Провадження №: 4-с/755/10/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" січня 2025 р.Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Гончарука В.П.,

за участю секретаря: Гриценка О.І.

скаржника ОСОБА_1

представника скаржника ОСОБА_2

суб`єкта оскарження ОСОБА_3

розглянувши у судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 , за участі заінтересованих осіб: Головного державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Барановського Бориса Вікторовича, ОСОБА_4 , на дії/бездіяльність органу примусового виконання, суд-

В С Т А Н О В И В :

Скаржник ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_5 звернувся зі скаргою на дії державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції м.Києва Барановскього Б.В. та просив визнати суд дії останнього незаконними при проведенні розрахунку заборгованості зі сплати аліментів при примусовому виконанні судового наказу № 755/16674/18 виданого 08.11.2018 Дніпровським районним судом м.Києва про стягнення з ОСОБА_1 користь стягувача ОСОБА_4 аліменти, на ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 01 листопада 2018 року і до досягнення ОСОБА_6 повноліття; після чого у розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та до досягнення ОСОБА_7 повноліття, неправомірними.

Зобов`язати державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в провадженні якого перебуває виконавче провадження 57664166 провести перерахунок заборгованості ОСОБА_1 по сплаті аліментів на користь ОСОБА_4 на утримання дітей із розрахунку 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Визнати неправомірною та скасувати розрахунок заборгованості зі сплати аліментів святошинського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції ( м.Київ) в межах виконавчого провадження №57664166 від 18 жовтня 2024 р.

Вимоги скаржника обґрунтовані тим, що 14.11.2018 року державним виконавцем Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) було відкрито виконавче провадження № 57664166 за судовим наказом № 755/16674/18 виданого 08.11.2018 р. Дніпровським районним судом м.Києва.

Відповідно до зазначеного судового наказу з боржника ОСОБА_1 стягнуто користь стягувача ОСОБА_4 стягуються аліменти на ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 01 листопада 2018 року і до досягнення ОСОБА_6 повноліття; після чого після чого у розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та до досягнення ОСОБА_7 повноліття.

З 24 жовтня 2007 року скаржник ОСОБА_1 працює на посаді директора ТОВ БК «МЕГА-БУД-ЦЕНТР», що підтверджується копією трудової книжки.

Наказом № 03-2017/01 від 01 березня 2017 року на підприємстві де працює скаржник введено простой із припиненням нарахування та виплати заробітної плати директору даного товариства ОСОБА_1 .

Як вбачається із довідки-розрахунку заборгованості по аліментам від 26.04.2019 року державним виконавцем Святошинського ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) враховано зазначену вище обставину та проведено розрахунок аліментів виходячи із 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, що відповідає нормам чинного законодавства та судового наказу, який перебуває на виконані державного виконавця. Окрім того, із зазначеної довідки вбачається факт оплати скаржником аліментів при правильному їх розрахунку зі сторони державного виконавця.

09.08.2024 року скаржник вчергове звернувся до Святошинського ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) із заявою про перерахунок заборгованості по аліментам у ВП № 57664166 із наданням відповідних довідок про нарахування заробітної плати та наданням йому довідки - розрахунку. Проте відповідь на дану заяву він не отримав.

При ознайомленні з матеріалами ВП № жовтня 2024 року було виявлено наявність розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 01 жовтня 2024 року, при цьому розрахунок містить посилання на заборгованість станом на квітень місяць 2020 року у розмірі 102 475 грн. 07 коп., розрахунок за період з травня 2020 року по листопад 2020 року у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та з грудня 2020 року у розмірі виходячи із середнього заробітку для певного регіону, як для не працюючої особи.

Даний розрахунок, попри заяву боржника не був направлений ні засобами поштового зв`язку, ні електронною поштою, також скаржник, як сторона виконавчого провадження не отримав від державного виконавця жодної належним чином завіреної довідки - розрахунку заборгованості за весь час перебування судового наказу на примусовому виконанні.

11.10.2024 року до Святошинського ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) було направлено адвокатський запит про надання повного деталізованого розрахунку заборгованості по аліментам у ВП 57664166 за період з 01.11.2018 року по 11.10.2024 року та обґрунтування щодо цього розрахунку. Проте станом на день звернення до суду зі відповідь відсутня.

Відповідно до частин 3 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Частиною 4 ст. 71 Закону «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі:

1)надходження виконавчого документа на виконання від стягувача;

2)подання заяви стягувачем або боржником;

3)надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи;

4)надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби;

5)закінчення виконавчого провадження.

Пунктом 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, передбачено, що виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника.

Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із:

звіту про здійснені відрахування та виплати;

квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником;

заяв та (або) розписок стягувача;

інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості;

інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

Частиною 2 статті 195 СК України передбачено, що заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. При цьому ч. 2 ст. 195 СК України не допускає двозначного тлумачення. Тобто із аналізу наведеної норми вбачається, що для розрахунку розміру аліментів виходячи із середньої заробітної плати працівника для певної місцевості застосовується до боржників які : 1. не працював на час виникнення заборгованості; 2. є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування; 3. є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу. Даний перелік є вичерпним та не підлягає розширеному тлумаченню.

Як вбачається із фактичних обставин ОСОБА_1 не відноситься до жодної з перелічених категорій.

Таким чином, державний виконавець при розрахунку розміру аліментів, які мають сплачуватися скаржником по справі повинен виходити саме із розміру 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що відповідає нормам Сімейного кодексу України та судовому наказу на підставі якого проводиться стягнення аліментів з ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 24 жовтня 2024 р. в рамках даної справи відкрито провадження.

В судовому засіданні скаржник та його представник наполягали на задоволенні скарги, обґрунтовуючи це тим, що скаржник працює директором ТОВ «БК» «Мега -Бут - Цетр» з 24 жовтня 2007 року , але з 2018 р. не отримує заробітну плату , так -як відповідно до наказу від 1 березня 2017 р. за підписом директора ТОВ «БК» «Мега -Бут - Центр» на підприємстві був оголошений простій в зв`язку з відсутністю замовлень, в тому числі укладених договорів та відсутністю діяльності та як наслідок коштів, а директору ТОВ «БК» «Мега -Бут - Центр» Манацкову М.О. нарахування та виплату заробітної плати тимчасово припинити до усунення вищезазначених обставин.

На час подання скарги до суду на дії суб`єкта оскарження скаржник продовжує перебувати на посаді директора ТОВ «БК» «Мега -Бут - Центр», але при цьому заробітна плата йому не сплачується, хоча щорічно розмір заробітної плати визначається відповідними наказами по підприємству, інших джерел доходів у нього не має, в зв`язку з чим за твердженням скаржника та його представника аліменти на утримання неповнолітніх дітей скаржника повинні стягуватися саме в розмірі 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не повинна братися до уваги середньо місячна заробітна плата по м. Києву, як це здійснив суб`єкт оскарження.

При цьому скаржник ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив, що ТОВ «БК» «Мега -Бут - Центр» не перебуває на стадії ліквідації чи банкрутства, але при цьому господарською діяльністю не займається та будь яких прибутків не має.

Суб`єкт оскарження ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення скарги, мотивуючи це тим, що нарахування заборгованості скаржнику ОСОБА_8 в рамках виконавчого провадження №576642166 здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Суд заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, копію виконавчого провадження дійшов наступного, що відповідно до ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державне виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 447 -1 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до положень ст. 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі "Чіжов проти України" (заява №6962/02) зазначено, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантій, які закріплені у п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

В судовому засіданні встановлено, що в провадженні Святошинського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінкевич О.В. відкрито виконавче провадження за № 57664166 на підставі судового наказу виданого Дніпровським районним судом м.Києва від 7.11.2018 р. про стягнення аліментів, яким було стягнуто аліменти зі скаржника ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 на ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/3 частки від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 01 листопада 2018 року і до досягнення ОСОБА_6 повноліття; після чого після чого у розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та до досягнення ОСОБА_7 повноліття.

Відповідно до пункту 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/2 від 02 квітня 2012 року, виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника.

Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Так, відповідно до ст. 17 Закону України ,,Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах , передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рн/2013 від 26.06.2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства , держави. Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2004 року по справі ,,Шмалько" вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбачений ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухвалено будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Статтею 71 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Як убачається з розрахунку заборгованості від 1 жовтня 2024 р., що була складена суб`єктом оскарження в рамках виконавчого провадження №57664166, що у скаржника станом на квітень 2020 р. була заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 102 475 грн. 7 коп..

З грудня 2020 р. розмір аліментів, який підлягав стягненню зі скаржника, розраховувався з врахуванням середньої заробітної плати працівника для відповідного регіону ( м.Київ), в зв`язку з чим зі скаржника стягувалися аліменти на утримання дітей за період 2024 р. в розмірі 5336, 75 грн.

Частиною 6 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі стягнення аліментів як частки заробітку (доходу) боржника на підприємстві, в установі, організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця відрахування здійснюються з фактичного заробітку (доходу) на підставі постанови виконавця.

Якщо стягнути аліменти в зазначеному розмірі неможливо, підприємство, установа, організація, фізична особа - підприємець, фізична особа, які проводили відрахування, нараховують боржнику заборгованість із сплати аліментів.

Як убачається з наданих до суду копії виконавчого провадження, скаржник в рамках виконавчого провадження подавав довідки про відсутність доходу за своїм основним місцем роботи, а саме на посаді директора ТОВ «БК» «Мега - Буд - Центр», згідно наданої інформації заробітна плата не сплачується на підприємстві з 1 березня 2017 р. але при цьому скаржник продовжує виконувати обов`язки директора.

Частинами 1,2 статті 195 СК України передбачено, що заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Не отримуючи тривалий період часу заробітної плати за основним місцем своєї роботи скаржник достовірно не зазначив які додаткові джерела доходів є у скаржника для його проживання, в зв`язку з чим суд дійшов висновку, що скаржник ОСОБА_1 здійснює дії спрямовані на приховання свого дійсного доходу.

Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст.150 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько(- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Скаржником не надано до суду доказів в обґрунтування своїх вимог.

За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 259-261, 268, 352-355, 447-451 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні скарги ОСОБА_1 , за участі заінтересованих осіб: Головного державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Барановського Бориса Вікторовича, ОСОБА_4 , на дії/бездіяльність органу примусового виконання - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала , якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст ухвали складено 3.02.2025 р.

Суддя: