Справа № 642/4235/24
Провадження № 2/642/249/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2025 р. м. Харків

Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Балабая С.С.,

секретаря судового засідання Хазикова В.С.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Темнюкової М.І. ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Путінцевої Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

Представник ОСОБА_1 - адвокат Темнюкова М.І. звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якій просить позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовна заява мотивована тим, що під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народився син ОСОБА_4 . Однак в подальшому відносини між сторонами розірвано, з 2015 року ОСОБА_4 виховували дідусь з бабусею ( ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ), а з 2019 року ОСОБА_1 самостійно виховує сина. Зазначає, що з 2015 року дитина постійно проживає у сім`ї позивача, знаходиться на їх утриманні. ОСОБА_3 з 2015 року проживає в м. Києві, з цього часу не бере участь у вихованні та догляді за дитиною, фактично відсутня у житті дитини, батьківські обов`язки, передбачені ст. 150 СК не виконує. Після початку військових дій на території України вона не спілкується ані з позивачем, ані з сином, взагалі зникла з життя дитини. Неповнолітній син ОСОБА_4 залишився повністю під опікою лише одного батька. Зауважує, що відповідачка процесом навчання дитини та станом його здоров`я не цікавиться. Враховуючи викладене, оскільки відповідач безвідповідально ставиться та нехтує своїми батьківськими обов`язками щодо виховання сина, жодних спроб на відновлення відносин з сином не робила, свідомо не бажає виконувати батьківські обов`язки, тому на думку представника позивача є всі підстави для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно ОСОБА_4 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 12.08.2024 провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження.

Відповідач ОСОБА_3 надала до суду нотаріально завірену заяву про визнання позову. Щодо заяви про визнання позову відповідачкою, суд зазначає, що ця заява стосується прав неповнолітньої дитини, а відповідно до ч. 3 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, тому суд не приймає заяву про визнання позову відповідачем та зазначає, що суд не може покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши обставин справи.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовної заяви не заперечувала.

Представник третьої особа в судовому засіданні просила задовільнити позов, посилаючись на висновок органу опіки та піклування.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, позивача, відповідача, представника третьої особи, свідків, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд доходить таких висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 є матір`ю, а ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зі змісту позовної заяви вбачається, що сторони проживали разом без реєстрації шлюбу, відповідачка з 2015 року залишила дитину - ОСОБА_4 , виїхала з міста Харкова, дитина проживала з 2015 року по 2019 рік разом з дідом та бабою ( ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ), які займалися її вихованням, а з 2019 року проживає з батьком, який самостійно її виховує та утримує, ці обставини не заперечувалися сторонами, тобто є такими, що визнано сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до характеристики від 31.05.2024 №01-17/141, виданої Комунальним закладом «Харківський ліцей №87 Харківської міської ради» ОСОБА_7 навчається в ліцеї з першого класу, батько, ОСОБА_1 , приділяє налужну увагу вихованню дитини, приймає активну участь житті класу та школи, постійно цікавиться успіхами дитини, забезпечує все необхідне для повноцінного розвитку і навчання хлопчика. Мати, ОСОБА_3 за період навчання ОСОБА_8 в школі успіхами дитини не цікавилась та школу не відвідувала.

Згідно з повідомленням адміністрації КНП «Міська дитяча клінічна лікарня №19» Харківської міської ради дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває під наглядом фахівців зазначеного закладу охорони здоров`я. За медичною допомогою з приводу захворювань та профоглядів звертається батько ОСОБА_1 , рекомендації щодо лікування та спостереження дитини виконує вчасно. Мати, ОСОБА_9 з дитиною до медичного закладу не зверталася.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_1 , ОСОБА_12 показали що дитина з 2015 року ОСОБА_4 з 2015 року проживав разом зі своїми дідом та бабою, а з 2019 року проживає разом з батьком ОСОБА_1 , з цього часу вони жодного разу не бачили відповідачку, вихованням і утриманням дитини з 2019 року займається виключно позивач.

Допитаний в судовому засіданні неповнолітній свідок ОСОБА_4 показав, що проживає разом з батьком, мати проживає в Києві, коли бачив її останнього разу не пам`ятає, у нього є номер мобільного телефона матері, він з нею регулярно спілкується по телефону, на останній його день народження в цьому році мати передавала йому гроші на подарунок. Вважає за доцільне позбавити матір батьківських прав, так як вона з ними не проживає, його виховує та утримує виключно батько.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Так само відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно до усталеної практики ЄСПЛ оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛвід 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява№ 2091/13).

У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року

у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18,

від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року

у справі № 552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі

№ 300/908/17.

Судом не встановлено, а позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Навпаки, судом встановлено, що відповідачка, спілкується із сином в телефонному режимі, вітає зі св`ятами, зробила подарунок дитині на останній день народження, що вказує на її зацікавленість у збереженні зв`язків із своєю дитиною. Такі факти свідчать про її інтерес до дитини і бажання брати участь у його вихованні. Досліджені в судовому засіданні докази не дозволяють суду прийти до висновку, що відповідачка свідомо самоусунулася від виконання батьківських обов`язків та не бажає підтримувати стосунків з дитиною. Відповідачка в силу об`єктивних причин не має можливості відвідувати школу та заклади охорони здоров`я разом з дитиною, так як проживає в іншому місті і є внутрішньо переміщеною особою.

Докази, подані позивачем, не свідчать про те, що не забезпечення відповідачкою необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини негативно впливає на її фізичний розвиток, а також про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, та відповідно про необхідність застосування такого виключного заходу, як позбавлення батьківських прав саме в інтересах дитини.

Щодо висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав суд зазначає наступне.

У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Посилання позивача на те, що орган опіки та піклування зробив висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 не може бути підставою для прийняття судом рішення про позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки цей висновок є недостатньо обґрунтований, зроблений без наведення достатніх доказів про ухилення відповідача від батьківських обов`язків, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків та суперечить інтересам дитини.

Більше того, у висновку зазначено, що малолітній син ОСОБА_4 проживає разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , де створені умови для проживання дитини. Однак, на підставі яких відомостей Департамент служ у справах дітей дійшов до відповідного висновку не можливо встановити, оскільки акт обстеження матеріально-побутових умов та акт санітарно-епідеміологічного обстеження квартири позивача Департаментом служби у справах дітей Харківської міської ради не складався.

Тому, висновок органу опіки та піклування, що ОСОБА_4 проживає разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , де створені умови для проживання дитини є безпідставними та недоведеними, оскільки зроблений без фактичного обстеження матеріально-побутових умов проживання позивача та без санітарно-епідеміологічного обстеження квартири позивача.

Також у висновку зазначено, що відповідно до інформації адміністрації КЗ «Харківський ліцей № 87 Харківської міської ради», де малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається з першого класу, батько, ОСОБА_1 , приділяє належну увагу вихованню дитини, приймає активну участь у житті класу та школи, постійно цікавиться успіхами дитини та регулярно відвідує школу. Він забезпечує все необхідне для повноцінного розвитку та навчання хлопчика. Мати, ОСОБА_3 , за період навчання ОСОБА_8 у школі успіхами дитини не цікавилася та школу не відвідувала.

Суд критично ставиться до таких висновків, що зазначені Департаментом служби у справах дітей Харківської міської ради, вважає їх такими, що виходять за межі компетенції та функцій, які притаманні адміністрації навчальному закладу, оскільки остання не наділена повноваження висновувати щодо матеріальних витрат батьків. Крім цього суд враховує, що ОСОБА_3 з квітня 2022 року, як внутрішньо переміщена особа проживає у Києві, тому об`єктивно не може відвідувати школу.

Також у висновку зазначено, що відповідно до інформації адміністрації КНП «Міська дитяча клінічна лікарня № 19, де малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває під наглядом фахівців, дитиною опікується батько, ОСОБА_1 , за медичною допомогою з приводу захворювань та профілактичних оглядів звертається батько, рекомендації щодо лікування та спостереження дитини виконує вчасно. Мати, ОСОБА_3 , з дитиною до медичного закладу не зверталась, станом здоров`я сина не цікавилась.

Суд критично ставиться до таких висновків, що зазначені Департаментом служби у справах дітей Харківської міської ради, вважає їх такими, що жодним чином не спростовують участь матері у життєдіяльності дитини.

Згідно даних вищезазначеного висновку ОСОБА_4 знаходиться під наглядом фахівців лікарні. Отже, дитина має достатній медичний догляд. Винна поведінки матері щодо нехтування обов?язками медичного догляду дитини відсутня.

Отже, відповідні висновки, жодним чином не доводять наявність факту ухилення від виконання батьківських обов?язків матір`ю - ОСОБА_3 .

Суд оцінивши висновок у сукупності з іншими доказам і сам по собі дійшов до висновку, що він не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав.

Щодо думки дитини про необхідність позбавлення батьківських прав, висловленої неповнолітнім ОСОБА_4 під час допиту в якості свідка, суд зазначає про наступне.

Відповідно до положень ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Приймаючи до уваги те, що в найкращих інтересах дитини буде збереження сімейних зв`язків з матір`ю, суд не приймає до уваги думку неповнолітнього ОСОБА_4 щодо доцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав.

Натомість необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист його інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.

Водночас, суд доходить до висновку щодо наявності підстав для попередження ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків, налагодити контакт з дитиною, брати участь у вихованні, розвитку та піклуванні щодо її дитини.

Посилання позивача на те, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , оскільки простої бездіяльності з боку матері недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність матері призвела до розриву зв`язків між нею та дитиною, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дітьми з боку його батька, то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька батьківських прав щодо її дитини (постанова Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20).

Враховуючи наведене, доводи позивача про те, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків з виховання сина, самоусунулася від участі у його житті, а також про те, що відсутні докази невинуватості відповідача у невиконанні нею своїх обов`язків є помилковими, оскільки спростовується матеріалами справи та не відповідають фактичним обставинам справи.

В частині 1 статті 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до частини 2 статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

В частині 3 статті 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В частині 2 статті 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В частині 5 статті 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В частині 7 статті 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов?язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов?язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору.

Так, позивач не надав суду будь-якого доказу свідомого ухилення відповідачки своїх батьківських обов?язків.

Відповідно до частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже процесуальним законом саме на позивача покладаються наслідки невиконання ним обов?язку щодо надання суду доказів невиконання відповідачем її батьківських обов?язків.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві.

Суд висновує, на підставі належним чином оцінених доказів, про те, що позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

На підставі викладеного, керуючись статтями 264, 265, 268 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав відмовити.

Попередити ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Покласти на Службу у справах дітей (Орган опіки та піклування виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області) контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов`язків стосовно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя С.С. Балабай