П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2024 року місто Київ

Справа № 367/3214/24

Провадження№22-ц/824/3754/2025

Резолютивна частина постанови оголошена 05 березня 2025 року

Повний текст постанови складено 06 березня 2025 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Сушко Л.П.,

секретаря Желепи В.В.

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Столяр Оксаною Іванівною на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 09 жовтня 2024 року, постановлену у складі судді Шестопалової Я.В., -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Ірпінського міського суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Відділ служби у справах дітей та сім`ї Центру соціальних служб Управління соціальної політики про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів.

02 вересня 2024 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Столяр О.І. подала заяву про забезпечення позову, в якій просила в порядку забезпечення позову зобов`язати відповідачку ОСОБА_2 надавати ОСОБА_1 можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 шляхом визначення часу спілкування дитини з батьком щотижня з 10:00 години кожної п`ятниці до 19:00 години кожної неділі з ночівлею дитини за місцем проживання батька в цей період часу та без присутності матері та зобов`язати матір дитини ОСОБА_2 , передавати малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 його батькові ОСОБА_1 за місцем проживання батька: АДРЕСА_1 , відповідно до визначеного судом часу спілкування, з моменту постановлення даної ухвали та до набрання рішенням у справі законної сили.

Заяву обгрнутовує тим, що після припинення фактичних шлюбних відносин з відповідачкою ОСОБА_2 з листопада 2023 року позивач ОСОБА_1 разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживав за адресою: АДРЕСА_1 в орендованому ним будинку. В період проживання дитини з батьком, він надавав безперешкодну можливість відповідачці ОСОБА_2 спілкуватись з сином на першу вимогу та можливість забирати сина для зустрічей з матір`ю як у місці її проживання, так і в іншому визначеному нею публічному місці. Разом з тим, після однієї з таких зустрічей 28 травня 2024 року відповідачка ОСОБА_2 не повернула дитину батькові за адресою його проживання та забрала 5-річного сина собі та самовільно, без згоди батька змінила його місце проживання, зареєструвавши його за адресою: АДРЕСА_2 . Вказані обставини щодо проживання ОСОБА_2 разом з малолітнім сином ОСОБА_3 та реєстрації її та сина як внутрішньо переміщених осіб на території Бучанської міської ради за вказаною адресою підтверджуються копією відповіді Управління соціальної політики Бучанської міської ради від 15.07.2024 року № 04-03/1837 на адвокатський запит Столяр О.І . На неодноразові прохання позивача про необхідність бачитись з сином, відповідачка відмовляє, на прохання зустрітись хоча б в її присутності не реагує, не надає можливості спілкуватись з сином навіть по телефону, не допускає сина до розмов з батьком навіть по телефону. Своїми діями відповідачка ОСОБА_2 створює позивачу штучні перепони в можливості спілкуватися з сином, позбавляючи його таким чином права приймати участь в житті спільного сина ОСОБА_3 , сприяти його духовному розвитку і вихованню.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 09 жовтня 2024 року заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Столяр О.І. про забезпечення позову задоволено частково.

Зобов`язано відповідачку ОСОБА_2 надавати ОСОБА_1 можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання матері за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом визначення часу спілкування дитини з батьком щотижня з 10:00 години до 19:00 години кожної неділі в цей період часу та в присутності матері.

В іншій частині заяви відмовлено.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову частково, суд першої інстанції врахував предмет спору, конкретні обставини цієї справи, у тому числі можливість матері ефективно виконувати це судове рішення, а також врахував, що зустрічі батька з дитиною будуть сприяти відновленню довірчих відносин та емоційного контакту між ними, відповідатимуть інтересам як батька, так і дитини, та зможуть усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дитини. Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з його батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з батьком. При цьому, спільне проведення часу батька та дитини в присутності матері є співмірним заходом забезпечення позову, не порушуватиме прав відповідачки та не призведе до негативних наслідків для останньої, з огляду на наявність спору про визначення місця проживання дитини.

При цьому, суд виходив з того, що вирішення вказаних позивачем вимог повинно бути здійснено у вигляді зобов`язання відповідача надавати позивачу можливість безперешкодно спілкуватися з сином у точно визначений час та день, бо судове рішення повинно бути не декларативним, а таким, що може бути виконаним.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою представник ОСОБА_1 адвокат Столяр О.І. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити повному обсязі.

Зокрема зазначає про те, що вжиті судом заходи не здатні забезпечити реальне виконання можливого судового рішення про визначення місця проживання дитини з батьком, а тому вказана ухвала є такою, що підлягає скасуванню.

Вказує, що після того як 28 травня 2024 року відповідачка ОСОБА_2 не повернула дитину батькові за адресою його проживання та самовільно забрала 5-річного сина собі та самовільно, без згоди батька змінила його місце проживання, зареєструвавши його за адресою: АДРЕСА_2 ., а на неодноразові прохання позивача про необхідність бачитись з сином, відмовляла , на прохання зустрітись хоча б в її присутності не реагувала, не надає можливості спілкуватись з сином навіть по телефону, не допускає сина до розмов з батьком навіть по телефону.

Своїми діями відповідачка ОСОБА_2 створила позивачу штучні перепони в можливості спілкуватися з сином, позбавляючи його таким чином права приймати участь в житті спільного сина ОСОБА_3 , сприяти його духовному розвитку і вихованню.

Крім того, незважаючи на винесення судом оскаржуваної ухвали від 09.10.2024 року, відповідачка ОСОБА_2 продовжує свої активні дії, які позбавляють батька можливості спілкування з малолітнім сином, оскільки не виконує вимог даної ухвали і перешкоджає батькові бачитись зі своїм сином.

Так, після отримання оскаржуваної ухвали, позивач направив на адресу відповідачки її копію та заяву з вимогою негайного виконання вимог ухвали та надання можливості побачення та спілкування з сином відповідно до встановленого судом графіку: щотижня з 10:00 години до 19:00 години кожної неділі (копія заяви та докази її направлення додаються).

Однак, по прибуттю за місцем проживання відповідачки в неділю о 10 годині 20.10.2024 року з метою побачитись з сином ОСОБА_3 , відповідачка категорично відмовилась надавати сина для спілкування з батьком та зачинила двері, не випустивши дитину навіть за двері, в зв`язку з чим позивач викликав представників Бучанського районного управління Національної поліції в Київські області, які зареєстрували відповідну заяву за № ЄО 11595 від 2010.2024 по факту ухилення матері від виконання рішення суду про побачення з дитиною (копія талону - повідомлення надається).

В оскаржуваній ухвалі суду від 09.10.2024 року Ірпінський міський суд Київської області, вважаючи обґрунтованими доводи представника позивача стосовно співмірності заходу забезпечення позову та необхідності вжиття відповідних заходів, з урахуванням права батька на особисте спілкування з дитиною, ставлення останнього до виконання своїх обов`язків, а також враховуючи ту обставину, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання малолітнього, не врахував, що по справі відсутні будь - які обставини та докази, які б вказували на те, що право батька на особисте спілкування з сином може бути обмежено.

Таким чином, встановивши існування конфлікту та спору між позивачем і відповідачем стосовно визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , а також не встановивши будь - яких підстав, які обмежують право батька ОСОБА_1 на особисте спілкування з дитиною, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про необхідність встановлення зустрічей малолітньої дитини з батьком лише у присутності відповідачки (матері ОСОБА_6 ).

Жодних обставин або належних чи допустимих доказів, які б унеможливлювали право батька ОСОБА_1 на спілкування із малолітнім сином, чи обставин, які б свідчили про спілкування батька з дитиною, яке перешкоджало б нормальному розвитку дитини, або обумовлювало її побачення з дитиною у присутності інших осіб, судом першої інстанції не встановлено та не наведено у мотивувальній частині оскаржуваного ухвали, а тому встановлення побачень з дитиною в присутності матері та за її місцем проживання суперечить вищевказаним вимогам сімейного законодавства.

Жодних доказів, що побачення дитини з батьком ОСОБА_1 під час вирішення питання в суді щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків е недопустимим внаслідок того, що сім`я батька виявилася особливо непридатною або явно неблагополучною, чи що середовище для тимчасових побачень є не спокійним та нестійким, що в цілому є неблагополучним, до суду не надано.

З урахуванням викладеного вище, оскаржувана ухвала від 09.10.2024 року є незаконною та необґрунтованою, винесеною з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки Ірпінський міський суд Київської області дійшов взаємовиключних висновків про необхідність вжиття заходів з метою захисту права батька на особисте спілкування з дитиною та проведення зустрічей малолітньої дитини з батьком ОСОБА_1 , однак встановив такі зустрічі на місцем проживання матері та в присутності матері, порушивши таке особисте право за відсутності будь - яких підстав.

Відповідчем ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що стороною позивача на надано жодного доказу та обґрунтованого ствердження на підставі якого можна зробити висновок про те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою та не може забезпечити заявлені в суді позовні вимоги.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Столяр О.І. підтримала доводи апеляційної скарги із викладених в ній підстав.

ОСОБА_2 та її представник адвокат Мартинов О.М. проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої у справі ухвали, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Норми статей 149, 150 ЦПК України регламентують, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника).

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому забезпечення позову не порушує принцип змагальності і процесуальної рівноправності сторін. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Статтею 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, серед яких у пункті 3 є встановлення обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних відносин.

Частиною десятою статті 150 ЦПК України встановлена заборона вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HANT v. UKRAINЕ, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

У справі, що переглядається, вирішуючи питання про необхідність застосування заходів забезпечення позову, судом встановлено, що між сторонами справи склалися стосунки, які позбавляють можливості позивача регулярно спілкуватися з сином.

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до частин першої і другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до статті 4 Конвенції, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що мати, яка проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітніх дітей, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю. А тому з метою запобігання втрати емоційного контакту матері з малолітньою дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення питання про визначення місця проживання малолітньої дитини, суд вважає за необхідне застосування заходу забезпечення позову у спірних правовідносинах із дотриманням вимог законодавства, яким врегульовано правовий механізм забезпечення позову.

Про необхідність та важливість контакту дитини з кожним із батьків під час тривання судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дітей неодноразово наголошував у своїх рішеннях ЄСПЛ.

Так, у рішенні від 04 вересня 2018 року «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» (заява № 6221/14) ЄСПЛ вважав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, зі встановленням графіку відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, а тому допустимим є встановлення такого графіку до закінчення розгляду справи по суті, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до його приватного i сімейного життя.

Здійснивши оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з урахуванням права батька на особисте спілкування з дитиною, відсутність випадків, які обмежують право на таке спілкування, а також враховуючи ту обставину, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання малолітнього сина і саме під час вирішення даного спору підлягають доведенню твердження позивача про неправомірну зміну місця проживання дитини, що не може бути вирішено під час розгляду заяви про вжиття заходів забезпечення позову, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доцільність забезпечення позову шляхом зобов`язання відповідача надати позивачу можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_3 кожної неділі місяця з 10.00 год до 19.00 год у присутності матері.

Колегія суддів вважає, що зустрічі батька з дитиною один раз на тиждень будуть сприяти відновленню довірчих відносин та емоційного контакту між ними, відповідатимуть інтересам як батька так і дитини, та зможуть усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дитини.

Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з матір`ю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що: «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанці про часткове задоволення заяви є обґрунтованим, оскільки спільне проведення часу батька та дитини в присутності матері є співмірним заходом забезпечення позову, не порушуватиме прав відповідачки та не призведе до негативних наслідків для останньої, з огляду на наявність спору про визначення місця проживання дитини.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Доводи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 09 жовтня 2024 року, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування не вбачається, тому апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-379, 381-383, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Столяр Оксаною Іванівною - залишити без задоволення.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 09 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

Л.П. Сушко