П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2025 року

м. Рівне

Справа № 571/655/24

Провадження № 22-ц/4815/417/25

Головуючий у Рокитнівському районному суді

Рівненської області: суддя Верзун О.П.

Рішення суду першої інстанції

(вступна і резолютивна частини) проголошено:

о 18 год. 03 хв. 16 грудня 2024 року

у селищі Рокитне Сарненського району

Рівненської області

Повний текст рішення складено: 20 грудня 2024 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Маринич В.В.

учасники справи:

позивач Моторне (транспортне) страхове бюро України;

відповідач ОСОБА_1 ;

за участі: представника Моторного (транспортного) страхового бюро України адвоката Лисенка Миколи Петровича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чорнобривого Василя Павловича на рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 16 грудня 2024 року у цивільній справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року в суд звернулося Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі МТСБУ) з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди у розмірі170 028 гривень у порядку регресу.

Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що 16 січня 2020 року о 15 год. 50 хв. на території приватного підприємства «Надія», що знаходиться по вул. 8 Березня, 7, в с. Рокитне Рокитнівського (зараз Сарненський) району Рівненської області, відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП), у якій відповідач, керуючи транспортним засобом марки "ЗИЛ 131", н.з. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2 . У результаті події потерпілий отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці.

За фактом ДТП було розпочате кримінальне провадження №0000017 від 16.01.2020 за ч. 2 ст. 286 КК України. Вироком Рокитнівського районного суду Рівненської області від 10 березня 2021 року у справі № 571/444/20 вина ОСОБА_1 повністю доведена, в зв`язку з чим його було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

Ухвалою суду від 27 березня 2023 року у справі № 571/444/20 відповідача звільнено від призначеного основного покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на момент ДТП застрахована не була.

Відповідно до п. 39.1 ст. 39 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних траснпортних засобів" МТСБУ є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Потерпіла особа повідомила про настання страхового випадку та надала усі необхідні документи. Позивач визначив розмір заподіяної шкоди та здійснив регламентну виплату потерпілій особі у розмірі 170 028,00 гривень. Оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 застрахована не була, то він, як особа, що винна у ДТП, зобов`язаний відшкодувати в порядку регресу на користь МТСБУ виплачену шкоду.

Рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 16 грудня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь МТСБУ 170 028 гривень шкоди, завданої внаслідок ДТП, в порядку регресу та 3 028 гривень судового збору.

У поданій через свого представника адвоката Чорнобривого В.П. апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у неправильному застосуванні норм матеріального права, порушенні норм процесуального права, неповноті з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідності висновків суду обставинам справи, просить його скасувати, закривши провадження у справі.

Обґрунтовуючи її, зазначалося про неврахування судом того, що досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 271 КК України, на час розгляду справи не закінчене. Тобто цей факт не дає можливості визначити суб`єкта відповідальності за спричинену шкоду, адже не встановлено вини власника або уповноваженої ним особи (ч. 2 ст. 153, ст. 173 КЗпП України).

Натомість вину покладено виключно на ОСОБА_1 , куди віднесено і те, що цивільно-правова відповідальність відповідача не була зареєстрована, автомобіль мав несправність системи рульового керування у вигляді перевищеного сумарного люфту, наявності бачка гідропідсилювача. При цьому не було з`ясовано, яка особа повинна була зареєструвати цей автомобіль відповідно до Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Вважає, що цей Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Всупереч цьому Закону та Рішенню Конституційного Суду України від 23 грудня 2014 року у справі №1-6/2-14 за конституційним зверненням ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень п. 13.1 ст. 13 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" власника автомобіля "ЗИЛ-131" ОСОБА_4 або керівництво приватного підприємства "Надія" не визнано особами, які повинні були укласти договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Покликаючись на п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року, заявник вказував, що не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до ст. 1191 ЦК України.

Зверталася увага і на те, що суд попередньої інстанції однобічно та необ`єктивно розглянув справу, без участі представника позивача, незважаючи на відповідні клопотання відповідача та його представника. Помилковим є і висновок суду про наявність регрес них правовідносин між сторонами.

У поданому відзиві МТСБУ, вважаючи оскаржуване рішення законним і обгрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості вимог позивача, адже ОСОБА_1 є винуватим у смерті ОСОБА_2 , що стверджується вироком Рокитнівського районного суду Рівненської області від 10 березня 2021 року, який набрав законної сили.

Оскільки транспортний засіб, яким керував відповідач у момент ДТП, застрахованим у порядку Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не був, МТСБУ було виплачено на користь двох дітей ОСОБА_2 у зв`язку із смертю годувальника 170 028 гривень відшкодування.

З огляду на дію норми ст. 1191 ЦК України, яка регламентує право особи, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, на зворотну вимогу (регрес) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, судом стягнуто із ОСОБА_1 на користь МТСБУ 170 028 гривень.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Як з`ясовано судом, 16 січня 2020 року о 15 годині 50 хвилин, знаходячись на території приватного підприємства «Надія» (код 22555603), що знаходиться по вул. 8 Березня, 7, в с. Рокитне Рокитнівського району Рівненської області, в порушення вимог підпункту ґ) пункту 2.1, підпункту б) пункту 2.3, пункту 10.9 Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі - Правила дорожнього руху), не маючи поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, керуючи автомобілем марки "ЗИЛ 131", реєстраційний номер НОМЕР_1 , (з несправністю системи рульового керування у вигляді перевищеного сумарного люфту та наявність кустарного бачка гідропідсилювача, яку він міг виявити перед виїздом), до початку руху, маючи об`єктивну можливість виявити пішохода ОСОБА_2 , який стояв позаду автомобіля, проявив неуважність до дорожньої обстановки, для забезпечення безпеки руху за допомогою до інших осіб не звернувся, рухаючись заднім ходом, задньою частиною автомобіля вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , притиснувши потерпілого до задньої частини напівпричепа контейнеровоза FRUEHAUF, реєстраційний номер НОМЕР_2 . У результаті ДТП пішохід ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці події.

Ці обставини встановлено вироком Рокитнівського районного суду Рівненської області від 10 березня 2021 року, що набрав законної сили 12 квітня 2021 року.

Зазначеним вироком ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки. На підставі ст.75 КК України засудженого звільнено від кримінальної відповідальності із встановленням йому іспитового строку та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Суд першої інстанції зауважив, що територія приватного підприємства «Надія» відповідно до встановлених обставин є місцем ДТП та обставиною, яка входить до предмету доказування, однак сама по собі є недостатньою та не свідчить про те, що відповідач перебував у трудових відносинах з цим підприємством.

Належних та допустимих доказів на підтвердження факту перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з приватним підприємством «Надія», на чому наполягав сам відповідач, окрім усних заперечень, суду не надано, відповідних акту розслідування нещасного випадку на виробництві, записів з трудової книжки чи звернень з цього приводу до інспектора праці матеріали справи не містять.

Тому не встановлено, що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем у справі.

При ухваленні вироку судом з`ясовано, що транспортний засіб, яким керував відповідач під час ДТП, застрахованим не був.

29 листопада 2021 року представник ОСОБА_5 звернувся до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування.

Відповідно до розрахунку розміру відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою годувальника, частка виплати для сина загиблого ОСОБА_5 та дочки загиблого ОСОБА_6 становила 85 014 гривень, що сумарно до виплати склало 170 028 гривень. Ці кошти були перераховані ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Даний факт підтверджується довідками МТСБУ №1 та №2 від 19 квітня 2022 року, наказами МТСБУ про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, а також платіжними інструкціями від 03 травня 2022 року № 819363 та № 819365.

Згідно зі ст.ст. 1166, 1187, 1191 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Пунктом 2.1. «ґ» Правил дорожнього руху передбачено обов`язок водія механічного транспортного засобу мати при собі чинний страховий поліс (страховий сертифікат «Зелена картка») про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України.

Відповідно до п. 38.2.1 ст. 38, п.39.1, 39.2.1 п. 39.2 ст.39, пп. «а» п.41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, та який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

МТСБУ є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Основними завданнями МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ст. 1166 ЦК України).

Отже, судом зауважено, що відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цими особами, по-перше, в трудових відносинах, а, по-друге, шкода, заподіяна нею у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Тому підстав для покладення відповідальності на іншу особу встановлено не було.

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у своїй постанові від 16 квітня 2018 року у справі №921/283/17-г/7 звертав увагу, що регрес це право відповідальної особи, яка здійснила відшкодування заподіяної не її діями шкоди, звернутися з вимогою про повернення виплаченого відшкодування. Регрес у правовідносинах страхування є досить рідкісним випадком, коли страховик одержує право стягнути суму виплаченого відшкодування не лише з третьої особи, а й із самого страхувальника. Право страховика на пред`явлення регресної вимоги не є поширеним і встановлене законом лише для окремих випадків, якщо право регресу прямо встановлене законом, та у визначених законом межах (наприклад, ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Особливості застосування права зворотної вимоги у правовідносинах регресу: - застосовується до деліктних правовідносин за договором страхування цивільно-правової відповідальності; - виникає нове зобов`язання, оскільки одне зобов`язання замінює собою інше, а тому переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається; - зобов`язання виникає стосовно вузького кола осіб; - перебіг строку позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання, тобто з моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування зазнав збитків.

Суди повинні враховувати, що процес стягнення в порядку регресу ґрунтується на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов`язаннях, адже регресні зобов`язання входять до групи позадоговірних, а тому спори з таких зобов`язань повинні вирішуватися у загальному порядку відшкодування збитків.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позов повністю.

Щодо доводів апеляційної скарги про необхідність урахування обставин, які є предметом доказування у кримінальному провадженні за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 271 КК України, досудове розслідування у якому на час вирішення справи не закінчене, то з ними погодитися не можна.

Так, згідно із ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81, ч. 6 ст. 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Тобто обставини, на які покликається заявник, не є обґрунтованими і містять суб`єктивні бачення та припущення з приводу їх оцінки.

Так само не заслуговують на увагу і посилання про залишення без уваги норм Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", Рішення Конституційного Суду України від 23 грудня 2014 року у справі №1-6/2-14 за конституційним зверненням ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень п. 13.1 ст. 13 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року, адже судом належним чином, об`єктивно та правильно досліджено обставини справи та дано їм відповідну правову оцінку.

Не можна погодитися і з аргументами про однобічність та необ`єктивність судового розгляду.

Крім того, не ґрунтуються на матеріалах справи покликання заявника про недодержання судом норм процесуального права.

Так, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові дефекти, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, представник відповідача не надав, матеріали справи їх не містять, а апеляційним судом здобуто не було.

При цьому встановлено й відсутність обставин, які свідчили би про обов`язкове скасування судового рішення внаслідок існування підстав, передбачених ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Також хибними є і доводи про неправильне застосування норм матеріального права, оскільки вони спростовуються правильністю висновків суду попередньої інстанції.

Решта аргументів автора апеляційної скарги є необґрунтованими і тому колегією суддів теж відхиляються.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine), рішення від 10 лютого 2010 року).

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чорнобривого Василя Павловича залишити без задоволення, а рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 16 грудня 2024 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук

С.С.Шимків