Справа № 2-2452/11
Провадження № 4-с/161/28/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2025 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого судді Філюк Т.М.

за участі секретаря судового засідання Романюк М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Луцьку цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України,

в с т а н о в и в :

12 лютого 2025 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Котищука В.Л. звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.

Свою скаргу обгрунтовує тим, що на виконанні у Другому відділі державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області перебувало виконавче провадження № 26915524 щодо виконання рішення Луцького міськрайонного суду від 30.03.2011 по справі за позовом публічного акціонерного товариства «Сведбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором. У межах даного виконавчого провадження була винесена постанова про арешту нерухомого майна боржника. У відповідності до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 361782669 від 14.01.2024 13.02.2012 було зареєстроване обтяження, тип обтяження «арешт нерухомого майна» на підставі Постанови про відкриття виконавчого провадження від 01.06.2011, ВП № 26915524 Другого ВДВС Луцького міського управління юстиції.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 серпня 2024 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист у справі №2-2452/11, виданий Луцьким міськрайонним судом Волинської області про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 березня 2011 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Сведбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором. На звернення до відділу виконавчої служби заявнику було відмовлено у знятті арешту. Наявність арешту майна за відсутності на те правових підстав порушує її право власності, оскільки вона не може вільно користуватись та розпоряджатись своїм майном.

Вважає дії органів виконавчої служби незаконними, просить зобов`язати Відділ державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції скасувати арешт майна ОСОБА_6 та виключити запис про арешт з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Від представника заявника надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, вимоги за скаргою підтримує.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що на виконанні у Другому відділі державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області перебувало виконавче провадження № 26915524, відкрите на підставі виконавчого листа Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04.05.2011, виданого на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.03.2011 по справі за позовом публічного акціонерного товариства «Сведбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від від 14.01.2024 наявний арешт нерухомого майна, реєстраційний номер 12159970, зареєстрований 13.02.2012 на підставі постанови головного державного виконавця Другого ВДВС Луцького міського управління юстиції про відкриття виконавчого провадження від 01.06.2011, ВП № 26915524

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 серпня 2024 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист у справі №2-2452/11, виданий Луцьким міськрайонним судом Волинської області про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 березня 2011 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Сведбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Також встановлено, що 24 лютого 2016 року ОСОБА_3 після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_7 ».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч.1 ст. 5 ЗУ «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно зі ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

При цьому, приписами частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» визначено мету накладення арешту, а саме: арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Належними та допустимими доказами підтверджено, що рішення суду на примусовому виконанні не перебуває, виконавче провадження в межах якого було накладено арешт завершено провадженням, арешт майна протягом тривалого часу продовжує бути чинним, що позбавляє власника на власний розсуд розпоряджатися належним йому майном.

У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини визначає: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Як передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму ВССУ №5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Таким чином, накладення арешту та внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна обмежує права позивача як власника, щодо вільного розпорядження вищевказаним майном.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відсутні підстави для арешту майна, враховуючи конституційний принцип непорушності права власності особи, права заявника існуванням арешту на належне їй на праві власності майно порушені, а тому підлягають судовому захисту шляхом зняття арешту з нерухомого майна.

Згідно ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

З врахуванням наведеного, скарга ОСОБА_1 на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Українипідлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 260, 450, 451 ЦПК України, на підставі Закону України «Про виконавче провадження», суд

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України- задовольнити.

Зобов`язати Відділ державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України скасувати арешт нерухомого майна ОСОБА_6 (Реєстраційний номер обтяження №12159970), зареєстрований на підставі постанови головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції № 26915524 від 01.06.2011

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини ухвали, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Дата складання повного тексту ухвали 28 лютого 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Філюк Т.М.