Справа № 639/3080/24
Провадження № 2/615/27/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року м. Валки

Валківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Левченка А. М.,

за участю:

секретаря судового засідання Павлович В.А.,

представника позивача Кравцової С.М.,

представника відповідача Сулейманової М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Валки за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом акціонерного товариства «Сенс Банк»

до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27 серпня 2024 року цивільну справу № 639/3080/24 за позовом акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості передано за підсудністю до Валківського районного суду Харківської області.

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що 18 жовтня 2007 року між відповідачем та акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено договір кредиту № 839/3/27/38/7-498 за умовами якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 383800,00 грн.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит, однак останній належним чином взяті на себе зобов`язання не виконує, в результаті чого має заборгованість перед кредитором.

Згідно з рішенням АТ «Укрсоцбанк» № 5/2019 від 15 жовтня 2019 року акціонерне товариство «Альфа-Банк» є правонаступником усіх прав та обов`язків акціонерного товариства «Укрсоцбанк».

12 серпня 2022 року Позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з акціонерного товариства «Альфа-Банк» на акціонерне товариство «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту акціонерного товариства «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції.

30 листопада 2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з акціонерного товариства «Альфа-Банк» на акціонерне товариство «Сенс Банк».

Як зазначає представник позивача, відповідно до виконавчого напису на користь АТ «Укрсоцбанк» було стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором № 839/3/27/38/7 - 498 від 18 жовтня 2007 року, в розмірі 284646,66 грн, даний виконавчий напис відповідачем не виконано. Унаслідок не виконання рішення суду та умов договору станом на 23 лютого 2022 року у відповідача виникла заборгованість розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України на загальну суму 174904,16 грн з яких: сума заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість 37994,48 грн; сума заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість 136909,68 грн, що підтверджується оригіналом розрахунку заборгованості.

Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 07 листопада 2024 року 2024 року призначено проведення підготовчого судового засідання.

20 грудня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначає, що постановою Господарського суду Харківської області від 18 травня 2011 року ФОП ОСОБА_1 визнано банкрутом. В межах розгляду справи про банкрутство представником ПАТ «Укрсоцбанк» подано до суду заяву з вимогами до боржника, що утворились унаслідок невиконання умов кредитного договору № 839/3/27/38/7 - 498. З дня прийняття постанови про визнання боржника банкрутом, строк виконання всіх грошових зобов`язань вважається таким, що настав, припиняється нарахування неустойки, відсотків та інших економічних санкцій за всіма видами заборгованості. Отже, у відповідача відсутні грошові зобов`язання перед ПАТ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Сенс -Банк».

Також зазначено, що представник позивача посилається на існування виконавчого напису № 24766 виданого 31 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості в розмірі 284646,66 грн за кредитним договором від 09 квітня 2008 року, який наразі оскаржується у судовому порядку.

15 жовтня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій представник позивача зауважив, що предметом позову є заборгованість по інфляційних та 3 % річних, яку було розраховано на суму боргу стягнуту за виконавчим написом нотаріуса. При цьому позивачем враховано зменшення бази нарахування заборгованості на суму поточних платежів за вказаний період, якщо такі були. Виконавчий напис нотаріуса, на підставі якого було проведено нарахування заборгованості згідно ч.2 ст. 625 ЦК України виконано не було та доказів його виконання відповідач не надає.

Відповідно до виконавчого напису на користь АТ «Укрсоцбанк» було стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором № 839/3/27/38/7 - 498 від 18 жовтня 2007 року, в розмірі 284646,66 грн. Даний виконавчий напис відповідачем не виконано, на час звернення із позовною заявою є чинним.

Щодо постанови Господарського суду Харківської області про визнання боржника банкрутом від 18 травня 2011 року у справі № 5023/2873/11, якою ФОП ОСОБА_1 було визнано банкрутом, представник позивача зазначає, що відповідно до ст. ст. 51, 52, 598-609 ЦК України, однією із особливостей підстав припинення зобов`язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі № 6-125цс13, постанова Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 3-788гс17).

Ухвалою суду від 09 січня 2025 року закрито підготовче провадження по справі призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Представник позивача у судовому засіданні заявлені вимоги підтримала.

Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву та застосувати строки позовної давності.

Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ст. 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу та ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Положеннями ст.610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст. 1049 ЦК України).

В разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України)

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постановах від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 267 ЦК України особа яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що: натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц,від 18 березня 2020 року у справі№ 902/417/18).

У постановах від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20, від 18 березня 2020 року у справі № 442/398/15-ц Верховний Суд зауважив, що натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (оскільки боржник заявив про застосування позовної давності та вона застосована судом), але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 Цивільного кодексу України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц).

Можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа, якщо такий строк не було поновлено в установленому законом порядку.

Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад встановлений законом час, що порушило б принцип правової визначеності як один із основоположних аспектів верховенства права, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від18 вересня 2024 року у справі № 761/26741/22.

До позовної заяви долучено копію договору кредиту № 839/3/27/38/7-498 від 18 жовтня 2007 року укладеного між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 за умовами якого кредитор надає позичальнику у власність на умовах забезпеченості, повернення, строковості,платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 383 800,00 грн зі сплатою 14,25 % річних за перший рік, подальший розмір процентів за користування кредитом підлягає щорічному перегляду, згідно з умовами п.2.6 цього договору та наступним порядком погашення суми основної заборгованості: у період з листопада 2007 року по вересень 2022 року щомісячний платіж становить 2132,22 грн, у жовтні 2022 року 2132,62 грн, кінцевий термін погашення 10 жовтня 2022 року (а.с. 28-31).

31 липня 2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до договору кредиту № 839/3/27/38/7-498 від 18 жовтня 2007 року про наступне:

Сторони домовились внести зміни до договору кредиту № 839/3/27/38/7-498 від 18 жовтня 2007 року надалі за текстом «Договір кредиту» наступного змісту:

1.1у пп.1.1 п.1 статті 1 замість слів та цифр «…зі сплатою відсоткової (процентної)

ставки в розмірі 14,25 % річних…» читати «… зі сплатою відсоткової (процентної) ставки в розмірі 20,0 % річних…», надалі за текстом без змін.

Інші умови договору кредиту залишаються без змін, та сторони підтверджують за ними свої зобов`язання (а.с. 32).

Як зазначає представник позивача, предметом позову у справі є заборгованість по інфляційних та 3 % річних, яку було розраховано на суму боргу стягнуту за виконавчим написом нотаріуса. У позовній заяві та у відповіді на відзив стверджує, що відповідно до виконавчого напису на користь АТ «Укрсоцбанк» було стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором № 839/3/27/38/7 - 498 від 18 жовтня 2007 року, в розмірі 284646,66 грн, даний виконавчий напис відповідачем не виконано.

Разом із тим, в матеріалах справи наявна копія виконавчого напису вчиненого 31 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем зареєстрованого в реєстрі за № 24766 про стягнення на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості, що виникла за договором кредиту № 839/3/27/38/7 - 498 від 09 квітня 2008 року, боржником за яким є ОСОБА_1 за період з 12 вересня 2016 року по 12 вересня 2017 року у розмірі 284646,66 грн. Виконавчий напис набирає чинності з дати його реєстрації в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій та має бути пред`явлений до виконання відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» протягом трьох років з дня його вчинення (а.с. 13, 86).

Договір кредиту № 839/3/27/38/7 - 498 від 09 квітня 2008 року укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутній.

Розрахунок вимог банку у зв`язку з неповерненням ОСОБА_1 кредитної заборгованості за кредитним договором № 839/3/27/38/7 - 498 від 18 жовтня 2007 року за період з 13 вересня 2017 року по 23 лютого 2022 року на загальну суму 174904,16 грн з яких: сума заборгованості за ставкою 3 % становить 37994,48 грн; сума заборгованості за інфляційними витратами 136909,68 грн не підтверджує існування у відповідача грошової заборгованості перед АТ «Сенс Банк», що виникла за договором кредиту № 839/3/27/38/7 - 498 від 09 квітня 2008 року (а.с. 81).

Також, матеріали справи не містять доказів, щодо пред`явлення кредитором виконавчого напису вчиненого 31 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем зареєстрованого в реєстрі за № 24766 до виконання у визначений ч.1 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» строк.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

При оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 909/105/15, від 27 лютого 2019 року у справі № 922/1163/18.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.

У постанові від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Ураховуючи викладене, беручи до уваги, що позивачем не доведено обставин на які сторона посилається як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 27, 80, 141, 206, 211, 258-259, 263, 265, 268, 273, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивач акціонерне товариство «Сенс Банк», , юридична адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100;

- відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повне рішення складено 07.03.2025 року.

Суддя А.М. Левченко