) цивільно-правову відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка завдана внаслідок його експлуатації третій особі.

ОСОБА_2 є володільцем джерела підвищеної небезпеки, а згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже за змістом цієї норми саме володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини у її заподіянні.

Відповідно до частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода так само відшкодовується незалежно від вини, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Верховний Суд в своїх судових рішеннях неодноразово вказував на те, що деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі (ст. 11, 599, 1166 ЦК України), а його сторонами є потерпілі (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник).

Встановлено, що на час безоплатного відчуження 04.10.2021 року своїм неповнолітнім дочкам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 було достеменно відомо як про ДТП, яка сталася 19.08.2021 року за його участю, так і про смерть людини в результаті цієї ДТП, а тому мав усвідомлювати настання відповідних правових наслідків, зокрема, наступне пред`явлення до нього вимог про відшкодування як майнової, так і моральної (немайнової) шкоди, тому суд виходить з того, що сторони вчинили оспорюваний правочин з метою виведення з власності ОСОБА_2 майна, за рахунок якого можливо було б звернути стягнення під час виконання в майбутньому судового рішення (вироку) про відшкодування шкоди, завданої в результаті ДТП, у зв`язку з чим цей договір має ознаки фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268//16-ц, та від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20.

Відповідно до положень ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, суд вважає, що позивачем було надано належні, допустимі, достатні та достовірні докази на підтвердження заявлених позовних вимог.

Аналізуючи докази, досліджені в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання договору дарування квартири недійсним - підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 1211,20 грн. (по 605,60 грн. з кожного).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 203,215,234 ЦК України, ст.ст.4, 10,12, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування квартири недійсним; треті особи: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Носова Жанна Борисівна, Орган опіки і піклування виконкому Шевченківської у м.Полтава раді, - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 04.10.2021 року між ОСОБА_2 та його малолітніми доньками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Жанною Борисівною, зареєстрований в реєстрі за №1682.

Стягнути з ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , на користь держави судовий збір в сумі 1211,20 грн. (по 605,60 грн. з кожного).

Рішення може бути оскаржене на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцяти денний строк з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 ;

відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ;

законний представник відповідачів: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , яка діє в інтересах неповнолітніх:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_3 ;

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 ;

третя особа: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Носова Жанна Борисівна, місцезнаходження: 36000, м.Полтава, вул.Європейська,42А;

третя особа: Орган опіки і піклування виконкому Шевченківської у м.Полтава ради, місцезнаходження: 36040, м.Полтава, вул.Івана Мазепи,30, .

Повний текст судового рішення складено 17.03.2025 року.

Суддя А.М.Чуванова