ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року

м. Харків

справа № 643/2674/24

провадження № 22-ц/818/482/25

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 яка діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3

відповідач - Моторно (транспортне) страхове бюро України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2024 року в складі судді Скотаря А.Ю.,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та стягнення страхового відшкодування.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 25.03.2023 біля будинку АДРЕСА_1 стався наїзд автомобіля «Mazda 6», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_4 на пішохода ОСОБА_5 , який перетинав проїзну частину зліва направо по ходу руху автомобіля, в наслідок чого останній був травмований та доставлений до лікарні, де від отриманих травм помер.

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Mazda 6», р.н. НОМЕР_1 , на момент дорожньо-транспортної пригоди застрахована не була, що, відповідно до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладає на МТСБУ обов`язок з відшкодування шкоди, завданої транспортним засобом, водій якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

За фактом цієї ДТП відкрито кримінальне провадження № 0000336 від 26.03.2023 за ч. 2 ст. 286 КК України, яке постановою від 31.08.2023 закрито за відсутністю в діях водія ОСОБА_4 складу зазначеного кримінального правопорушення.

Представник позивачки звернувся до МТСБУ з заявою про виплату страхового відшкодування в інтересах доньок потерпілого, законним представником яких є позивачка, в межах передбаченого законом ліміту страхового відшкодування, у розмірі 241200,00 грн (6700 х 36), а саме по 120600 грн на кожну малолітню дитину, проте листом від 09.11.2023 відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування витрат на утримання з огляду на те, що, на думку останнього, підставою виникнення страхового випадку стали навмисні дії пішохода ОСОБА_5 ..

Позивачка вважає відмову МТСБУ безпідставною, оскільки під час розслідування кримінального провадження не встановлено фактичних обставин, які б свідчили, що ДТП та загибель пішохода ОСОБА_5 сталась через дії останнього. Крім цього МТСБУ як страховик несе відповідальність незалежно від відсутності вини особи, яка є володільцем джерела підвищеної небезпеки.

Тому, посилаючись на норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон), ст.ст. 1166-1168, 1187, 1193 ЦК України, правові висновки Верховного Суду позивачка просила суд стягнути з МТСБУ на свою користь страхове відшкодування витрат на утримання неповнолітніх доньок в розмірі 241200 грн, штрафні санкції (пеню, три відсотки річних, інфляційні витрати) в загальному розмірі 31774,71 грн, а також витрати на правничу допомогу в розмірі 25000 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2024 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування витрат на утримання у розмірі 241 200,00 грн, пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 31899,46 грн, три відсотки річних у розмірі 3146,27 грн, інфляційні витрати у розмірі 3879,25 грн, а всього 38924,98 грн.

Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь держави судовий збір у розмірі 2801,25 грн.

У решті позовних вимог відмовлено.

Рішення обґрунтовано тим, що матеріали справи містять належні та достатні докази, які доводять викладені у позові обставини та дають підстави для його задоволення, тоді як відповідачем не доведені обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Не погоджуючись з рішенням суду МТСБУ подало апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просило рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права. А саме, суд не надав належної оцінки що у матері потерпілої особи на момент вчинення ДТП не було жодних претензій до водія автомобілю, який здійснив наїзд на пішохода. В такому випадку МТСБУ не має права регресу до винної у ДТП особи, тому підстави для здійснення регламентної виплати на користь неповнолітніх дітей загиблої в результаті ДТП особи відсутні. Оскільки між сторонами не виникли боргові зобов`язання, суд безпідставно стягнув з МТСБУ пеню, 3% річних та інфляційні витрати.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення та стягнути витрати понесені на правничу допомогу. Посилається на те, що судом повно та всебічно встановлені обставини у справі та ухвалено законне та обґрунтоване рішення. Викладені апелянтом доводи висновків суду не спростовують та не відповідають дійсним обставинам у справі. Відповідно до сталої судової практики особа, яка керувала транспортним засобом відповідає без вини. МТСБУ несе відповідальність за завдання шкоди такою особою, якщо остання не застрахувала свою цивільно правову відповідальність. Потерпілий у в ДТП проживав спільно з дружиною та двома неповнолітніми дітьми, які перебували у нього на утриманні, тому МТСБУ повинно було задовольнити прохання позивачки та здійснити регламентні виплати на користь дітей. Проте відповідач зазначеного не зробив тому суд обґрунтовано стягнув з нього пеню, три відсотки річних та інфляційні за не виконання зобов`язання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.

Як встановлено судом та підтверджується даними постанови про закриття кримінального провадження від 31.08.2023 25 березня 2023 о 15:00, біля будинку № 47 по вул. Гвардійців-Широнінців у м. Харкові стався наїзд автомобіля «Mazda-6», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на пішохода ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався зліва направо по ходу руху автомобіля, в наслідок чого останній був травмований та доставлений до лікарні, де від отриманих травм ІНФОРМАЦІЯ_3 помер. Згідно медичної карти № 48892 при дослідженні крові у ОСОБА_5 виявлений спирт у кількості 2,884%, що по офіційній таблиці відповідає сильному алкогольному сп`янінню.

Згідно з висновком авто технічної судової експертизи від 28.08.2023 № СЕ-19/121-23/18372-ІТ встановлено, що у дорожній ситуації, що склалась, водій автомобіля «Mazda 6» ОСОБА_4 повинен був діяти відповідно до вимог пункту 12.3 Правил дорожнього руху. Водій автомобіля «Mazda - 6» ОСОБА_4 не мав технічної можливості запобігти даній ДТП. У дорожній ситуації що склалася, в діях водія автомобіля «Mazda - 6» ОСОБА_4 , не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору перебували б у причинному зв`язку з виникненням події даної ДТП. Потерпіла ОСОБА_7 і її рідні розуміють, що ДТП сталось з вини самого ОСОБА_5 , бо можливо він сам кинувся під колеса автомобіля, так як раніше говорив про свої наміри рідним, тому ні вона, ні родичі претензій ні до кого не мають і мати не будуть, про це написали заяви та проти закриття кримінального провадження не заперечують ( т.1 а.с. 29 32).

ОСОБА_5 на момент смерті, яка відбулась ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебував у шлюбі з ОСОБА_1 . Останні є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 11-21).

01 серпня 2023 року на підставі ст..ст. 27.4, 27.5, 35 Закону « Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ОСОБА_1 як законний представник неповнолітніх доньок ОСОБА_5 звернулась до МТСБУ з заявою про виплату страхового відшкодування у розмірі 241 200 грн ( а.с. 8 - 10).

Проте листом від 11.08.2023 МТСБУ повідомила ОСОБА_5 про необхідність надання додаткових документів, а 31.10. 2024 року відмовила у здійсненні регламентної виплати у зв`язку із наявність в діях ОСОБА_5 навмисних дій, що призвели до його загибелі та закриттям кримінального провадження відносно водія ( т.1 а.с. 24 25, а.с. 34).

Судова колегія вважає, що суд повно встановив характер спірних правовідносин та застосував до них належні норми матеріального права.

Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Положення статті 1187 ЦК України є спеціальними відносно статті 1166 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Поняття джерела підвищеної небезпеки закріплено у статті 1187 ЦК України.

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною п`ятою статті 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами, яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела незалежно від його вини.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини 1 статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид, умисний злочин).

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Відсутність обвинувального вироку чи наявність постанови слідчого про відмову в порушенні кримінальної справи не звільняє відповідача від обов`язку доказування своєї невинуватості.

Крім того, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина 2 статті 1193 ЦК України).

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються у випадках завдання шкоди майну, а також ушкодженням здоров`я фізичній особі. Підставою для цього може бути груба необережність.

За змістом ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується дитині до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років)

Відповідно до ч.3 ст.1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів визначена Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 1 липня 2004 року

№ 1961-IV , що діяв на час виникнення спірних правовідносин ( надалі Закон № 1961-IV ), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

У пункті 1.3 статті 1 Закону № 1961-IV визначено, що потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.

Згідно із статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно «а» п. 41.1 ст. 41 Закону № 1961-IV 41.1. МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі;

Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Mazda 6», р.н. НОМЕР_1 , на момент дорожньо-транспортної пригоди застрахована не була, тому відповідно до вищезазначених положень МТСБУ зобов`язано за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодувати завдану в наслідок ДТП шкоду на умовах, визначених цим Законом.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 27 Закону № 1961-IV визначено порядок здійснення та розміри страхових виплат за шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого.

Пунктом 27.1 статті 27 Закону № 1961-IV передбачено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з п. 27.2 ст. 27 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Пунктом 27.5 ст. 27 Закону передбачено, що відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Мінімальна заробітна плата на день настання страхового випадку, тобто на 25.03.2023, складала, відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» 6700 грн. Таким чином, розрахунок загальної суми страхового відшкодування, приведений позивачкою, можна вважати вірним.

Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 10 січня 2019 року у справі № 500/2095/15-ц.

Положення статті 35 Закону № 1961-IV встановлюють виключний перелік документів, що мають бути додані до заяви про виплату страхового відшкодування, серед яких відсутні документи на підтвердження вини страхувальника у вчиненні ДТП.

Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

В супереч вимог ст. 12, 81 ЦПК України МТСБУ не надало доказів наявності умислу загиблого ОСОБА_5 у виникненні ДТП або наявності непереборної сили, що мала наслідком ДТП. Ані кримінальним провадженням, ані під час розгляду справи доказів на підтвердження саме навмисних дій потерпілого у виникненні ДТП суду не надано.

Перебування ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння не може бути підставою для зменшення розміру відшкодування , оскільки відповідно до частини третьої статті 1193 ЦК України, вина потерпілого не враховується у разі відшкодування шкоди завданої смертю годувальника.

Зазначений висновок відповідає правовому висновку викладеному у постанові Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 442/3107/21.

Тому судова колегія відхиляє доводи апелянта про наявність підстав для звільнення його відповідальності за шкоду завдану смертю годувальника та погоджується з висновком суду про стягнення з відповідача на користь позивача 241 200,00 грн.

Викладені вище обставини свідчать про неправомірну відмову МТСБУ від 31.10. 2024 у виплаті ОСОБА_8 страхового відшкодування шкоди завданої смертю годувальника виплаті

Згідно зі ст. 36.5 Закону № 1961-IV за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом наведеної норми закону 3% річних як і нараховані на суму боргу, інфляційні втрати входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц, провадження №14-254цс19.

Дія положень статті 625 ЦК України поширюється на всі правовідносини, у яких зобов`язання виражене у грошовій одиниці і застосовується як у договірних, так і позадоговірних відносинах.

Встановивши вину відповідача у невиконанні грошового зобов`язання з виплати страхового відшкодування у розмірі 241 200,00 грн, суд дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог частково з урахуванням перерахунку 3% річних та інфляційних витрат та стягнув встановлену законом пеню.

Доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновки суду та зводяться до незгоди з рішенням суду та переоцінки доказів у справі.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог і доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування даного судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат зі сплати судового збору відповідно до статті 141 ІІПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_9 просила стягнути понесені нею витрати на правничу допомогу в сумі 9000,00 грн. В обґрунтування заяви позивачкою додано копії :квитанції побутового касового ордеру на суму 9000,00 грн, детальний опис наданих послуг на суму 9000,00 грн. Договір про надання правничої допомоги адвокатом Скочиляс І.М. ОСОБА_1 долучено до позовної заяви, в якому передбачено вартість послуг за надання професійної правничої допомоги у суді апеляційної інстанції становить фіксовану суму у 9000,00 грн.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачем не подана заява про недоведеність судових витрат або зменшення їх розміру.

Таким чином, на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню витрати на правничу допомогу з МТСБУ в сумі 9000,00 грн.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2024 року - залишити без змін.

Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 9000 (дев`ять тисяч) грн 00 коп витрат на правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 07.03.2025

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина