Провадження № 2/522/2689/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

13 лютого 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Федчишеної Т. Ю.,

за участі секретаря судового засідання Глущенко Т. О.,

представника позивача - адвоката Іванцової З. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 01 вересня 2022 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого він надав у борг ОСОБА_2 44 000 дол. США, що еквівалентно 1 609 018,40 грн за офіційним курсом НБУ на день укладення договору. Указану суму відповідач зобов`язався повернути у строк до 25 червня 2023 року в доларах США або в гривнях по ринковому курсу на день повернення.

На даний час відповідачем кошти позивачу не повернуто.

На підставі наведеного позивач просить стягнути з відповідача кошти у розмірі 44 000 дол. США.

У строк, встановлений судом, відзив від відповідача на позовну заяву до суду не надходив.

08.09.2023 засобами поштового зв`язку від ОСОБА_2 надійшла до суду заява про розгляд справи за відсутності відповідача, із зазначенням про визнання ним позову.

При цьому 26.10.2023 на електронну адресу суду від ОСОБА_2 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з проходженням ним військової служби в зоні бойових дій в Харківській області.

Однак документів, на підтвердження перебування ОСОБА_2 на військовій службі, до заяви не додано.

У підготовчому засіданні представник позивача - адвокат Іванцова З. А. також зазначила, що зі слів поштаря, яка доставляла повістки на адресу відповідача, останній за адресою його реєстрації місця проживання не проживає та проходить військову службу.

За наявності інформації, яка може свідчити про перебування відповідача на військовій службі, з метою недопущення порушення прав відповідача, ухвалою суду від 04.06.2024 витребувано у Міністерства оборони України інформацію про те, чи перебуває ОСОБА_2 на військовій службі у складі Збройних сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан, та у разі наявності такої інформації - відповідні докази про це.

Однак, з інформації, що надійшла на виконання вищевказаної ухвали суду, перебування відповідача ОСОБА_2 на військовій службіу складі Збройних сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан, не підтвердилася.

Отже, судом вжито всіх розумних заходів для перевірки інформації щодо ймовірного перебування відповідача на військовій службі.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Іванцова З. А. позов просила задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином в порядку п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Ухвалою суду від 13.02.2025 постановлено провести заочний розгляд справи на підставі наявних матеріалів.

Заслухавши представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

01 вересня 2022 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики.

Відповідно до п. 1.1 договору позики позикодавець передає позичальникові позику в сумі 44 000 дол. США, що еквівалентно 1 609 018,40 грн за офіційним курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов`язується повернути отриману суму в доларах США або по курсу НБУ на день повернення в строки і у порядку, зазначені в даному договорі.

За користування позикою позичальник не сплачує на користь позикодавця відсотки (п. 1.1.1. договору).

Згідно з п. 1.2 договору позики позика надається позичальнику в строк до 25 червня 2023 року і підлягає повному поверненню суми позичальником не пізніше вказаного строку, але з можливістю дострокового повернення повністю або частково. Повернення позики здійснюється в чотири етапи: 1-й етап: 25 відсотків позики, що становить 11 000 дол. США, що еквівалентно 402 254,60 грн за офіційним курсом НБУ на день укладення цього договору, до 01.12.2022; 2-й етап: 25 відсотків позики, що становить 11 000 дол. США, що еквівалентно 402 254,60 грн за офіційним курсом НБУ на день укладення цього договору, до 01.03.2023; 3-й етап: 25 відсотків позики, що становить 11 000 дол. США, що еквівалентно 402 254,60 грн за офіційним курсом НБУ на день укладення цього договору, до 01.05.2023; 4-й етап: 25 відсотків позики, що становить 11 000 дол. США, що еквівалентно 402 254,60 грн за офіційним курсом НБУ на день укладення цього договору, до 25.06.2023.

Відповідно до п. 1.3 договору позики позикодавець підтверджує, що передані як позика грошові кошти належать йому на праві власності.

Згідно з п. п. 3.1., 3.2 договору позикодавець надає позичальнику всю суму позики в момент підписання цього договору. Передача грошей здійснюється готівкою.

Пунктом 3.3. договору позики передбачено, що позичальник підписанням цього договору свідчить про отримання від позикодавця всієї суми грошових коштів в повному обсязі відповідно до п.1.1 договору.

Відповідно до розписки від 02.12.2022 ОСОБА_2 просив продовжити йому термін першого етапу сплати частини позики згідно п. 1.2 Договору позики від 01 вересня 2022 року, який він прострочив та не сплатив до 01 грудня 2022 року. Зобов`язався сплатити гроші першого етапу частини позики згідно п. 1.2 Договору позики від 01 вересня 2022 року до 01 лютого 2023 року.

Згідно з розпискою від 01.03.2023 ОСОБА_2 просив продовжити йому термін другого етапу сплати частини позики згідно п. 1.2 Договору позики від 01 вересня 2022 року, який він прострочив та не сплатив до 01 березня 2023 року. Зобов`язався сплатити гроші другого етапу частини позики згідно п. 1.2 Договору позики від 01 вересня 2022 року до 01 квітня 2023 року.

Відповідно до розписки від 01.05.2023 ОСОБА_2 просив продовжити йому термін третього етапу сплати частини позики згідно п. 1.2 Договору позики від 01 вересня 2022 року, який він прострочив та не сплатив до 01 травня 2023 року. Зобов`язався сплатити гроші третього етапу частини позики згідно п. 1.2 Договору позики від 01 вересня 2022 року до 01 червня 2023 року.

Згідно з розпискою від 25.06.2023 ОСОБА_2 просив продовжити йому термін четвертого етапу сплати частини позики згідно п. 1.2 Договору позики від 01 вересня 2022 року, який він прострочив та не сплатив до 25 червня 2023 року. Зобов`язався сплатити гроші четвертого етапу частини позики та попередніх трьох частин позики згідно п. 1.2 Договору позики від 01 вересня 2022 року до 01 липня 2023 року. Зазначив, що у разі несплати коштів (всієї суми позики) до 01.07.2023 за договором позики від 01 вересня 2022 року, за чотири етапи сплати частин позики згідно п. 1.2 Договору, зобов`язався сплачувати штрафні санкції, судові витрати тощо у повному обсязі.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до абзацу першого статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, матеріалами справи підтверджено укладення між сторонами договору позики,який містить умови про строк виконання зобов`язання щодо повернення позичених коштів та підтверджено факт отримання коштів відповідачем від позивача в сумі 44 000 дол. США.

Доказів виконання відповідачем зобов`язань матеріали справи не містять.

Відповідно до частин першої та третьої статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (абзац перший частини першої статті 530 Цивільного кодексу України).

В силу положення статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про валюту та валютні операції» визначено поняття іноземна валюта та національна валюта.

Так, поняття іноземна валюта вживається в такому значенні: а) грошові знаки грошових одиниць іноземних держав у вигляді банкнот, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави або групи іноземних держав, а також вилучені або такі, що вилучаються з обігу, але підлягають обміну на грошові знаки, що перебувають в обігу; б) кошти на рахунках у банках та інших фінансових установах, виражені у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях (зокрема у спеціальних правах запозичення), що належать до виплати в іноземній валюті; в) електронні гроші, номіновані у грошових одиницях іноземних держав та (або) банківських металах.

Поняття національна валюта (гривня) вживається в такому значенні: а) грошові знаки грошової одиниці України - гривні у вигляді банкнот, монет, у тому числі обігових, пам`ятних та ювілейних монет, і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені або такі, що вилучаються з обігу, але підлягають обміну на грошові знаки, що перебувають в обігу; б) кошти на рахунках у банках та інших фінансових установах, виражені у гривні; в) електронні гроші, номіновані у гривні.

Статтею 524 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 Цивільного кодексу України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Правові висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 754/5369/17 (провадження № 61-3348св20).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Виходячи з того, що позивач надав відповідачу на підставі договору позики від 01 вересня 2022 року грошові кошти у сумі 44 000,00 доларів США, а відповідач свої зобов`язання з повернення вказаних коштів не виконав, суд дійшов висновку, що позовна вимога позивача про стягнення коштів підлягає задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума у розмірі 44 000,00 доларів США.

За таких обставин, позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Згідно з вимогами статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у сумі 13 420,00 грн за подання позову.

Керуючись ст. ст. 12, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 274, 279, 280-284, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 01 вересня 2022 року у розмірі 44 000 (сорок чотири тисячі) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 13 420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) грн судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складено 10.03.2025.

Суддя Тетяна ФЕДЧИШЕНА