КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 760/4848/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3436/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєднався ОСОБА_2 , на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року, постановлену під головуванням судді Єросової І.Ю., у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Уманець Наталі Олегівни про визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності та у власності подружжя, -

в с т а н о в и в :

У березні 2023 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Уманець Н.О. звернулась до суду з поданням, в якому, з урахування доповнень до подання, просила: визначити частку майна боржника ОСОБА_3 у майні, що перебуває у спільній сумісній власності та зареєстроване за ОСОБА_1 , а саме:

1) земельна ділянка, номер об`єкта нерухомого майна 227, площею 0.15 га., для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка), кадастровий номер :00:007:0019, за адресою: АДРЕСА_1 - у розмірі 1/2 частини;

2) житловий будинок загальною площею 37.8 кв.м., житловою площею15.7 кв.м., номер об`єкта нерухомого майна 227, за адресою АДРЕСА_1 - 1/2 частини;

3) транспортний засіб марки HYUNDAI SONATA, білого кольору, 2012 року випуску, об`єм двигуна 1999смЗ, номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 27 листопада 2021 року серії НОМЕР_2 та номерний знак НОМЕР_3 - у розмірі 1/2 частини;

4) транспортний засіб марки ВМW Х5, чорного кольору, 2011 року випуску, об`єм двигуна 2993см3, номер кузова НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 07 квітня 2021 року серії НОМЕР_5 та номерний знак НОМЕР_6 - у розмірі 1/2 частини;

5) марки МАZDА СХ-5, білого кольору, 2020 року випуску, об`єм двигуна 1998смЗ, номер кузова НОМЕР_7 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 10 вересня 2020 року серії НОМЕР_8 та номерний знак НОМЕР_9 - у розмірі 1/2 частини;

та у майні, що перебуває у спільній сумісній власності та зареєстроване за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , а саме:

6) квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 65.4 кв.м., житлова площа 41.5 кв.м., - у розмірі 1/4 частини (т. 1 а.с. 1-7, 100-105).

Подання обґрунтоване тим, що на виконанні у приватного виконавця перебувають виконавчі листи № 759/16556/17, видані Святошинським районним судом м. Києва 16 грудня 2022 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 моральної шкоди та витрат по сплаті послуг експерта на загальну суму 1 624 710 грн., та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 моральної шкоди та витрат по сплаті послуг експерта на загальну суму 1 624 710 грн.

Постановою приватного виконавця Уманець Н.О. від 02 січня 2023 року виконавчі провадження об`єднані у зведене виконавче провадження № НОМЕР_12. Загальна сума стягнення по зведеному виконавчому провадженню з урахуванням основних винагород приватного виконавця складає 3 574 362 грн. Приватним виконавцем під час виконання направлені ряд запитів щодо наявності майна у боржника.

Як зазначала приватний виконавець, боржник ухиляється від виконання рішення суду та законних вимог виконавця, заборгованість боржником не погашена, рішення суду не виконано.

Вказувала, що ОСОБА_3 перебуває у шлюбі з ОСОБА_1 з 18 червня 2011 року. Земельна ділянка :00:007:0020 за адресою: АДРЕСА_1 придбана 09 серпня 2021 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу. Земельна ділянка :00:007:0019 та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 придбана 09 серпня 2021 року зареєстрована за ОСОБА_1 . Вказане майно придбане ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 09 серпня 2021 року. Враховуючи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі, вказане майно є спільним майном подружжя, а відтак 1/2 частина належить ОСОБА_3 .

Квартира за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 належить на праві власності з іншими членами родини.

Визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення боргу із боржника, який не має іншого майна, на яке може бути звернене стягнення (т. 1 а.с. 1-7, 100-105).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Уманець Н.О. про визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, - задоволено.

Визначено частку майна боржника ОСОБА_3 у майні, що перебуває у спільній сумісній власності та зареєстроване за ОСОБА_1 , а саме:

1) земельна ділянка, номер об`єкта нерухомого майна 227, площею 0.15 га., для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка), кадастровий номер :00:007:0019, за адресою: АДРЕСА_1 - у розмірі 1/2 частини;

2) житловий будинок загальною площею 37.8 кв.м., житловою площею 15.7 кв.м., номер об`єкта нерухомого майна 227, за адресою АДРЕСА_1 - 1/2 частини;

3) транспортний засіб марки HYUNDAI SONATA, білого кольору, 2012 року випуску, об`єм двигуна 1999смЗ, номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 27 листопада 2021 року серії НОМЕР_2 та номерний знак НОМЕР_3 - у розмірі 1/2 частини;

4) транспортний засіб марки ВМW Х5, чорного кольору, 2011 року випуску, об`єм двигуна 2993см3, номер кузова НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 07 квітня 2021 року серії НОМЕР_5 та номерний знак НОМЕР_6 - у розмірі 1/2 частини;

5) марки МАZDА СХ-5, білого кольору, 2020 року випуску, об`єм двигуна 1998смЗ, номер кузова НОМЕР_7 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 10 вересня 2020 року серії НОМЕР_8 та номерний знак НОМЕР_9 - у розмірі 1/2 частини;

та у майні, що перебуває у спільній сумісній власності та зареєстроване за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , а саме:

6) квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 65.4 кв.м., житлова площа 41.5 кв.м., - у розмірі 1/4 частини (т. 1а.с. 128-130).

Не погодившись із ухвалою районного суду, 28 листопада 2023 року представник ОСОБА_2 , особи яка не приймала участі у розгляді справи - адвокат Тандир Д.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу, а справу направити для продовження розгляду до Макарівського районного суду Київської області. Посилався на те, що прийнятою ухвалою вирішено питання про його права та обов`язки ОСОБА_2 , з огляду на те, що він є власником транспортного засобу марки HYUNDAI SONATA, білого кольору, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_3 , а це порушує його права власника(т.1 а.с. 146-150).

15 лютого 2024 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Уманець Н.О., в якому остання просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги (т. 1 а.с. 185-187).

21 лютого 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника ОСОБА_2 - адвоката Тандира Д., який підтримував апеляційну скаргу в повному обсязі (т. 1 а.с. 205-207).

Постановою Київського апеляційного суду від 23 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року скасовано. Подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Уманець Н.О. про визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності та у власності подружжя залишено без розгляду (т. 1 а.с. 231-242).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2024 року скаргу ОСОБА_7 задоволено. Постанову Київського апеляційного суду від 23 травня 2024 року скасовано, справу направлено на розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 2 а.с. 80-89).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року підготовку справи до судового розгляду визнано закінченою. Призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні Київського апеляційного суду (т. 2 а.с. 95).

02 листопада 2024 року, не погодившись з ухвалою районного суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Кільбурт Д.М. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нове рішення, яким подання приватного виконавця Уманець Н.О. повернути (т. 2 а.с. 100-118).

На обґрунтування скарги зазначав, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 18 червня 2011 року було укладено шлюб. До вступу в шлюб ОСОБА_1 мала певні особисті кошти, які в подальшому збирались вкладати в бізнес або на придбання особистого житла. В подальшому, на вказані кошти було придбано автомобілі, які на разі є об`єктом судового розгляду. Вказував, що чоловік ОСОБА_1 не мав жодних майнових претензій на вказане майно, оскільки щодо його поділу не звертався в суд. Таке майно було зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 , а відповідно, остання, як власник майна не мала та не могла мати обмежень щодо розпорядження належним їй майном. В подальшому, реалізуючи можливість кожного з подружжя на розпорядження власним майном, між подружжям було укладено 21 серпня 2024 року шлюбний договір, в якому визначили критерії управління спільним та особистим майном.

Вказував, що ОСОБА_1 як єдиний власник відчужив ТЗ Хюндай ОСОБА_9 , при цьому, останньому було надано докази, згідно яких вказаний ТЗ було придбано ОСОБА_1 у особисту власність. Враховуючи викладене, як при придбаванні вище згаданих ТЗ, так і при їх відчуженні, остання діяла виключно добросовісно, без мети завдання шкоди інтересам чи правам третіх осіб, а відтак, немає правової підстави та будь-кого доказу щодо спростування презумпції «добросовісного набуття». Вказані обставини не було досліджено судом.

Зазначав, що питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується за поданням державного чи приватного виконавця. Тобто, вказана норма констатує відсутність спору про право, та відсутність можливості спростування загальної преюдиції визначення спільної власності вказаної в СК України. Але, в той же час, Закон, як в процесуальному так і в матеріальному значенні, не містить вказівки, що до предметного чи територіального значення суду, який має розглянути таке подання.

Відповідно, Солом`янський районний суд м. Києва в ухвалі від 08.03.2023 року, якою справу було направлено до Святошинського районного суду м. Києва не мав та не міг мати процесуальних підстав для застосування Розділу VІ ЦПК України, оскільки в розумінні процесуального закону у разі зміни, припинення права на захист якого звертається особа, наявний спір про право.

Враховуючи, що оспорюванню ухвалою змінюються в більшій мірі її права, як єдиного власника майна, наявний спір про право, що має вирішуватися в порядку, встановленому ЦПК України, із застосуванням відповідних процесуальних положень (т. 2 а.с. 100-118).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року. Встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу до 27 листопада 2024 року (т. 2 а.с.121-122).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року підготовка справи до розгляду вважається закінченою. Об`єднано апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року та апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року. Призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні Київського апеляційного суду (м. Київ, вул.Солом`янська,2-А)(т. 2 а.с. 123).

22 листопада 2024 року через систему «Електронний суд» надійшла заява від представника ОСОБА_2 - адвоката Тандира Д.В. про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року (т. 2 а.с. 143-146).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року прийнято заяву представника ОСОБА_2 про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Уманець Н.О. про визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності та у власності подружжя (т. 2 а.с. 162-163).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 03 липня 2023 року.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Тандир Д.В. підтримав доводи апеляційних скарг і просив їх задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, причини неявки не повідомили про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином про що у справі є докази.

Апелянт ОСОБА_1 про розгляд справи апеляційним судом 27 лютого 2025 року була сповіщена 24 січня 2025 року повідомленням її представника - адвоката Кільбурт Д.М. до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення.

ОСОБА_2 , який приєднався до апеляційної скарги ОСОБА_1 був сповіщений на зазначену ним поштову адресу та повідомленням його представника - адвоката під розписку. Факт належного сповіщення представник ОСОБА_2 - адвокат Тандир Д.В. в суді не заперечував про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання.

Стягувачі ОСОБА_8 і ОСОБА_8. про розгляд справи апеляційним судом 27 лютого 2025 року були повідомлені 08 лютого 2025 року, кожний окремо, на зазначені ними поштові адреси про що є відмітки працівників пошти про вручення адресатам особисто поштових відправлень суду.

Третя особа ОСОБА_6 був повідомлений на зазначену ним поштову адресу про що є відмітки працівників пошти про вручення адресату поштового відправлення суду.

Поштові повідомлення третіх осіб ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про розгляд справи судом 27 лютого 2025 року повернулись із відмітками працівників пошти та роздруківки трекінг-перевірки статусу відстеження поштових відправлень (трекінг-код) про відмову адресатів від отримання поштових повідомлень суду

Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Уманець Н.О. про розгляд справи апеляційним судом 23 січня 2025 року і 27 лютого 2025 року була сповіщена повідомленням до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення.

Третя особа ОСОБА_3 подав письмову заяву в якій заявив про визнання апеляційної скарги ОСОБА_10 повністю, розгляд справи просив провести за його відсутності.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Кільбурт Д.М. подав письмову заяву з проханням розглянути справу за відсутності апелянта та її представника (т. 2 а.с. 127-140, 147-152, 155-156,159, 165-193, 195-212).

27 січня 2025 року від представника ОСОБА_8 - адвоката Сметана В.М. до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи призначеної на 28 січня 2025 року з посиланням на зайнятість в іншій кримінальній справі - саме 28 січня 2025 року, проте доказів поважності причин неявки до суду в наступне судове засідання - 27 лютого 2025 року представник ОСОБА_8 - адвокат Сметана В.М. не зазначив і не надав. При цьому, колегія суддів зауважила, що представник ОСОБА_8 - адвокат Сметана В.М. 27 січня 2025 року під особистий підпис ознайомився із матеріалами справи та був повідомлений про призначення справи до розгляду в наступне судове засідання - 27 лютого 2025 року, а 28 січня 2025 року справа до розгляду апеляційним судом не призначалась і не розглядалась (т. 3 а.с. 197-200).

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважив, що 28 листопада 2024 року розгляд справи був відкладений, 23 січня 2025 року по справі було продовжено перерву до 27 лютого 2025 року.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

З огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Судом встановлено, що на виконанні у приватного виконавця перебуває виконавчий лист № 759/16556/17, виданий 16.12.2022 року Святошинським районним судом м. Києва про стягнення боргу в загальному розмірі 1 624 710.00 грн, з ОСОБА_3 (надалі - Боржник) на користь ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 8-10).

02 січня 2023 року приватним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, копії якої направлені стягувачу для відома, боржнику-для виконання, ВП НОМЕР_13 (т. 1 а.с. 11-12).

Також на виконанні у приватного виконавця перебуває виконавчий лист № 759/16556/17, виданий 16.12.2022 року Святошинським районним судом м. Києва про стягнення боргу в загальному розмірі 1 624 710.00 грн, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 22-23).

02 січня 2023 року приватним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, копії якої направлені стягувачу для відома, боржнику-для виконання, ВП НОМЕР_14 (т. 1 а.с. 24-25).

Постановою приватного виконавця Уманець Н. О. від 02 січня 2023 року виконавчі провадження об`єднані у зведене виконавче провадження № 770634799. Загальна сума стягнення по зведеному виконавчому провадженню з урахуванням основних винагород приватного виконавця складає

3 574 362,00 грн. Приватним виконавцем під час виконання направлені ряд запитів щодо наявності майна у боржника. (т. 1 а.с. 8, 13-21).

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян № 9 від 24 січня 2023 року ОСОБА_3 перебуває в шлюбі з ОСОБА_1 з 18 червня 2011 року (актовий запис №1318 від 18 червня

2011 року).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за боржником на праві власності зареєстрована земельна ділянка, номер об`єкта нерухомого майна 227, площею 0,1202 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий

№ :00:007:0020. Зазначене майно було придбане ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 2510 від 09 серпня 2021 року.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 08 січня

2024 року за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину вказаної земельної ділянки, знято арешт з 1/2 частини земельної ділянки (справа

№ 370/542/23).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_6 є власником квартири

АДРЕСА_3 , загальна площа 65,4 кв. м. житлова площа 41,5 кв. м. Власниками квартири також є ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 на праві власності зареєстрована земельна ділянка, номер об`єкта нерухомого майна 227, площею 0,15 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № :00:007:0019, за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок загальною площею 37,8 кв. м, житловою площею15,7 кв. м, номер об`єкта нерухомого майна 227, за цією ж адресою.

Вищевказане майно було придбане ОСОБА_1 за договорами купівлі-продажу № 2507, 2508 від 09 серпня 2021 року.

В нотаріально посвідчених договорах купівлі-продажу № 2507, 2508

від 09 серпня 2021 року зазначено, що придбання цього нерухомого майна вчиняється ОСОБА_1 за письмовою згодою ОСОБА_3 , викладеною у заяві, справжність підпису ОСОБА_3 засвідчено приватним нотаріусом.

Крім того, ОСОБА_1 на праві власності належать транспортні засоби, а саме: автомобіль марки HYUNDAI SONATA, білого кольору, 2012 року випуску, об`єм двигуна 1999 см3, номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 27 листопада 2021 року, серії НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер НОМЕР_3 ; автомобіль марки ВМW Х5, чорного кольору, 2011 року випуску, об`єм двигуна 2993 см3, номер кузова НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу

від 07 квітня 2021 року серії НОМЕР_5 , державний реєстраційний номер

НОМЕР_6 ; автомобіль марки МАZDА СХ-5, білого кольору, 2020 року випуску, об`єм двигуна 1998 см3, номер кузова НОМЕР_7 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 10 вересня 2020 року, серії НОМЕР_8 державний реєстраційний номер НОМЕР_9 .

З 07 липня 2023 року автомобіль марки HYUNDAI SONATA, білого кольору, 2012 року випуску, об`єм двигуна 1999 см3, номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 27 листопада 2021 року, серії НОМЕР_10 , державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , належить ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Підставою звернення державного виконавця до суду із цим поданням стало те, що бездіяльність боржника ускладнює виконання рішення та на переконання державного виконавця є необхідність у зверненні стягнення на майно боржника, яким він володіє спільно з іншими особами. Таке майно є спільною сумісною власністю боржника та його дружини, набуте ними в шлюбі, частку боржника в цьому майні не визначено.

За змістом частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Порядок розгляду подання про визначення частки майна боржника у спільному майні передбачений статтею 443 ЦПК України, згідно з якою питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця. Суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 жовтня 2020 року у справі № 2-24/494-2009 (провадження № 12-4гс20), колегія суддів зазначила, що під час розгляду подання державного чи приватного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, не можуть застосовуватися норми Господарського процесуального кодексу України, які регулюють позовне провадження. Отже, розгляд подання державного чи приватного виконавця за правилами статті 335 Господарського процесуального кодексу України (аналогія статті 443 ЦПК України) не забезпечує учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за наявності спору про право. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що стаття 335 Господарського процесуального кодексу України підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право. У цьому разі відповідно до статті 338 Господарського процесуального кодексу України подання державного чи приватного виконавця розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від суб`єктного складу боржника та інших співвласників майна. Натомість за наявності спору про право стаття 335 Господарського процесуального кодексу України не підлягає застосуванню. Виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний. Водночас в останньому випадку виконавець звертається з таким поданням (позовною заявою) в порядку позовного провадження. Пунктом 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. Оскільки в цій справі вбачається спір про право боржника з дружиною, яка вважає себе одноосібною власницею спірного майна, то судові рішення в частині визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, слід скасувати, а провадження в цій справі за поданням приватного виконавця в цій частині - закрити.

Разом з тим, відповідно до Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3); в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8); права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини перша, друга статті 55); обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства (пункт 9 частини другої статті 129); суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (частини перша, друга статті 129-1).

Конституційний Суд України послідовно наголошує у своїх рішеннях на зобов`язанні держави забезпечувати конституційні права і свободи:

- «конституційні права і свободи є фундаментальною основою існування та розвитку Українського народу, а тому держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для їх реалізації. Відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод, оскільки призводить до того, що вони стають декларативними, а це є неприпустимим у правовій державі» (абзац четвертий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012);

- «держава, виконуючи свій головний обов`язок - утвердження і забезпечення прав і свобод людини (частина друга статті 3 Конституції України) - повинна не тільки утримуватися від порушень чи непропорційних обмежень прав і свобод людини, але й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто перебуває під її юрисдикцією. З цією метою законодавець та інші органи публічної влади мають забезпечувати ефективне правове регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, та створювати механізми, необхідні для задоволення потреб та інтересів людини» (абзац перший пункту 3 мотивувальної частини рішення від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016).

Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013).

Обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 15 травня 2018 року № 2-р (ІІ)/2019).

З практики Європейського суду з прав людини вбачається, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; водночас ухиленням від виконання цього обов`язку є перекладення державою відповідальності за фінансове забезпечення організації виконавчого провадження на особу, на користь якої ухвалене судове рішення; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (§ 43 рішення у справі «Shmalko v. Ukraine» від 20 липня 2004 року, § 84 рішення у справі «Fuklev v. Ukraine» від 07 червня 2005 року, § 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, §§ 46, 51, 54 рішення у справі «Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine» від 15 жовтня 2009 року).

Таким чином, визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Порядок вирішення процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах, спрямований на розв`язання суто процесуальних суперечок та здійснення судового контролю за ключовими аспектами виконавчого провадження, при цьому спір, що існував між боржником та стягувачем, вже вирішений судовим рішенням, що виконується.

Як встановлено частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З урахуванням відкритого виконавчого провадження виникає питання щодо порядку звернення до суду щодо визначення частки боржника у спільному майні (позовне провадження, подання державного виконавця).

Практика ЄСПЛ свідчить, що за наявності спору про право цивільне держава повинна забезпечити учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів.

На досягнення цієї мети спрямовані правила процесуального закону, що регламентують позовне провадження.

Розгляд подання державного чи приватного виконавця за правилами статті 443 ЦПК України не забезпечує учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за наявності спору про право.

Тому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що стаття 443 ЦПК України підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право.

Виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний. Водночас в останньому випадку виконавець звертається з таким позовом в порядку позовного провадження.

В аспекті гарантування на конституційному рівні права кожного на судовий захист та забезпечення державою виконання судового рішення відсутність у виконавця окремо визначеного повноваження звертатися до суду із позовною заявою про оспорення фраудаторного правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору, не повинна перешкоджати реалізації права цього кредитора на виконання судового рішення.

Покладення тягаря щодо повернення майна боржника (спонукання до оспорення фраудаторного правочину, тобто ініціювання наступних судових процесів) на кредитора, який уже виграв попередній судовий процес щодо стягнення суми боргу і правомірно очікує від Держави вчинення усіх можливих дій на забезпечення виконання судового рішення компетентними органами, нівелює сутність конституційного права кредитора на судовий захист та суперечить положенням статей 3, 8, частин першої, другої статті 55, частин першої, другої статті 129-1 Конституції України.

Обов`язок ініціювання будь-якого наступного судового процесу з метою виконання попереднього судового рішення Законом України «Про виконавче провадження» покладено на компетентні органи, уповноважені Державою на забезпечення виконання судових рішень, а не на кредитора, який правомірно очікує від Держави належного виконання остаточного судового рішення про стягнення боргу.

Повноваження виконавця на звернення з позовною заявою про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, в порядку позовного провадження є повноваженням звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 4, частина четверта статті 42 ЦПК України), в тому числі за позовом про визнання недійсним правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна (оспорення фраудаторного правочину).

Спір про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, є спором між боржником і іншими співвласниками майна. Після відкриття провадження за позовною заявою виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, боржник набуває статусу позивача (абзац перший частини п`ятої статті 56 ЦПК України).

Оскільки виконавець може звертатися з позовною заявою про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від волі боржника чи навіть всупереч такій волі, та враховуючи, що процесуальний кодекс не містить вичерпного регулювання участі виконавця у позовному провадженні, підлягають застосуванню правила частин третьої, четвертої статті 57 ЦПК України: зменшення розміру позовних вимог, зміна предмета або підстави позову, укладення мирової угоди, відмова від апеляційної або касаційної скарги, заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими або виключними обставинами можлива лише за письмовою згодою виконавця; якщо боржник не підтримує заявлених позовних вимог, то це не є підставою для залишення подання без розгляду; відмова боржника від позову, подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє виконавця права підтримувати позов і вимагати розгляду справи по суті.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду також зазначала, що положення розділу VI ЦПК України регламентують порядок вирішення процесуальних питань, які виникають під час примусового виконання у межах виконавчого провадження судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) про присудження.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що необхідно розмежовувати випадки, коли щодо вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, існує спір про право, і коли такого спору немає.

За наявності спору щодо визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, його вирішення судом не є вирішенням процесуального питання, а є вирішенням матеріального спору. Такий спір може виникати, зокрема, тоді, коли відповідно до частини першої статті 368 ЦК України майно належить двом або більше особам на праві спільної власності без визначення часток кожного з них у праві власності (право спільної сумісної власності).

У разі, якщо майно належить двом або більше особам на праві спільної власності із визначенням часток кожного з них у праві власності, то відповідно до частини першої статті 356 ЦК України майно належить таким особам на праві спільної часткової власності. Якщо розмір часток співвласників відомий, то спір про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, не виникає. Водночас може виникнути спір про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї (частина перша статті 366 ЦК України).

Якщо ж виник спір щодо визначення частки майна боржника у майні, яке належить боржнику та іншим особам на праві спільної сумісної власності, то судове рішення у разі задоволення позову має наслідком зміну матеріального правовідношення - право спільної сумісної власності припиняється, натомість виникає право спільної часткової власності (див mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20, пункт 8.74).

При цьому відбувається припинення права власності одного виду і виникнення права власності іншого виду не тільки боржника, а й іншої особи (співвласника), яка могла взагалі не брати участі у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Відсутність згоди такої особи на визначення частки майна боржника у спільному майні, у тому числі заперечення самого існування права спільного з боржником права власності (як у справі, що переглядається), свідчить про наявність матеріального спору, який не вирішувався і не міг бути вирішений у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Це новий матеріальний спір, який не може розглядатися як процесуальне питання, а тому не може вирішуватися за правилами розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України. Такий спір має бути вирішений судом у порядку позовного провадження. Тому заява про визначення частки майна боржника у спільному майні за наявності спору, подана до суду виконавцем, незалежно від її назви (позовна заява, подання) за своєю суттю є саме позовною заявою. Особа, яка є стверджуваним співвласником майна боржника у такому спорі, є стороною у спорі, якій має бути забезпечена можливість користуватися всіма правами, якими наділений відповідач відповідно до закону. Лише в цьому разі буде забезпечене право такої особи на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Велика Палата Верховного Суду також нагадує свої висновки, сформульовані у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц (провадження № 14-194цс18). У зазначеній справі боржник звернувся до суду першої інстанції, який вирішив спір про стягнення з боржника коштів на користь стягувача, зі скаргою. У скарзі боржник зазначав, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби знаходиться виконавчий лист, виданий цим судом, про стягнення коштів на користь стягувача. Вважаючи, що в межах виконавчого провадження були незаконно проведені електронні торги та продане майно, боржник просив визнати неправомірними дії виконавця; визнати неправомірними проведення торгів з оголошенням переможця та перерахування коштів за результатами проведених торгів. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскільки предметом розгляду справи за скаргою боржника були дії державного виконавця, пов`язані з реалізацією арештованого майна, що є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків інших осіб (не сторін виконавчого провадження), то до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред`явлення позову. Також у зазначеній справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що вимоги боржника у частині визнання неправомірними проведення торгів належить залишити без розгляду.

Водночас у постанові від 06 жовтня 2020 року у справі № 2-24/494-2009 (провадження № 12-4гс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про закриття провадження у справі.

З цього приводу Об`єднана палата Касаційного цивільного суду зазначила, що пункт 1 частини першої статті 231 ГПК України (аналогічно пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України), згідно з яким суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку певного виду судочинства, стосується чітко визначених юрисдикційних питань і має обмежену сферу правозастосування. Тому використовувати цей процесуальний інститут для розгляду процесуального питання, пов`язаного з виконанням рішення суду, у разі безспірності й непорушення вимог юрисдикційності є неможливим.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що у справі № 2-24/494-2009 (провадження № 12-4гс20) мало місце саме порушення правил про юрисдикцію. У постанові в зазначеній справі Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновки про те, що якщо юрисдикційність спору залежить від суб`єктного складу сторін, то вона визначається виходячи із суб`єктного складу співвласників спірного майна; натомість участь у справі виконавця, а також участь у справі стягувача як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, не впливає на визначення юрисдикційності такого спору. У зазначеній справі стверджуваними співвласниками були фізичні особи, тому Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що з огляду на суб`єктний склад співвласників спірного майна спір підлягатиме вирішенню за правилами цивільного (а не господарського) судочинства. Оскільки виконавець помилково звернувся до господарського суду, Велика Палата Верховного Суду закрила провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України.

Якщо ж спір підлягає вирішенню за правилами цивільного судочинства, і виконавець звернувся до суду цивільної юрисдикції (як у цій справі), то підстави для закриття провадження за пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України відсутні.

Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду про те, що поняття «спір про право», наявність якого є підставою для залишення заяви без розгляду, а не закриття провадження у справі, передбачено в окремому провадженні. Натомість розділ VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України не регулює дії суду у випадках, коли виконавець звертається до суду в порядку цього розділу за наявності матеріального спору, який підлягає вирішенню в порядку позовного провадження. Отже, у ЦПК України наявна прогалина, яку належить заповнити шляхом застосування за аналогією закону частини шостої статті 294 ЦПК України, відповідно до якої якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Тому якщо під час розгляду подання виконавця або скарги в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України суд дійде висновку про наявність спору про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає подання або скаргу без розгляду і роз`яснює заявнику, що він має право подати позов на загальних підставах. Такий висновок узгоджується з висновком, сформульованим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц (провадження № 14-194цс18) про залишення позову без розгляду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 жовтня 2020 року у справі № 2-24/494-2009 (провадження № 12-4гс20) зазначила, що виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний; водночас в останньому випадку виконавець звертається з таким поданням (позовною заявою) в порядку позовного провадження.

Оскільки зазначені висновки сприйняті Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду як можливість виконавця звернутися до суду в порядку позовного провадження з різними по суті процесуальними документами, Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним роз`яснити свою позицію шляхом уточнення своїх висновків. Зазначене уточнення полягає в такому. В разі, якщо наявний спір щодо визначення частки боржника у спільному майні, звернення виконавця до суду завжди за своєю суттю має характер позовної заяви (незалежно від її назви), оскільки вона звернена до суду з метою вирішення матеріального спору. При цьому позовна заява має подаватися в порядку позовного провадження, а не в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України. В останньому випадку суд має або закрити провадження (якщо порушені правила про юрисдикцію спору - див. пункт 73 цієї постанови), або залишити заяву (подання) без розгляду (якщо правила про юрисдикцію спору не порушені - див. пункти 74 - 75 цієї постанови).

Відповідні правові висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11 (провадження 14-31цс21).

Щодо суті спору в цій справі

Як видно із матеріалів справи, на виконанні перебувають виконавчі листи №759/16556/17, видані Святошинським районним судом м. Києва 16 грудня 2022 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 моральної шкоди та витрат по сплаті послуг експерта на загальну суму 1 624 710 грн, та стягнення з Євсеєнка на користь ОСОБА_8 моральної шкоди та витрат по сплаті послуг експерта на загальну суму 1 624 710 грн ( т. 1 а.с. 9, 22 ).

Постановою приватного виконавця Уманець Н.О. від 02 січня 2023 року виконавчі провадження об`єднані у зведене виконавче провадження № НОМЕР_12. Загальна сума стягнення по зведеному виконавчому провадженню з урахуванням основних винагород приватного виконавця складає 3 574 362 грн Приватним виконавцем під час виконання направлені ряд запитів щодо наявності майна у боржника.

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №9 від 24 січня 2023 року, ОСОБА_3 перебуває в шлюбі з ОСОБА_1 з 18 червня 2011 року (актовий запис №1318 від 18 червня 2011 року) (т. 1 а.с. 40).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за боржником на праві власності зареєстрована земельна ділянка номер об`єкта нерухомого майна 227, площею 0.1202 га., для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :00:007:0020. Дане майно було придбане ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу №2510 від 09 серпня 2021 року (т. 1 а.с. 33).

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 08 січня 2024 року за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину вказаної земельної ділянки, знято арешт з 1/2 частини земельної ділянки (справа № 370/542/23).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_6 є власником квартири

АДРЕСА_3 , загальна площа 65,4 кв. м. житлова площа 41,5 кв. м. Власниками квартири також є ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 34-36).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 на праві власності зареєстрована земельна ділянка, номер об`єкта нерухомого майна 227, площею 0,15 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № :00:007:0019, за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок загальною площею 37,8 кв. м, житловою площею15,7 кв. м, номер об`єкта нерухомого майна 227, за цією ж адресою (т. 1 а.с. 43-44).

Вищевказане майно було придбане ОСОБА_1 за договорами купівлі-продажу №2507, 2508 від 09 серпня 2021 року (т. 1 а.с. 46-53).

В нотаріально посвідчених договорах купівлі-продажу №2507, 2508 від 09 серпня 2021 року зазначено, що придбання вище описаного нерухомого майна вчиняється ОСОБА_1 за письмовою згодою ОСОБА_3 , викладеною у заяві(пункти 7.1 і 8 вищевказаних Договорів), справжність підпису ОСОБА_3 засвідчено приватним нотаріусом.

Крім того, ОСОБА_1 на праві власності належать транспортні засоби, а саме: автомобіль марки HYUNDAI SONATA, білого кольору, 2012 року випуску, об`єм двигуна 1999 см3, номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 27 листопада 2021 року, серії НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер НОМЕР_3 ; автомобіль марки ВМW Х5, чорного кольору, 2011 року випуску, об`єм двигуна 2993 см3, номер кузова НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу

від 07 квітня 2021 року серії НОМЕР_5 , державний реєстраційний номер

НОМЕР_6 ; автомобіль марки МАZDА СХ-5, білого кольору, 2020 року випуску, об`єм двигуна 1998 см3, номер кузова НОМЕР_7 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 10 вересня 2020 року, серії НОМЕР_8 державний реєстраційний номер НОМЕР_9 .

З 07 липня 2023 року автомобіль марки HYUNDAI SONATA, білого кольору, 2012 року випуску, об`єм двигуна 1999 см3, номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 27 листопада 2021 року, серії НОМЕР_10 , державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , належить ОСОБА_2 .

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Положення статей 92, 93 СК України надають подружжю право укладати шлюбний договір, яким будуть регулюватися майнові відносини між ними,

а також визначатися їхні майнові права та обов`язки.

Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частково власністю або особистою приватною власністю кожного з них (частина перша та друга статті 97 СК України).

Умова шлюбного договору про непоширення на майно, набуте подружжям за час шлюбу, положень статті 60 СК України прямо дозволена законом (частина друга статті 97 СК України) і тому сама по собі жодним чином

не може свідчити про порушення таким шлюбним договором прав іншого

з подружжя. Для того, щоб дійти такого висновку, суд мав ретельно дослідити майновий стан кожного з подружжя та їх стосунки між собою на момент укладення шлюбного договору, чого суд не зробив й не мав можливості зробити з огляду на порядок розгляду подання державного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, відповідно до порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України.

У справі, що переглядається, приватний виконавець Уманець Н.О. звернулася до суду з подання про визначення частки майна боржника ОСОБА_3 у майні, яке придбане у період проживання у зареєстрованому шлюбі і яким ОСОБА_3 володіє спільно з дружиною - ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 1-7, 100-105).

Власниками квартири АДРЕСА_3 , загальна площа 65,4 кв. м. житлова площа 41,5 кв.м., яка зазначена у поданні в цій справі приватного виконавця Уманець Н.О., крім боржника ОСОБА_3 , є також: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 34-36).

Водночас, відповідно до рішення Макарівського районного суду Київської області від 08 січня 2024 року у справі№ 370/542/23 ОСОБА_1 заперечує належність майна на праві спільної сумісної власності їй і боржнику ОСОБА_3 . Так, за цим судовим рішенням визнано за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_11 ) право власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :00:007:0020, площею 0,1202 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Знято арешт з 1/2 частини земельної ділянки з кадастровим номером :00:007:0020, площею 0,1202 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_11 .

Крім того, як видно із матеріалів справи, у провадженні Святошинського районного суду м. Києва знаходиться справа за позовом ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними (фраудаторними) (справа № 760/24388/23), в тому числі укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Отже, у цій справі наявний спір про право. Такий спір вирішується в позовному провадженні, а не в межах справи, в якій вирішено інший спір між боржником і стягувачем, тобто не в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України.

Крім того, суд апеляційної інстанції визнав обґрунтованими доводи апелянта ОСОБА_1 про допущені районним судом порушення норм процесуального права, зокрема, не повідомлення її про розгляд справи районним судом.

Так в поданні приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Уманець Н.О., апелянт ОСОБА_1 зазначена третьою особою із зареєстрованим місцем проживання ( АДРЕСА_4 ) (т. 1 а.с. 100-105).

Зазначена у поданні приватного виконавця Уманець Н.О. адреса зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ) підтверджується наявними у справі доказами (т. 2 а.с. 117-118).

Поряд з цим, в матеріалах справи міститься повідомлення надіслане судом першої інстанції ОСОБА_1 на адресу АДРЕСА_2 , що не може вважатися доказом належного сповіщення ОСОБА_1 оскільки судове повідомлення надіслано на адресу за якою вказана особа не проживає (т. 1 а.с. 95).

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на вищезазначене, відповідно до висновків, сформульованих у постанові Великої Палати Верховного Суду, оскаржувану ухвалу районного суду слід скасувати, а подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Уманець Наталі Олегівни залишити без розгляду.

При цьому, слід роз`яснити заявнику приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва Уманець Н.О. яка звернулась до суду із поданням про визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності та у власності подружжя, що вона має право подати позов на загальних підставах.

Інші доводи апеляційної скарги зведені до тлумачення законодавства, цих висновків суду не спростовують, тому апеляційним судом відхилені.

При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-382, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року - скасувати.

Подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Уманець Наталі Олегівни про визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності та у власності подружжя - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 10 березня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова