Справа № 204/8317/24
Провадження № 2/204/345/25
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

6 лютого 2025 Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Чудопалової С.В.

за участю секретаря судового засідання Корягіної Р.Р.

позивача ОСОБА_1

представника відповідачів ОСОБА_2 ,

третьої особи ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Дніпровської міської ради (адреса місця знаходження: пр. Дмитра Яворницького, буд. 75, м. Дніпро), Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради (адреса місця знаходження: вул. Воскресенська, буд. 16, м. Дніпро), треті особи ОСОБА_3 (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) та Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» (адрес місця знаходження: пр. Богдана Хмельницького, буд. 14, м. Дніпро, 49069) про визначення наймачем квартири та внесення змін до договору найму і особового рахунку,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою до Дніпровської міської ради, Департаменту Житлового господарства, треті особи ОСОБА_3 , Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» про визнання наймачем житлового приміщення та зобов`язання внести зміни в договір найму і особового рахунку.

В обґрунтування вимог зазначає, що його дід ОСОБА_4 , 1916 р.н., був основним квартиронаймачем, разом з іншими членами родини: дружина ОСОБА_5 , син ОСОБА_6 житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ордеру №238 від 23.03.1959 року. Вказує, що дід працював на заводі з 02.10.1939 року, після Другої світової війни повернувся на завод, де і працював до березня 1960 року, звільнений у зв`язку з переведенням у трубний інститут (архівна довідка від 25.07.2024 року №35, в особистій карточці вказано домашню адресу: АДРЕСА_2 ). В подальшому згідно протоколу №5 засідання заводського комітету профспілки трубопрокатного заводу імені Леніна від 29.01.1964 року за клопотанням трубного інституту звільнена кімната площею 14 кв.м. в квартирі АДРЕСА_3 була також надана сім`ї діда ОСОБА_4 (Архівний витяг з протоколу №5 від 29.01.1964). Позивач є сином ОСОБА_6 , 1947 р.н. та ОСОБА_7 , 1978 р.н., який після свого народження проживав у вказаній квартирі, як онук ОСОБА_4 , 1916 р.н., та був зареєстрований за цією адресою в картці батька з моменту народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , в подальшому по власній картці реєстрації з 25.09.1990 по 17.03.1992, та після військової служби з 27.01.1994 і по теперішній час, про що свідчить довідка з департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради №10/5-1143 від 10.07.2024 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, а ОСОБА_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , інші родичі позивача також померли. Вказана квартира не приватизована, утримується на балансі Дніпровської міської ради згідно рішень від 22.01.2004 №277 та від 18.11.2004 №3179. У квітні 2024 року він звернувся до Дніпровської міської ради з заявою про зміну умов договору найму квартири АДРЕСА_4 , однак листом департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради йому було відмовлено у визнанні наймачем, оскільки відсутні документи, які підтверджують набуття ОСОБА_4 статусу наймача двокімнатної квартири АДРЕСА_4 , жилою площею 34,2 кв.м. Вважав, що після смерті батька набув прав та обов`язків основного квартиронаймача і просив визнати даний факт в судовому порядку. Також просив Департамент Житлового господарства внести відповідні зміни в діючий договір найму займаного житлового приміщення, переоформивши особовий рахунок на його ім`я. Правовою підставою позову визначено ст.106 ЖК УРСР.

18.10.2024 року на адресу суду надійшов відзив представника Дніпровської міської ради на позов, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позовні вимоги не підтверджуються долученням доказів порушення прав позивача. Так, до додатків позову не було надано позивачем заяви, яка подавалась ним та його дружиною у квіті 2024 року. У зв`язку із чим не можливо встановити, чи відповідає подана заява та додані додатки до неї вимогам Порядку надання виконавчим комітетом Дніпровської міської ради дозволу на зміну умов договору найму займаного неприватизованого житлового приміщення, який регламентує питання видання Виконавчим комітетом Дніпровської міської ради дозволу наймодавцю житлово-експлуатаційній організації, на балансі якої перебуває житловий фонд комунальної власності територіальної громади міста, на зміну умов договору найму займаного неприватизованого жилого приміщення.

Позивач ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Третя особи ОСОБА_3 , проти задоволення позовних вимог не заперечувала.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 386 ЦК України, встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

У судовому засіданні встановлено, що 23.03.1959 року Дніпропетровським трубним заводом імені Леніна було видано ОСОБА_4 ордер на жиле приміщення № 238 на сім`ю з трьох осіб на право зайняття кімнати, площею 18.3 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , складом сім`ї: ОСОБА_4 , дружина ОСОБА_5 , син ОСОБА_6 .

Згідно архівної довідки від 25.07.2024 року №35, вбачається, що ОСОБА_4 працював на заводі з 02.10.1939 року, після Другої світової війни повернувся на завод, де і працював до березня 1960 року, звільнений у зв`язку з переведенням у трубний інститут.

Згідно довідки з Державного архіву Дніпропетровської області №С-871/0/217-24 від 02.04.2024 року, вбачається, що згідно протоколу №5 засідання заводського комітету профспілки трубопрокатного заводу імені Леніна від 29.01.1964 року за клопотанням трубного інституту звільнена кімната площею 14 кв.м. в квартирі АДРЕСА_3 була надана ОСОБА_4 .

Відповідно до відомостей з технічного паспорту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , складеного 05.01.2024, двокімнатна квартира знаходиться на 2 поверсі житлового будинку. Квартира має загальну площу 55,4 кв.м, житлову 34.2 кв.

05.07.2024 року на запит позивача КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» надано первинну технічну інвентаризаційну справу на житловий будинок, проведеної станом 28.01.1952 року за адресою: АДРЕСА_1 , з якої вбачається, що квартира має загальну площу 53,3 кв.м, житлову 34.0 кв.

Згідно довідки з ТОВ «Дніпровський проектно-конструкторський технологічний інститут» від 05.01.2024 року, вказано, що збільшення загальної площі квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відбулося за рахунок уточнених лінійних розмірів, сучасних оздоблювальних матеріалів та приєднання площі лоджії та балкону. Згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 № 127 зі змінами, внесеними Наказом Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.07.2018 №186. У зв`язку із вказаним на 05.01.2024 року площа квартири АДРЕСА_5 складається, загальна площа 55,4 кв.м, житлову 34.2 кв., куди входить допоміжна площа 19,5 кв.м., літніх приміщень 1,7 кв.м.

Таким чином, відповідно даного алгоритму, неприватизована квартири становить у розмірі загальної площі 55,4 кв.м, житлової 34.2 кв.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про народження позивача ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , його батьками були ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , серія НОМЕР_1 від 11.10.1973 року, актовий запис 3720.

Позивач 22.02.2019 року одружився з ОСОБА_8 (після одруження прізвище змінено на ОСОБА_9 ), що підтверджується свідоцтвом про шлюб, видане Чечелівським районним у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 137.

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст.126, 133, 135 СК України вбачається, батьками батька позивача ОСОБА_6 , 1947 р.н. є: батько ОСОБА_4 , мати ОСОБА_5 .

Таким чином, встановлено, що позивач ОСОБА_4 є онуком ОСОБА_4 , 1916 р.н.

Із свідоцтва про смерть, виданого повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Новокодацькому та Чечелівському районах у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Одеса від 08.01.2024 року серії НОМЕР_2 , встановлено, що ОСОБА_4 (дідусь позивача) помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 батько позивача ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого повторно 05.01.2024 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Новокодацькому та Чечелівському районах у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

ІНФОРМАЦІЯ_3 мати позивача ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого 22.12.2023 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Новокодацькому та Чечелівському районах у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Згідно з відомостями у довідці №10/5-718 від 29.04.2024 року виданої Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур управління у сфері державної реєстрації відділу формування та ведення реєстру територіальної громади вбачається, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , були зареєстровані батько позивача ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з 01.08.1963 року по 06.12.2016 року, а мати позивача ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з 02.11.1978 року по 22.12.2023 року.

Згідно з відомостями у довідці №10/5-1143 від 10.07.2024 року виданої Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур управління у сфері державної реєстрації відділу формування та ведення реєстру територіальної громади вбачається, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , позивач був зареєстрований за цією адресою в картці батька ОСОБА_4 , з моменту народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , в подальшому по власній картці реєстрації з 25.09.1990 по 17.03.1992, та з 27.01.1994 і по теперішній час.

Згідно з відомостями у довідці №3432 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої 19.04.2024 року, за адресою: АДРЕСА_1 , до складу зареєстрованих входять: наймач ОСОБА_4 (зареєстрована 17.05.1965 року по 21.03.1985 року), ОСОБА_4 онук (зареєстрована 27.01.1997 року), ОСОБА_3 дружина онука (зареєстрована 06.02.2024 року).

На підтвердження проживання у зазначеній квартирі позивачем надано обліково-послужну картку, оформленою Красногвардійським райвіськоматом до військового квитка серія НОМЕР_5 від 04.01.1992 року; довідку ДЛ №12 «Інтелект» ДМР від 24.06.2024 року №01-25/185 щодо навчання в школі СЗШ №12; довідку КВЖРЕП Красногвардійського району від 29.03.2005 №280; копії квитанцій про сплату комунальних послуг; довідку про відкриття особистого рахунку № НОМЕР_6 .

Позивач вказує, що він з 1994 року по теперішній час проживає в вище зазначеній квартирі та має намір вчинити дії щодо зміну умов договору найму займаного неприватизованого житлового приміщення, у зв`язку зі смертю мешкаючих із ним членів родини.

З метою врегулювання даного питання, ОСОБА_4 звернувся до відповідача з заявою про надання дозволу на зміну умов договору найму, однак, листом директора Департаменту Житлового господарства Дніпровської міської ради №3/16-2849 від 31.05.2024 року йому було відмовлено у вчиненні даних дій з причини не надання документів, які підтверджують набуття ОСОБА_4 статусу наймача двокімнатної квартири АДРЕСА_4 , жилою площею 34,2 кв.м.

Правовідносини між учасниками справи виникли із захисту житлових прав позивача, зокрема, захисту прав позивача, як наймача житлового приміщення.

Аналізуючи доводи позивачки, суд виходить з наступного.

Статтею 29 ЦК України, визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

За положеннями ч.ч.1,2 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно з ч.1 ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Крім того, відповідно до ст. 65 ЖК України, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Питання про те, хто належить до членів сім`ї власника (наймача) жилого приміщення, регулюється частиною другою статті 64 ЖК УРСР. До категорії членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, визначаючи коло членів сім`ї наймача, вказана норма житлового законодавства України поділяє їх на дві групи: одні з них «належать» до членів сім`ї наймача, інші - «можуть бути визнані» такими.

Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, слід з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини 1, 2 статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, слід з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

За змістом статті 103 ЖК України, договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки зі згоди наймача, членів його сім`ї та наймодавця. Але досягнута домовленість між наймачем, членами його сім`ї та наймодавцем з приводу зміни договору найму житлового приміщення сама по собі правових наслідків не має, доки вона не знайде свого офіційного закріплення у рішенні відповідного органу, до компетенції якого належить вирішення таких питань. Та тільки після рішення відповідного органу зміни до договору найму житлового приміщення набирають юридичної сили.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст.106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму житлового приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

За змістом вказаної норми закону будь-який член сім`ї наймача, що має повну цивільну дієздатність, має право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення. Виходячи з принципу рівності прав та обов`язків наймача та членів його сім`ї (ст. 64 ЖК), члени сім`ї заміщують наймача в договірних правовідносинах найму. Тому право вимагати зміни договору в цих випадках має будь-хто з членів сім`ї наймача, які залишились проживати у приміщенні. Судовому розгляду, зокрема, підлягають спори у випадку, якщо наймодавець або орган, який вирішує питання щодо внесення змін в договір найму, не визнає в якості члена сім`ї наймача особу, яка поставила питання про визнання її наймачем за договором, а також у випадку відмови інших членів сім`ї у згоді на зміну договору.

Будь-яких договорів під час вселення позивача до вищезазначеної квартири щодо піднайму або тимчасовості його проживання не укладалось.

Відповідно до ч.1ст.160 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло.

Згідно ст.58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який с єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до ст.61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється, відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

У зв`язку з наведеним вище судом встановлено, що об`єктивно доведено набуття позивачем рівного з наймачем права проживання та користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: квартирою у розмірі, загальною площею 55,4 кв. м., житловою площею 34,2 кв.м,який з 1994 року був зареєстрований на законних підставах, як член сім`ї наймача у спірній квартирі, і набув рівного з іншими членами сім`ї наймача права користування жилим приміщенням, оскільки постійно мешкає та зареєстрований там, зазначеною житловою площею він відкрито і безперервно користується, продовжує мешкати на даній житловій площі і виконує обов`язки, що випливають з договору найма жилого приміщення. Будь-яких доказів про наявність іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням, матеріали справи не містять. Суд також зауважує, що згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду становить джерело права при розгляді справ вітчизняними судами: «Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права». Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеними чи позбавленим свого житла. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи матеріали справи, положення національного законодавства, Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод, а також усталену практику Європейського суду з прав людини, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 в частині вимог про визнання його наймачем неприватизованого жилого приміщення квартири АДРЕСА_4 . підлягають задоволенню. Щодо вимог про зобов`язання змінити договір найму квартири та переоформити особовий рахунок, то суд зауважує, в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню оскільки прийняття рішень про зміну умов договору найму житлових приміщень відноситься до дискреційних повноважень виконавчого комітету Дніпровської міської ради. Питання зобов`язання відповідача приймати будь-яке конкретне рішення не відноситься до компетенції суду, адже суд не має права перебирати на себе повноваження, віднесені до виключної компетенції органів місцевого самоврядування. Суд може за наявності достатніх на те правових підстав визнати неправомірними дії відповідача або визнати неправомірним необґрунтоване зволікання з розглядом того чи іншого питання, однак не може перебирати на себе функцію дозвільного органу, яка не покладена на суд законом. Водночас суд зазначає, що вказане судове рішення є підставою для укладання договору найму із ОСОБА_4 та переоформлення особового рахунку на його ім`я.

Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом задоволено позовні вимоги частково, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений судовий збір за подачу позову у розмірі 1211,20 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. ст.1, 9, 58,61,64,65,103, 106, 160 ЖК

України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-82, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_4 до Дніпровської міської ради, Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради про визнання наймачем житлового приміщення та зобов`язання внести зміни в договір найму житлового приміщення задовольнити частково. Визнати ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_7 наймачем неприватизованого жилого приміщення квартири АДРЕСА_4 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Дніпровської міської ради в особі Департаменту Житлового господарства на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В.Чудопалова