КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 755/2104/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/5465/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левенця Б.Б.

суддів: Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Яровенко Н.О., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Товариства з обмеженою відповідальністю «УП Медіа» про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2024 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом на обґрунтування якого зазначив, що 27 вересня 2023 року о 13:23 на сайті інтернет-видання «Економічна правда» в розділі «Колонки» було опубліковано статтю народного депутата України, голови Тимчасової спеціальної комісії Верховної ради України з питань захисту інвесторів ОСОБА_2 та виконавчого директора Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_1 «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Дана інформація була розповсюджена за веб-адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2/.

В статті автори стосовно ПАТ «Українська інноваційна компанія» розповсюдили інформацію яка є неправдивою та шкодить діловій репутації ПАТ «Українська інноваційна компанія».

Дана інформація є недостовірною, такою що не відповідає дійсності та шкодить діловій репутації позивача, виходячи з наступного:

I. Cтосовно цитати ІНФОРМАЦІЯ_3».

Так, 24.12.2015 року Правлінням Національного банку України прийнято Постанову № 934 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Укрінбанк» до категорії неплатоспроможних» (надалі - «Постанова НБУ № 934»). 24.12.2015, на підставі Постанови НБУ №934 Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 239 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Укрінбанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Відповідно до вказаного рішення, запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу фонду ОСОБА_3 строком на три місяці з 25.12.2015 року по 24.03.2016 року. 22.03.2016 року Правлінням Національного банку України винесено Постанову № 180 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк». 22.03.2016 року на підставі вищевказаної Постанови НБУ № 180 Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято Рішення № 385 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Укрінбанк» та делегування повноважень ліквідатора банку». Всі вищезазначені рішення та постанови Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на даний момент визнані протиправними та скасовані в порядку адміністративного судочинства. 13 липня 2016 року було проведено позачергові загальні збори акціонерів ПАТ «Український інноваційний банк» (), на яких прийнято рішення про перейменування ПАТ «Український інноваційний банк» на ПАТ «Укрінком», змінене місцезнаходження акціонерного товариства, затверджено нову редакцію його статуту, змінені види діяльності товариства за Класифікацією видів економічної діяльності (виключено «діяльність комерційних банків», за КВЕД: 64.19) та призначені голова правління і члени правління. 28 березня 2017 року було проведено позачергові загальні збори акціонерів ПАТ «Укрінком» та знову змінено назву акціонерного товариства на ПАТ «Українська інноваційна компанія». ПАТ «Українська інноваційна компанія» має ідентифікаційний код 05839888, такий самий, як і мало ПАТ «Український інноваційний банк» до зміни найменування. Підтвердженням вказаної обставини є Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 10.03.2020 року. Зміна найменування ПАТ «Український інноваційний банк» на ПАТ «Українська інноваційна компанія» не є реорганізацією юридичної особи та жодним чином не впливає на права та обов`язки такої юридичної особи; 2) ПАТ «Український інноваційний банк» та ПАТ «Українська інноваційна компанія» з ідентифікаційним кодом 05839888 є однією і тією ж юридичною особою з одним і тим же обсягом прав та обов`язків. Таким чином, ПАТ «Українська інноваційна компанія» не створювалась власниками Укрінбанку після 24.12.2015 року як нова юридична особа як і не здійснювалась державна реєстрація створення ПАТ «Українська інноваційна компанія» як нової юридичної особи. - ПАТ «Українська інноваційна компанія» - це поточне найменування ПАТ «Український інноваційний банк». На момент проведення загальних зборів акціонерів ПАТ «Український інноваційний банк» 13.07.2016, на яких вирішувалось питання щодо перейменування товариства, зміну юридичної адреси, обрання Голови правління, затвердження нової редакції Статуту та зміну економічних видів діяльності, вступили в законну силу рішення судів, які визнавали незаконними та скасовували рішення Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо визнання ПАТ «Укрінком» неплатоспроможним та початок його ліквідації. Таким чином ця інформація розповсюджена відповідачами є недостовірною.

Стосовно цитати «вивели на неї усі активи банку, спершу дочекавшись, поки Фонд гарантування вкладів виплатить його вкладникам 1,8 млрд грн, надані як позика державою».

Як вже зазначалось вище - ПАТ «Українська інноваційна компанія» та ПАТ «Український інноваційний банк» є одна й та ж юридична особа, з одним й тим кодом ЄДРПОУ - 05839888. В наслідок перейменування ПАТ «Укрінбанк» в ПАТ «Укрінком» нова юридична особа не створювалась Таким чином стосовно активів, які перебували у власності ПАТ «Український інноваційний банк» перехід права власності на користь ПАТ «Українська інноваційна компанія» не відбувався і не міг відбутись. Таким чином ця інформація розповсюджена відповідачами є недостовірною.

Стосовно цитати «намагається позбутись своїх зобов`язань шляхом втечі в контрольоване банкрутство. Уже не як банк, а саме як небанківська установа ПАТ "Укрінком", керівники якої роками публічно заявляли, що вона здатна виконувати свої зобов`язання перед вкладниками, а тепер "чомусь" іде в банкрутство».

Провадження у справі № 913/266/20 про банкрутство ПАТ «Українська інноваційна компанія» було відкрите на підставі ініціюючого кредитора - ТОВ «ЮСМЕТАЛ», а не заяви - боржника . Таким чином твердження відповідачів, про те що ПАТ «Укрінком» «чомусь іде» в банкрутство не відповідає дійсності. Що стосується «контрольованості» банкрутства - то ТОВ «ЮСМЕТАЛ» не є aфільованою особою відносно ПАТ «Українська інноваційна компанія». Якихось аргументів або доводів стосовно цієї інформації відповідачі не приводять. Таким чином ця інформація розповсюджена відповідачами є недостовірною.

Крім того, й сам Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в межах провадження у справі про банкрутство ПАТ «Українська інноваційна компанія» звернувся із кредиторськими вимогами до ПАТ «Українська інноваційна компанія» на суму 1,8 млрд грн., а отже й буде одним із «контролерів» цього провадження володіючи найбільшою сумою кредиторських вимог до боржника серед його кредиторів, які вже заявились у справі про банкрутство.

Підсумовуючи вищезазначене, стверджуємо наступне. Ця недостовірна інформація є такою, що порушує особисте немайнове право Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» на недоторканність ділової репутації. Адже у осіб, що ознайомилися з розповсюдженою відповідачами інформацією, може скластися негативна думка про те, що якісь особи намагалися вивести активи ПАТ «Укрінбанк», набувачем прав і обов`язків якого є ПАТ «Українська інноваційна компанія» і товариство не зможе виконувати свої зобов`язання перед третіми особами.

Позивачем отримані висновки проведеної ТОВ «Київський експертно-дослідний центр лінгвістичної (семантико-текстуальної експертизи), Висновок № 15190, складений 04.12.2023 року, відповідно до якого оспорювана позивачем інформація має негативний характер стосовно ПАТ «Українська інноваційна компанія».

Враховуючи вищевказане, позивач просив:

- визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності розповсюджену відповідачами наступну інформацію: - «її заснували власники "Укрінбанку" після того, як НБУ визнав банк неплатоспроможним. Вони називають цю юрособу правонаступницею "Укрінбанку", при цьому діють за межами банківського законодавства» (цитата із статті ); - «вивели на неї усі активи банку, спершу дочекавшись, поки Фонд гарантування вкладів виплатить його вкладникам 1,8 млрд грн, надані як позика державою» (цитата із статті) - «намагається позбутись своїх зобов`язань шляхом втечі в контрольоване банкрутство. Уже не як банк, а саме як небанківська установа ПАТ "Укрінком", керівники якої роками публічно заявляли, що вона здатна виконувати свої зобов`язання перед вкладниками, а тепер "чомусь" іде в банкрутство» (цитата із статті);

- зобов`язати відповідачів спростувати недостовірну інформацію аналогічним способом - шляхом розміщення тексту спростування на сайті інтернет-видання «Економічна правда» (т. 1 а.с. 1-16, 178-184).

28 березня 2024 року від відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позову у повному обсязі, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим, а вимоги, висунуті безпосередньо до ОСОБА_1 у спірних правовідносинах такими, що звернені до неналежного відповідача, що є окремою підставою для відмови у позові. По-перше, позивачем при зверненні до суду допущено дефект суб`єктного складу сторін даного спору, в частині визначення відповідачем фізичну особу Директора-розпорядника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_1 замість належного відповідача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову.

Крім того, в результаті організаційних змін ПАТ «Укрінбанк» від 13.07.2016 та від 28.03.2017 нова банківська установа відповідно до вимог ст.17 Закону про банки не утворилась. При цьому, Великою Палатою Верховного Суду у справі № 925/698/16 було зроблено висновок про те, що власники ПАТ «Український інноваційний банк», приймаючи рішення про відмову від «банківської діяльності», висловили своє бажання припинити таку діяльність, яка є складовою спеціальної правосуб`єктності банку як юридичної особи, але вони не звернулись до існуючої процедури ліквідації банку за їх рішенням, передбаченої ст.78 Закону про банки, погодження якої з боку Національного банку України неможливе в силу чинності у відповідного банку статусу проблемного, що відповідає як ст.78 Закону про банки так і п.2.4 глави 2 розділу ІІІ Положення про заходи впливу. Також відповідно до банківського законодавства реорганізація банку або його ліквідація за рішенням власників має відбуватись за погодження з Національним банком України. Відповідного погодження не встановлено. Разом з тим банківським законодавством, зокрема ст.16 та 46 Закону про банки, також передбачено інформування та погодження з Національним банком України змін до статуту банку, а також їх реєстрацію тільки після погодження таких змін Національним банком України. Однак весь обсяг організаційних змін банку від 13.07.2016 та від 28.03.2017 не погоджувався Національним банком України, попри те, що таке погодження є обов`язковим. А тому, посилання скаржника на автоматичний перехід прав позивача у справі до нього є безпідставними та не ґрунтуються на нормах права. Банківське законодавство не передбачає правонаступництво у разі ліквідації банку. Крім того, з урахуванням ч.6 ст.77 Закону про банки, ч.3 ст.53 Закону про гарантування вкладів, п.3.1 глави 3 розділу ІІІ Положення про заходи впливу ліквідація банку ані за ініціативою Національного банку України, ані за ініціативою власників банку не може вважатись завершеною, оскільки не відповідає вимогам цих нормативних положень, що визначають момент закінчення ліквідації банку. Отже, незалежно від того, чи проведена ліквідація банку чи ні, банк зобов`язаний узгоджувати внесення змін до свого статуту з Національним банком України відповідно до вимог банківського законодавства. Ця вимога чинна незалежно від чинності постанови Національного банку України про неплатоспроможність банку, рішення Фонду про тимчасову адміністрацію, постанови Національного банку України про відкликання ліцензії та ліквідацію банку, рішення Фонду про ліквідацію банку. Правочину між ПАТ «Український інноваційний банк» та ПАТ «Укрінком» щодо передачі прав та обов`язків банку не відбулось, правонаступництва в розумінні процедури реорганізації також. При цьому, Верховним Судом також було констатовано, що фактично суть організаційних змін банку від 13.07.2016 зводиться до створення власної процедури виведення проблемного банку з ринку без врахування спеціальної процедури, повноважень Національного банку України та Фонду, механізмів захисту кредиторів банку, передбаченої банківським законодавством. Отже, перехід прав та обов`язків від ПАТ «Український інноваційний банк» до ПАТ «Укрінком» та наступних осіб, які заявляли про своє отримання прав та обов`язків цього банку, не міг відбуватись лише на підставі виключення кредитною установою із своєї назви слова «банк» та виключення з видів своє діяльності «банківської діяльності» без дотримання вимог банківського законодавства. Організаційні зміни банку від 13.07.2016 та від 28.03.2017 не відповідають вимогам банківського законодавства. Великою Палатою Верховного Суду під час розгляду справи №925/698/16 з приводу статусу ПАТ «Української інноваційної компанії» встановлено, що до цієї особи не перейшли права ПАТ «Укрінбанк», оскільки ця особа не є правонаступником банку у відповідності до положень чинного законодавства.

Щодо безпідставності доводів Позивача стосовно позиціювання себе як, нібито постраждалу особу у відносинах з суб`єктами владних повноважень.

Так, Велика Палата у згаданій постанові по справі № 925/698/16 зазначила, що той факт, що в окремих судових справах, на які посилаються сторони спору, ПАТ «Українська інноваційна компанія» визнає свої зобов`язання перед кредиторами ПАТ «Український інноваційний банк», а в окремих заперечує такі зобов`язання, не дає підстав для надання переваг правовій оцінці, здійсненій судами у таких справах, які підтверджують або спростовують наявність у ПАТ «Українська інноваційна компанія» прав та обов`язків ПАТ «Український інноваційний банк». Разом з тим, в окремих судових рішеннях у судових справах, на які посилаються сторони спору (зокрема, судові рішення у справах №№ 913/51/17, 913/14/17, 913/56/17, 913/29/17, 913/28/17, 913/60/17), у мотивувальній частині судами встановлено, що ПАТ «Українська інноваційна компанія» (ПАТ «Укрінком») позиціонує себе як юридичну особу, яка розпочала свою діяльність лише з 13 липня 2016 року як ПАТ «Укрінком» та яка не займається банківською діяльністю, а тому не несе зобов`язань ПАТ «Український інноваційний банк» як банку. Це вказує на свідому вибірковість визнання самим ПАТ «Укрінком» отримання прав та обов`язків ПАТ «Український інноваційний банк». Крім того, як встановлено судами у цих судових справах, ПАТ «Українська інноваційна компанія» щоб довести необхідність звернення кредиторів відповідного банку з їх вимогами не до нього, а до Фонду, посилається на Постанову НБУ про відкликання ліцензії та ліквідацію банку й Рішення Фонду про ліквідацію банку (за якими фактично розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Український інноваційний банк»), попри їх оскарження ним же у справі № 826/5325/16 та судове рішення ВАСУ від 23 листопада 2016 року щодо скасування цієї постанови НБУ та рішення Фонду.

Таким чином, ПАТ «Українська інноваційна компанія» саме визнає наявність процедури ліквідації зазначеного банку, враховуючи, що відповідно до банківського законодавства тільки це може бути підставою для задоволення вимог кредиторів цього банку Фондом. Зазначене також вступає в протиріччя з правовими висновками, зробленими КАС у справі № 826/14033/17, щодо права ПАТ «Українська інноваційна компанія» позиватися у цьому судовому процесі як «інша особа, яка охоплюється наглядовою діяльністю НБУ». Це також не узгоджується з аргументами про те, що ПАТ «Українська інноваційна компанія» не мала узгоджувати з НБУ організаційні зміни банку від 13 липня 2016 року та 28 березня 2017 року, оскільки не є банком, а отже, не підпадає під нагляд НБУ. Добровільне та чітко виявлене бажання ПАТ «Укрінком» (ПАТ «Українська інноваційна компанія»), відмовитись від банківської діяльності шляхом реєстрації зазначених змін у своєму статуті ще до винесення остаточних рішень касаційною інстанцією у судових спорах щодо запровадження у цьому банку тимчасової адміністрації, відкликання ліцензії та початку процедури ліквідації банку (зокрема, у справах №№ 826/1162/16, 826/5325/16, 826/14033/17) ставить під сумнів можливість порушення НБУ або Фондом прав саме такого утворення ПАТ «Укрінком» (ПАТ «Українська інноваційна компанія»)з урахуванням відкликання банківської ліцензії та неможливості здійснювати банківську діяльність ПАТ «Український інноваційний банк». При цьому Велика Палата відмітила, що загальна послідовність дій НБУ та Фонду щодо проблемного банку ПАТ «Український інноваційний банк» відповідає загальній послідовності дій, передбачених банківським законодавством щодо проблемного банку. НБУ та Фонд реалізовували повноваження, якими наділені відповідно до банківського законодавства. У межах судових справ №№ 826/1162/16, 826/5325/16 та 826/14033/17 ставились під сумнів обґрунтованість підстав реалізації зазначених дій НБУ та Фонду.

Зміст інформації, наведеної у спірній публікації посадової особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не містить фактичних даних, а є суб`єктивною оцінкою подій, які склалися навколо процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, зокрема й ПАТ «Укрінкомбанк». Висловлена характеристика дій та подій у спірному сенсі є суб`єктивним оціночним судженням та критикою, яка заснована в тому числі (але не виключно) на вказаних вище висновках Великої Палати Верховного Суду, а також нормах матеріального та процесуального права, якими врегульовано процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку. Незгода Позивача з такими суб`єктивним оціночними судженнями та критикою не може слугувати підставою для висновку про недостовірність інформації, яка підлягає спростуванню (т. 2 а.с. 1-15).

01 березня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від ТОВ «УП Медія», з якого вбачається, що відповідач заперечує проти вимог Позивача.

До Інтернет-холдингу "Українська правда» входить, зокрема Економічна правда (www.epravda.com.ua). На сайті https://www.epravda.com.ua/ є чимало різних рубрик та розділів. Серед іншого, є розділ «Колонки», у якому публікуються, в тому числі, експертні думки (експертиза), в яких автор - експерт у певній галузі - висловлює точку зору в довільній формі. При цьому колонки відображають винятково думку автора, редакція УП може її не поділяти. Відповідно до принципів та правил роботи інтернет-видання "Українська правда", розміщених за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4/ Колонка - це сконцентрований і стислий виклад точки зору людини. Вона не мусить бути збалансованою чи об`єктивною, але вона має бути зваженою й обґрунтованою: колумніст має розумітись на темі, яку коментує. Колумністами УП можуть бути або відомі публічні люди з доброю репутацією, або люди, чия фаховість чи вплив на політику в цій галузі підтверджені посадою (науковий співробітник, дослідник). Репутація має пояснювати, чому думка цієї людини важлива, і чому ми надаємо їй право висловитися з важливої теми. У даному випадку портал https://www.epravda.com.ua/ виступає у ролі платформи для плюралізму думок. Сайт https://www.epravda.com.ua/ розповсюджуючи інформацію діє добросовісно та в межах реалізації мети журналістики у демократичному суспільстві - доносить її до громадян. Мета, яку переслідує видання - створення простору для плюралізму думок та дискусії щодо проблем, які є надзвичайно гострими у часи, складні для українського суспільства. Висвітлена інформація є суспільно важливою, оскільки на неї звернули увагу засоби масової інформації. Таким чином, опублікований матеріал є оглядом та суб`єктивними думками (міркуванням) ОСОБА_2, яка являється експертом в галузі інвестицій: народна депутатка, голова ТСК з питань захисту прав інвесторів та ОСОБА_1, яка є директором-розпорядником Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, якими вони вирішили поділитися з оточуючими, автори колонки виражають лише власні думки щодо суспільно важливої теми, яка пов`язана з виведенням з ринку банківської установи. Відсутність потреби втручання редакції в текст спірної статті обумовлена тим, що текст містить в собі огляд точок зору експертів про дії банківської установи «Укрінбанку» та становить суспільний інтерес. Відсутність потреби втручання редакції в текст спірної статті обумовлена тим, що текст містить в собі огляд точок зору експертів про дії банківської установи «Укрінбанку» та становить суспільний інтерес.» Вкінці спірної статті зазначено: «Колонка є видом матеріалу, який відображає винятково точку зору автора. Вона не претендує на об`єктивність та всебічність висвітлення теми, про яку йдеться. Точка зору редакції "Економічної правди" та "Української правди" може не збігатися з точкою зору автора. Редакція не відповідає за достовірність та тлумачення наведеної інформації і виконує винятково роль носія.». Зміст інформації, наведеної у спірній статті експертом в галузі інвестицій: народною депутаткою, головою ТСК з питань захисту прав інвесторів та директором-розпорядником Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, не містить фактичних даних, а є суб`єктивною оцінкою подій, які склалися навколо процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, зокрема й ПАТ «Укрінбанк». Висловлена характеристика дій та подій у спірному сенсі є власним їх суб`єктивним оціночним судженням та критикою, яка заснована в тому числі (але не виключно) на висновках Великої Палати Верховного Суду, а також нормах матеріального та процесуального права, якими врегульовано процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку. Незгода позивача з такими суб`єктивним оціночними судженнями та критикою не може слугувати підставою для висновку про недостовірність інформації, яка підлягає спростуванню (т. 2 а.с. 35-38).

23 квітня 2024 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в якому позивач заперечував доводи відповідача з підстав, наведених ним в позовній заяві (т. 2 а.с. 58-59).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 листопада 2024 року в позові ПАТ «Українська інноваційна компанія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ТОВ «УП Медіа» про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації відмовлено.

Повний текст рішення складено 26 листопада 2024 року (т. 2 а.с. 92).

Не погодившись з рішенням районного суду, 13 грудня 2024 року представник ПАТ «Українська інноваційна компанія»- адвокат Пилип В.М. направив безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу через систему «Електронний суд» (т. 3 а.с. 1-14).

На обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що розповсюджена відповідачами інформація є недостовірною, висловлена у формі фактичних тверджень, а сама інформація має негативний характер стосовно позивача ПАТ «Українська інноваційна компанія». Визначення позивачем неналежного відповідача ОСОБА_1 не є підставою відмови в позові. Постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 925/698/16 не є релевантною до спірних правовідносин. Посилався на те, що суд першої інстанції не звернув увагу і не надав належної оцінки обставинам і доказам, якими обґрунтовані заявлені вимоги і дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову. Врахувавши викладене, просив скасувати оскаржуване рішення районного суду і ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі (т. 3 а.с. 1-14).

24 січня 2025 року представник відповідача ТОВ «УП МЕДІА» - адвокат Демідова О.І. подала відзив на апеляційну скаргу, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення районного суду залишити без змін, судові витрати покласти на скаржника (т. 3 а.с. 62-65).

У судовому засіданні представник ПАТ «Українська інноваційна компанія» - адвокат Богушко О.В. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити. Представник відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - адвокат Кузьміка Д.В. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про розгляд справи апеляційним судом 27 лютого 2025 року, кожній окремо, повернулись із відмітками працівників пошти про відсутність адресатів за зазначеними ними адресами, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаних осіб до суду не надходили. Представник ТОВ «УП МЕДІА» - адвокат Демідова О.І. подала письмову заяву з проханням розглянути справу за її відсутності (т. 3 а.с. 50-61, 74-77).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27 вересня 2023 року о 13:23 на сайті інтернет-видання «Економічна правда» в розділі «Колонки» було опубліковано статтю народного депутата України, голови Тимчасової спеціальної комісії Верховної ради України з питань захисту інвесторів ОСОБА_2 та виконавчого директора Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_1 «ІНФОРМАЦІЯ_1» (т. 1 а.с.18-24).

Дана інформація була розповсюджена за веб-адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2/(т. 1 а.с.18-20).

Фрагмент статті, який оспорює позивач у цьому провадженні, має наступний зміст: «ІНФОРМАЦІЯ_5» (цитата із статті).

Авторами поширеної інформації є народна депутатка України ОСОБА_4 та директор-розпорядник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_1.

Згідно з відомостями Спеціальної інформаційної системи УКРНОІВІ (https://sis.ukrpatent.org/uk/search/simple/), власником свідоцтва на знак для товарів і послуг «Українська правда» № НОМЕР_1 є Товариство з обмеженою відповідальністю «УП МЕДІА», заявником ОСОБА_5 (колишній реєстрант доменного імені «epravda.com.ua», колишній засновник та керівник зазначеного Товариства) (т. 1 а.с.47).

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Водночас відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У статті 201 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Статтею 91 ЦК України встановлено, що юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Згідно із частиною 2 статті 34 Господарського кодексу України дискредитацією суб`єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов`язаних із особою чи діяльністю суб`єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб`єкта господарювання.

Згідно до положень ст. 94 ЦК України, юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Захист особистих немайнових прав юридичної особи у зв`язку із завідомо неправдивим повідомленням або неумисним повідомленням недостовірної інформації щодо її уповноваженої (посадової чи службової) особи про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції" у порядку, передбаченому цим Законом, здійснюється у такому самому обсязі, що і особистих немайнових прав фізичних осіб.

Відповідно до статей 94, 277 вказаного Кодексу юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Отже, юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної та юридичної особи, а також про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин як: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації потрібно розуміти опублікування її у пресі, передання з використанням радіо, телебачення чи інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є така інформація фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» (в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин) оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Під час розгляду справ про захист ділової репутації шляхом визнання інформації недостовірною завданням суду є забезпечення балансу прав та свобод учасників інформаційних правовідносин щодо недопущення поширення інформації, яка не відповідає дійсності, - з одного боку (приватний інтерес), а з іншого - недопущення ситуації, коли такі позови використовуються з метою обмеження загальних засад свободи слова, права громадськості бути обізнаною (публічний інтерес). Розглядаючи зазначені спори, суд зобов`язаний виважено підійти до необхідності обмеження свободи вираження поглядів та ретельно обґрунтувати ухвалене рішення щодо наявності в інформації, яка визнається недостовірною, ознак реального завдання шкоди репутації, порушення прав інших осіб, з метою забезпечення професійного захисту журналістики та недопущення надмірного втручання в право громадськості на отримання інформації.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, 01 жовтня 2015 року Правлінням Національного банку України прийнята постанова № 659/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Укрінбанк» до категорії проблемних», якою віднесено ПАТ «Український інноваційний банк» до категорії проблемних банків.

Постановою Національного банку України від 24 грудня 2015 року № 934 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк віднесено до категорії неплатоспроможних» ПАТ «Український інноваційний банк» віднесено до категорії неплатоспроможних та згідно з рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 грудня 2015 року № 239 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Укрінбанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» в цьому банку запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 25 грудня 2015 року до 24 березня 2016 року (включно) та призначено Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб для здійснення цих повноважень.

Вказані рішення Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб були оскаржені до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2016 року у справі № 826/1162/16, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2016 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31 серпня 2016 року, визнані незаконними та скасовані з моменту їх прийняття Постанова Національного банку України про неплатоспроможність банку та рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про тимчасову адміністрацію, суд зобов`язав Національний банк України надати 95 днів на відновлення платоспроможності цього банку.

Постановою Верховного Суду України від 24 жовтня 2017 року у справі № 826/1162/16 скасовані судові рішення судів попередньої інстанції та відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування Постанови Національного банку України про неплатоспроможність банку та рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про тимчасову адміністрацію.

22 березня 2016 року Правлінням Національного банку України на підставі пропозиції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо відкликання банківської ліцензії та ліквідації ПАТ «Укрінбанк» ухвалено постанову № 180 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Укрінбанк», на підставі якої виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ухвалено рішення № 385 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Укрінбанк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Вказані рішення державного регулятора в сфері банківської діяльності та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб були оскаржені до адміністративного суду.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 квітня 2016 року у справі № 826/5325/16, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2016 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 листопада 2016 року, скасовано зазначені розпорядчі акти та зобов`язано Національний банк України вчинити всі необхідні дії щодо відновлення функціонування Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний Банк» в якості банківської установи в обсязі та стані, який існував до прийняття оскаржуваної постанови.

15 лютого 2018 року Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Укрінбанк» № 536 строком на один рік з 23 березня 2018 року до 22 березня 2019 року включно.

21 березня 2019 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 622 «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Укрінбанк» строком на один рік з 23 березня 2019 року до 22 березня 2020 року включно».

30 липня 2016 року за рішенням загальних зборів акціонерів товариство ПАТ «Укрінбанк» перейменовано в ПАТ «Укрінком», а також викладено статут у новій редакції та змінено місцезнаходження товариства. Відповідні зміни щодо назви внесені в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 13 липня 2016 року за номером реєстраційної дії 7038947 (т. 1 а.с. 151, 153-157).

28 березня 2017 року за рішенням загальних зборів акціонерів товариства ПАТ «Укрінком» перейменовано в ПАТ «Українська інноваційна компанія», викладено статут в новій редакції. Зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесені 03 квітня 2017 року (т. 1 а.с. 146-150, 152).

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, у Державному реєстрі юридичної особи з назвою «Український інноваційний банк» не існує. Під ідентифікаційним кодом юридичної особи 05839888 в реєстрі зареєстроване ПАТ «Українська інноваційна компанія» та зазначено про відсутність відомостей про юридичних осіб, правонаступником яких є зареєстрована юридична особа.

В результаті організаційних змін ПАТ «Укрінбанк» від 13 липня 2016 року та від 28 березня 2017 року змінено назву установи, здійснено виключення виду діяльності «Діяльність комерційних банків, код КВЕД 64.19», нова банківська установа відповідно до вимог ст.17 Закону «Про банки і банківську діяльність» не утворилась (т. 1 а.с. 146-157).

Також судом встановлено, що станом на час розгляду вказаної цивільної справи судами першої та апеляційної інстанції, позивач ПАТ «Українська інноваційна компанія» перебуває в стані банкрутства.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 січня 2019 року справу № 925/698/16 за позовом ПАТ «Український інноваційний банк» (в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Український інноваційний банк») до ПАТ «Первомайський молочноконсервний комбінат» та інших про стягнення грошових коштів передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України (справа містить виключну правову проблему, вирішення якої має суттєве значення для розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики). Зокрема, у цій справі (№ 925/698/16) необхідно встановити обсяг прав та обов`язків позивача як правонаступника банківської установи у кредитно-банківських, цивільних, депозитних та інших правовідносинах, визначивши чи відбулась зміна назви банку та виключення банківської діяльності з його видів діяльності, чи реалізація цього відповідає вимогам Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Закон про банки), чи можна з урахуванням висновків щодо зазначеного вважати ПАТ «Українська інноваційна компанія» правонаступником відповідного банку, що передбачає право ТОВ «ФК «Інвест ресурс» вимагати з відповідачів сплати заборгованості за кредитним договором від 05 лютого 2007 року. Виключна правова проблема полягає у визначеності в цій справі щодо застосування до припинення юридичної особи та її зобов`язань вимог статті 104, глави 50 (припинення зобов`язань) ЦК України та статей 2, 15, 17 Закону про банки.

Велика Палата Верховного Суду прийняла до розгляду справу № 925/698/16 та зробила висновок щодо застосування норми права при вирішенні питання щодо правонаступництва ПАТ «Українська інноваційна компанія» прав ПАТ «Український інноваційний банк»(постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 925/698/16 (провадження № 12-17гс19) (т. 2 а.с. 23-32).

Так, у розділі (1.3) «Щодо переходу прав та обов`язків ПАТ «Український інноваційний банк» до ПАТ «Українська інноваційна компанія»», Велика Палата Верховного Суду досліджувала питання законності припинення ПАТ «Український інноваційний банк» шляхом зміни найменування 13 липня 2016 року з ПАТ «Укрінбанк» на ПАТ «Укрінком» та 28 березня 2017 року з ПАТ «Укрінком» на ПАТ «Українська інноваційна компанія» та дійшла до таких висновків:

«226. Отже, перехід прав та обов`язків від ПАТ «Український інноваційний банк» до ПАТ «Укрінком» та наступних осіб, які заявляли про своє отримання прав та обов`язків цього банку, не міг відбуватись лише на підставі виключення кредитною установою із своєї назви слова «банк» та виключення з видів своє діяльності «банківської діяльності» без дотримання вимог банківського законодавства. Організаційні зміни банку від 13 липня 2016 року та від 28 березня 2017 року не відповідають вимогам банківського законодавства.»;

«229. Враховуючи те, що ПАТ «Український інноваційний банк» не було припинено чи змінено у встановленому законом порядку на ПАТ «Укрінком», а відтак й ПАТ «Українська інноваційна компанія» не набуло прав банку»;

«231. Водночас у рамках цього спору Великій Палаті Верховного Суду необхідно вирішити, який суб`єкт є належним позивачем у справі, тобто якій особі належить право вимоги за кредитним договором від 05 лютого 2007 року та договором поруки № 2, за захистом якої звернувся позивач у судовій справі № 925/698/16. Відповідно до цього, враховуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що таким суб`єктом був та залишається банківська установа - ПАТ «Український інноваційний банк», відповідне право якого не переходило ані до ПАТ «Укрінком»/ПАТ «Українська інноваційна компанія», ані до ТОВ «ФК «Інвест ресурс»;

Також Велика Палата Верховного Суду не знайшла преюдиційних обставин, встановлених у справі № 826/11199/16, які б підтверджували безспірність переходу прав ПАТ «Український інноваційний банк» як банку до ПАТ «Українська інноваційна компанія», яке не є банком, поза процедурами регулювання банківської діяльності спеціальним законодавством. Відповідно до матеріалів справи ПАТ «Український інноваційний банк» та ПАТ «Укрінком» (ПАТ «Українська інноваційна компанія») мають один й той самий ідентифікаційний код юридичної особи № 0583988. Дата реєстрації цих юридичних осіб, зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний реєстр), також збігається. Однак в Єдиному реєстрі відсутній запис про те, що ПАТ «Українська інноваційна компанія» є правонаступником ПАТ «Український інноваційний банк» (пункт 29 частини першої статті 9 Закону про держреєстрацію), такий запис міститься лише в статуті цієї юридичної особи (пункти 169, 170 постанови Велика Палата Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 925/698/16 (провадження № 12-17гс19)).

Суд апеляційної інстанції перевірив та відхилив посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду у постанові від 16 жовтня 2024 року у справі № 913/266/20, зважаючи на наступне (т. 3 а.с. 78-82).

Так, постановою Верховного Суду у постанові від 16 жовтня 2023 року у справі № 913/266/20:

- у задоволенні клопотання Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» в особі в. о. уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на продовження виведення з ринку ПАТ «Український інноваційний банк» Міхно С. С. на ухвалу Господарського суду Луганської області від 15.05.2020 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 10.11.2022 у справі № 913/266/20 відмовлено;

- касаційні скарги Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» в особі в. о. уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на продовження виведення з ринку ПАТ «Український інноваційний банк» Міхно С.С. та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб залишено без задоволення;

- ухвалу Господарського суду Луганської області від 15.05.2020 року, якою, серед іншого, суд відкрив провадження у справі № 913/266/20 про банкрутство ПАТ «Українська інноваційна компанія», визнав грошові вимоги Кредитора до Боржника у сумі 101238,99 грн, ввів мораторій на задоволення вимог кредиторів та процедуру розпорядження майном Боржника, вирішив інші процедурні питання та постанову Східного апеляційного господарського суду від 10.11.2022 у справі № 913/266/20, якою суд апеляційної інстанції погодився з висновками ухвали від 15.05.2020 року, - залишено без змін.

При цьому, суд касаційної інстанції у справі № 913/266/20 погодився із висновками судів першої та апеляційної інстанції та зазначив, що«відсутність належного законодавчого регулювання (порядку «відновлення» банківської ліцензії у випадку скасування судовим рішенням відповідних рішень НБУ та Фонду, спрямованих на здійснення процедури виведення банку з ринку) та невжиття державним органом (НБУ) відповідних заходів призвело до правової невизначеності як щодо статусу ПАТ «Український інноваційний банк» (нова назва - ПАТ «Українська інноваційна компанія»), так і щодо визначення органу / суб`єкта, наділеного повноваженнями на управління такою юридичною особою.

Зазначене підтверджується тим, що органами управління ПАТ "Український інноваційний банк" неодноразово приймались рішення та державними реєстраторами вносились відповідні реєстраційні записи щодо зміни назви, місцезнаходження акціонерного товариства, нової редакції статуту, видів діяльності товариства та призначались органи управління.

Такі зміни до статуту товариства не є реорганізацією в розумінні банківського законодавства і не впливають на обсяг прав та обов`язків цієї юридичної особи, які виникли раніше у зв`язку із здійсненням нею банківської діяльності в межах своєї спеціальної правосуб`єктності як банківської установи, оскільки внаслідок цього не створився новий учасник правовідносин, а отже ПАТ «Укрінбанк» та ПАТ «Українська інноваційна компанія» є однією й тією ж юридичною особою, з одним й тим самим ідентифікаційним кодом 05839888 і єдиним обсягом прав та обов`язків.

Водночас судова палата вкотре наголошує, що зміна найменування банку без попереднього погодження НБУ чи зміна організаційно-правової форми без здійснення процедури реорганізації банку в установленому банківським законодавством порядку не допускаються, тому відповідні зміни до статуту самі по собі не могли бути підставою для втрати зазначеним товариством статусу банку».

Доводи апелянта з посиланням на вищевказані висновки Верховного Суду № 913/266/20 у господарській справі стосуються законності порушення процедури банкрутства ПАТ «Українська інноваційна компанія», не спростовують вищенаведених висновків суду у цій цивільній справі № 755/2104/24, не можуть бути визнані підставою для задоволення заявленого позову ПАТ «Українська інноваційна компанія» про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації, а тому визнані судом апеляційної інстанції неспроможними та відхилені.

До позовної заяви ПАТ «Українська інноваційна Компанія» було додано висновок ТОВ «Київського експертно-дослідного центру» №15190 за результатами проведення лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи за заявою Голови правління ПАТ «Українська інноваційна Компанія» Ільюченко А.М., за яким експертом ОСОБА_6 зроблено висновок про те, що: 1. Інформація, викладена в тексті статті народної депутатки, голови ТСК з питань захисту прав інвесторів ОСОБА_2 «Чи повернуться державі 1, 8 млрд грн? Справа «Укрінбанку» знову в суді. Держава досі судиться із засновниками виведеного з ринку «Укрінбанку». Чи є шанс повернути виплачені вкладникам кошти?» від 27.09.2023 року, поширеної на сайті інтернет-видання «Економічна правда», має негативний характер стосовно ПАТ «Українська інноваційна компанія» 2. Інформація, що міститься у фрагментах тексту статті народної депутатки, голови ТСК з питань захисту прав інвесторів ОСОБА_2 « Чи повернуться державі 1, 8 млрд грн? Справа «Укрінбанку» знову в суді. Держава досі судиться із засновниками виведеного з ринку «Укрінбанку». Чи є шанс повернути виплачені вкладникам кошти?» від 27.09.2023, поширеної на сайті інтернет-видання «Економічна правда»: «На розгляді - питання про банкрутство компанії» «Укрінком», яка відома тим, що: - її заснували власники «Укрінбанку» після того, як НБУ визнав банк неплатоспроможним. Вони називають цю юрособу правонаступницею «Укрінбанку», при цьому діють за межами банківського законодавства: -вивели на неї всі активи банку, спершу дочекавшись , поки Фонд гарантування вкладів виплатить його вкладникам 1,8 млрд грн. надані як позика державою» - намагається позбутись своїх зобов`язань шляхом втечі в контрольоване банкрутство. Документ сформований в системі «Електронний суд» 02.02.2024 11 Уже не як банк, а саме як небанківська установа ПАТ «Укрінком», керівники якої роками публічно заявляли, що вона здатна виконувати свої зобов`язання перед вкладниками, а тепер «чомусь» іде в банкрутство», викладена у формі фактичних тверджень (т. 1 а.с. 29-40).

Частина 3 ст. 10 Закону України "Про судову експертизу" передбачає, що до проведення судових експертиз, крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом.

Діяльність судових експертів, що не працюють у державних експертних установах врегульовано Інструкцією про особливості здійснення судово-експертної діяльності атестованими судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 № 3505/5.

У силу вимог п. 3 розділу 3 наведеної вище Інструкції у письмових висновках експерта, крім даних, передбачених чинним законодавством, обов`язково зазначаються номер, дата видачі і строк дії свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта.

У наданому Позивачем Висновку від 04.12.2023 № 15190 лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи не вказано реквізитів та строку дії свідоцтва експерта, яким проведено експертне дослідження.

Відповідно до п. 1.2.1. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України N 53/5 від 08.10.98 основними видами (підвидами) експертизи є, зокрема, криміналістична, до якої відноситься, в тому числі, лінгвістична експертиза мовлення.

Згідно зі ст. 7 Закону України "Про судову експертизу", виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.

З системного аналізу вищевказаних норм, вбачається, що ТОВ «Київський експертно-дослідний центр» (код 38133249), від імені якого Іриною Ткачук проведено експертизу та складено зазначений висновок, не є спеціалізованою державною установою, якою здійснюється судово-експертна діяльність.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Оспорювана позивачем інформація щодо розгляду Верховним Судом справи відносно ПАТ «Укрінкомбанк», зміна назви останнього на ПАТ «Українська інноваційна компанія», із зміною переліку видів статутної діяльності, зокрема здійснено виключення виду діяльності «Діяльність комерційних банків, код КВЕД 64.19», нова банківська установа відповідно до вимог ст.17 Закону «Про банки і банківську діяльність» не утворювалась, як і порушення процедури банкрутства як стосовно ПАТ «Укрінкомбанк», так і стосовно ПАТ «Українська інноваційна компанія» тощо, відповідають фактичним обставинам справи.

Оспорені позивачем вислови відповідачів у вищевказаній статті «…намагається позбутись своїх зобов`язань шляхом втечі в контрольоване банкрутство. Уже не як банк, а саме як небанківська установа ПАТ "Укрінком", керівники якої роками публічно заявляли, що вона здатна виконувати свої зобов`язання перед вкладниками, а тепер "чомусь" іде в банкрутство», є суб`єктивною оцінкою, критикою подій, які мали місце і склалися навколо процедури виведення неплатоспроможного банку ПАТ «Укрінкомбанк».

Висловлена характеристика цих дій та подій є суб`єктивним оціночним судженням, критикою, яка заснована на вказаних вище судових рішеннях та обставинах справи, у т.ч. про порушення і проведення процедури банкрутства, які мали місце і відповідають фактичним обставинам, а вислови авторів статті про «… втечу в контрольоване банкрутство… їде в банкрутство» є алегоричними висловами та не можуть бути визнані твердженням про факти.

Незгода позивача з такими суб`єктивним оціночними судженнями та критикою не може слугувати підставою для висновку про недостовірність інформації, яка підлягає спростуванню.

Враховуючи вищенаведені обставини справи, суд критично оцінює вказаний висновок експертизи, а отже останній не відповідає критерію допустимості всупереч ст.78 ЦПК України.

Зазначена позивачем як відповідач ОСОБА_1 , є співавторкою статті, діяла як директор-розпорядник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

На підставі частини четвертої статті 277 ЦК України поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. У зв`язку з викладеним вище, Фонд гарантування вкладів.

Позивачем при зверненні до суду допущено дефект суб`єктного складу сторін даного спору, в частині визначення відповідачем фізичну особу Директора-розпорядника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_1., що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову.

Оскільки апелянт посилався на неповноту мотивів відмови в позові в оскаржуваному судовому рішенні районного суду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги частково, зміну оскаржуваного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 листопада 2024 року із викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують, тому судом відхилені.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати мають бути віднесені на його рахунок.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргуПублічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 листопада 2024 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 10 березня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова