Номер провадження: 22-ц/813/1030/25
Справа № 499/293/23
Головуючий у першій інстанції Тимчук Р.М
Доповідач Вадовська Л. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

за участю секретаря - Венжик Л.С.,

за участю сторін, інших учасників справи, представників учасників справи:

представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2

від відповідача ОСОБА_3 не з`явились,

переглянувши справу №499/293/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 23 січня 2024 року у складі судді Тимчука Р.М., -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 , звернувшись 28 березня 2023 року до суду з вищеназваним позовом, вказала, що 21 лютого 2018 року відповідач ОСОБА_3 надала розписку про те, що взяла у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 5000,00 доларів США, що по курсу НБУ рівно 182800,00 грн. Грошові кошти отримані для особистих потреб без відсотків. Оригінал розписки знаходиться у ОСОБА_1 , що свідчить про не повернення боргу та невиконання зобов`язань. З метою досудового врегулювання спору 08 березня 2023 року ОСОБА_1 до ОСОБА_3 направлено вимогу щодо повернення коштів, передбачених розпискою від 21 лютого 2018 року, боржником дану вимогу отримано, однак жодної відповіді позивачу не надано, кошти не повернуто.

Позивач ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача ОСОБА_3 борг у розмірі 182800,00 грн. за розпискою від 21 лютого 2018 року та судові витрати (а.с.1-5).

Ухвалою судді Іванівського районного суду Одеської області від 07 квітня 2023 року відкрито провадження у справі (а.с.19-20).

Відповідач ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 позов не визнала, зазначивши у відзиві, що позов ґрунтується на розписці від 21 лютого 2018 року, яка, за доводами позивача, свідчить про наявний борг ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 . Проте, при прочитанні розписки така не свідчить про «взяття в борг» та про повернення грошових коштів. Правова природа цього документу інша. Між сторонами будь-яких особистих стосунків не було, окрім правовідносин оренди земельної ділянки. Між ОСОБА_3 та СФГ «Колос», керівником якого є ОСОБА_3 , будо укладено Договір оренди землі від 10 серпня 2016 року щодо земельної ділянки кадастровий номер :01:004:0110, строк дії договору 10 років. Такий же Договір оренди землі від 07 вересня 2016 року було укладено з чоловіком ОСОБА_5 щодо земельної ділянки кадастровий номер :01:004:0111. Орендну плату за договорами оренди ОСОБА_1 не сплачувала, проте при спілкуванні обіцяла розрахуватися. Кошти, про які вказано у розписці, були сплатою за оренду земельних ділянок. Коштів у борг не брала ні вона, ні чоловік. Заявлені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25000,00 грн. є необґрунтованими та явно завищеними (а.с.29-32).

05 травня 2023 року відповідач ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подала заяву про застосування строку позовної давності (а.с.60-62).

Позивачем ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надано відповідь на відзив, за змістом якої вказано, що факт звернення позивача до суду з відповідним позовом свідчить про наявність спору між сторонами. Відповідач звертає увагу на те, що розписка не містить слова «борг», при цьому не зазначає з якою метою було складено розписку на отримання коштів. Відповідач згадує про наявність договорів оренди землі та необхідність сплати коштів за оренду земельних ділянок, однак такі опосередковані факти не можуть стверджувати про складення між сторонами розписки з метою одержання коштів саме за оренду земельних ділянок. Крім того, розписка була написана у відношенні ОСОБА_1 як фізичної особи, а договори оренди земельних ділянок укладено з СФГ «Колос». Надана відповідачем інша розписка від 19 лютого 2019 року, яка містить текст «в рахунок погашення боргу» не є доказом того, що у розписці від 21 лютого 2018 року також йшлося про отримання коштів в рахунок погашення боргу. Розписка від 19 лютого 2019 року не відноситься до предмета доказування у даній справі. Надано також відповідь на відзив у частині витрат на правову допомогу (а.с.65-70).

Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 23 січня 2024 року позов задоволено; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 182800,00 грн. за розпискою від 21 лютого 2018 року (а.с.139-146).

Висновок суду мотивовано тим, що відповідач надала позивачу розписку від 21 лютого 2018 року про те, що взяла грошові кошти у розмірі 5000,00 доларів США, про недійсність розписки вимоги не заявлено. Відсутність у розписці слова «борг» не свідчить про відсутність обов`язку повернути кошти, так як відповідач не зазначає з якою метою було складено розписку. Посилання на отримання коштів за оренду земельних ділянок ґрунтується на опосередкованих фактах. Оригінал розписки знаходиться у позивача, у відповідача перед позивачем наявним є грошове зобов`язання за борговою розпискою.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на рішення суду.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю і ухвалити нове рішення про відмову в позові (а.с.152-156).

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає у наступному. Розписка як борговий документ, що породжує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням повернення та дати отримання коштів. Для правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між сторонами правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Між сторонами інших, окрім правовідносин оренди земельної ділянки, правовідносин не було. Отримані за розпискою грошові кошти були платою за оренду землі за минулі роки. В скарзі проаналізовано судове рішення у справі №499/129/23, яке, за доводами апелянта, спростовує доводи позивача про отримання грошових коштів у борг. Позов про стягнення боргу по розписці від 21 лютого 2018 року, яка не містить слова «борг», з`явився в суді після порушення судових справ №499/129/23 та №499/128/23, при цьому позивач обліковує позовну давність з 2023 року.

Апеляційна скарга містить доводи щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 25000,00 грн., проте суд питання судових витрат у рішенні не вирішив.

В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги обґрунтовує підтриманням власної позиції щодо боргових зобов`язань, що була викладена у позові та відповіді на відзив (а.с.168-172).

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, рішення суду без змін з огляду на наступне.

ОСОБА_3 21 лютого 2018 року склала розписку, де вказала, що 21 лютого 2018 року отримала на руки суму 5000 доларів США від ОСОБА_1 (а.с.7).

09 березня 2023 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надіслала засобами поштового зв`язку ОСОБА_3 . Вимогу від 08 березня 2023 року, за змістом якої вказала, що 21 лютого 2018 року ОСОБА_3 складено розписку про отримання від ОСОБА_1 5000 доларів США; що за своєю суттю розписка є документом, який видається боржником кредитору за договором позики; що оригінал розписки знаходиться у ОСОБА_1 , боргове зобов`язання не виконано; що з метою позасудового врегулювання спору звертається з вимогою про повернення коштів у розмірі 5000 доларів США впродовж 3 днів з моменту отримання даної вимоги (а.с.8, 9).

Позов до суду про стягнення з ОСОБА_3 боргу за розпискою від 21 лютого 2018 року подано 28 березня 2023 року.

ОСОБА_3 написання розписки від 21 лютого 2018 року та отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 5000 доларів США не заперечила, проте вважає ці кошти орендною платою.

В порядку перевірки доводів ОСОБА_3 встановлено наступне.

ОСОБА_3 , 1944 року народження, є власником земельної ділянки площею 5,29 га, кадастровий номер :01:004:0110, цільового призначення «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», розташованої на території Бузинівської сільської ради Одеської області, що підтверджено Державним актом на право приватної власності на землю, виданим Бузинівською сільською радою 09 листопада 2001 року (а.с.37).

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку кадастровий номер :01:004:0110, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 18) внесено державним реєстратором 14 червня 2006 року (а.с.40).

Між ОСОБА_3 як орендодавцем та Селянським фермерським господарством «Колос» в особі Михайленко Олени Володимирівни як орендарем укладено Договір оренди землі (типовий) від 10 серпня 2016 року щодо земельної ділянки кадастровий номер :01:004:0110, на строк 10 років. Право оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано державним реєстратором 10 серпня 2016 року (а.с.41-43, 44).

Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 23 травня 2023 року у справі №499/129/23, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року, задоволено позов ОСОБА_3 до СФГ «Колос» про розірвання договору оренди; розірвано Договір оренди землі (типовий) від 10 серпня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 як орендодавцем та Селянським фермерським господарством «Колос» щодо земельної ділянки кадастровий номер :01:004:0110; скасовано державну реєстрацію речового права, здійснену на підставі Договору оренди землі (типовий) від 10 серпня 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про інше речове права 15983399 від 10 серпня 2016 року (а.с.183-188).

Звертаючись у лютому 2023 року до суду з позовом про розірвання договору оренди земельної ділянки у справі №499/129/23, ОСОБА_3 як підставу розірвання договору оренди вказала, що орендну плату за 2019, 2020, 2021, 2022 роки не отримувала, що СФГ «Колос» на пропозицію про дострокове припинення дії договору шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін не відреагувало.

Отже, у справі №499/129/23 позовні вимоги про розірвання договору оренди земельної ділянки, власником якої є ОСОБА_3 , були обґрунтовані не сплатою орендної плати за період 2019-2022 року, а відтак, посилання ОСОБА_3 у справі №499/293/23 у відзиві на позов та в апеляційній скарзі на те, що отримані від ОСОБА_1 за розпискою від 21 лютого 2018 року грошові кошти в сумі 5000 доларів США є орендною платою, безпідставні, так як суперечать власній позиції ОСОБА_3 у справі про розірвання договору оренди з підстав несплати орендної плати за 2019-2022 року та не доводять, що орендна плата за 2017 рік за умовами Договору оренди землі (типовий) від 10 серпня 2016 року складала 5000 доларів США.

У справі №499/129/23 суди першої та апеляційної інстанцій надали оцінку розписці від 19 лютого 2019 року про отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 5000 доларів США в рахунок погашення боргу, та дійшли висновку про те, що розписка від 19 лютого 2019 року не підлягає прийняттю як доказ у справі, так як не відповідає вимогам належності доказу до предмету доказування у справі.

У справі №499/293/23, що наразі переглядається, ОСОБА_3 в порядку доведення відсутності боргових зобов`язань та наявності правовідносин оренди земельної ділянки також послалась на розписку від 19 лютого 2019 року, проте суд першої інстанції, з чим погоджується суд апеляційної інстанції, не прийняв таку як доказ в силу невідповідності вимогам належності доказу до предмета доказування у справі.

Отже, в справі відсутні належні, допустимі, достовірні та достатні у своїй сукупності докази для висновку про те, що розписка від 21 лютого 2018 року про отримання 5000 доларів США є доказом договірних відносин оренди землі, як то стверджує ОСОБА_3 .

Позовні вимоги по розписці від 21 лютого 2018 року заявлено ОСОБА_1 та вирішено судом як відносини позики грошових коштів, де строк виконання зобов`язання визначається за правилами частини 2 статті 530 ЦК України (кредитор має право вимагати виконання боржником обов`язку у будь-який час), що відповідно, вказує на безпідставність доводів ОСОБА_3 про наслідки спливу позовної давності.

Написання ОСОБА_3 розписки від 21 лютого 2018 року про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 5000 доларів США не спростовано, оригінал розписки знаходиться у ОСОБА_1 .

Оскільки розписка є документом, що підтверджує передачу грошей позикодавцем позичальникові, то, виходячи від зворотного, знаходження оригіналу розписки у позикодавця є підтвердження не повернення суми повністю чи частково.

Таким чином, фактичне знаходження оригіналу розписки у ОСОБА_1 підтверджує не повернення ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 5000,00 доларів США; ОСОБА_3 не надає доказів протиправного утримання ОСОБА_1 у себе розписки, рівно як і не надає безспірних письмових доказів повернення грошових коштів.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що за змістом частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У сенсі даної норми матеріального права положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права, щодо якого заявлено вимогу, і факт його порушення або оспорювання; якщо під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Таким чином, заявляючи про застосування наслідків спливу позовної давності як підстави для відмови у позові, ОСОБА_3 тим самим підтверджує існування у ОСОБА_1 самого суб`єктивного цивільного права, тобто права вимагати повернення грошових коштів в сумі 5000,00 доларів США за розпискою від 21 лютого 2018 року як за борговою та, відповідно, спростовує власні ж твердження про відсутність правовідносин позики грошових коштів.

За визначеним статтею 81 ЦПК України обов`язком доказування і подання доказів кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми у своїй сукупності для висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Позивач довела наявність правовідносин позики грошових коштів, натомість відповідач не довела зворотного та, відповідно, іншу правову природу грошових коштів, що були нею отримані по розписці від 21 лютого 2018 року.

Правові підстави для скасування рішення суду відсутні.

У резолютивній частині рішення суду першої інстанції відсутні висновки щодо судових витрат, з огляду на що не надається оцінка доводам апеляційної скарги та відзиву на неї в частині, що стосується витрат на професійну правничу допомогу.

Справа в провадженні суду першої інстанції з березня 2023 року, суду апеляційної інстанції з лютого 2014 року, призначена до розгляду на 27 лютого 2025 року; інформація про дату, час та місце розгляду справи доступна на сайті «Судова влада»; сторони та їх представники повідомлені документом в електронному вигляді «Судова повістка…», у додатку «Viber», сторонам надіслані повістки; клопотань про відкладення розгляду справи не надійшло; підстав для подальшого відкладення розгляду справи не встановлено.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Іванівського районного суду Одеської області від 23 січня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 17 березня 2025 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді О.С.Комлева

С.М.Сегеда