Справа № 157/1277/24 Головуючий у 1 інстанції: Антонюк О. В.
Провадження № 22-ц/802/313/25 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Власюк О.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 24 грудня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 , у якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його баба, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 15 грудня 2005 року. після смерті останньої, а саме весною 2006 року він з дозволу батьків провів поточний ремонт будинку, який належав бабі, і почав проживати у ньому. На протязі всього часу він безперервно проживав у будинку та користується ним. Через кілька місяців його проживання з`ясувалось, що баба залишила заповіт на тітку ОСОБА_2 .. Заповіт посвідчений 14 вересня 1994 року державним нотаріусом Ратнівської державної нотаріальної контори Свербою А.О. ОСОБА_3 у подальшому оформила свідоцтво про право на спадщину за заповітом, свідоцтво видане державним нотаріусом Камінь-Каширської держнотконтори Волинської області Антонюк К.А 11 липня 2006 року. Після отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом тітка ОСОБА_2 запевнила його, що у подальшому переоформить право власності на зазначений житловий будинок на нього без жодних проблем та перешкод. На протязі останніх трьох років він декілька разів звертався до тітки ОСОБА_4 з проханням переоформити право власності на будинок. У зазначеному житловому будинку він повністю здійснив капітальний ремонт, а також має намір будувати господарські будівлі, попри те тітка ОСОБА_4 щоразу його тішить обіцянками, що зробить документи пізніше, мотивуючи свої обіцянки браком часу. На теперішній час він проживає у зазначеному житловому будинку разом із сім`єю. 05 серпня 2015 року він одружився, від шлюбу є двоє дітей. Внаслідок відсутності права власності його сім`я не має можливості отримати документи на одержання субсидії тощо. Оскільки він позбавлений можливості самостійно здійснити реєстрацію права власності на житловий будинок, а тітка щоразу відшукує різного розу відмови, тому вимушений звернутися до суду, так як має право на набуття права власності на житловий будинок на підставі ст. 344 ЦК України за набувальною давністю. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Факт його постійного проживання з сім`єю, володіння та облаштування вказаного житлового будинку зможуть підтвердити батьки та сусіди, зокрема: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . Такий спосіб виникнення права власності як набувальна давність можливий за умови сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчитись визначений законом строк, який для нерухомого майна складає десять років. Він у жодній мірі не приховував факт знаходження майна в його володінні, а також протягом встановленого законом строку власник не заявляла жодної вимоги про повернення їй майна.

Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 24 грудня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 проживає у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 393398432 від 03 вересня 2024 року, право власності на зазначений житловий будинок у Реєстрі зареєстроване за ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право власності від 07.09.1994 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.09.1994.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 померла, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 15 грудня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Камінь-Каширського районного управління юстиції Волинської області.

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 липня 2006 року, виданого державним нотаріусом Камінь-Каширської державної контори Антонюк К.А., спадкоємцем вищезазначеного житлового будинку (попередня назва АДРЕСА_1 є дочка спадкодавця ОСОБА_10 - ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Зазначена правова позиція наведена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 463/6829/21-ц, провадження № 61-12264св22.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у статті 344 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року в справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено такі висновки щодо застосування інституту набувальної давності.

Умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18)).

Зазначені висновки узгоджуються з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, судом першої інстанції встановлено та не спростовано матеріалами справи і позивачем те, що позивач знав, що право власності на спірний житловий будинок належить відповідачу по справі на підставі свідоцтва про прийняття спадщини, реєстрація якого відповідачем не здійснено, тому відсутні правові підстави вважати, що ОСОБА_1 на підставі статті 344 ЦК України має право на набуття цього нерухомого майна за набувальною давністю.

Ураховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанцій про те, що у спірного об`єкта нерухомого майна є власник, яка від зазначеного майна не відмовилась, а сама по собі відкритість користування спірним майном ОСОБА_1 не є достатніми підставами для набуття права власності за набувальною давністю.

Встановивши фактичні обставини, які мають значення для вирішення справи, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів всіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, які є необхідним для набуття права власності за набувальною давністю.

Також суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що визнання позову відповідачем не є беззаперечною підставою для задоволення позову. Окрім того ОСОБА_2 було подано до суду апеляційної інстанції клопотання про розгляд справи без її участі, з зазначенням що вона позов визнає в повному обсязі.

Відповідно до частини 4,5 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

З наведеної норми права вбачається, що суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи, тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.06.2020 у справі № 588/1311/17).

З огляду на зазначене, апеляційний суд звертає увагу, що визнання позову відповідачем, яка є власником спірного нерухомого майна і від права власності на нього у встановленому законом порядку не відмовлялася, суперечить вимогам закону, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Судом обґрунтовано констатовано, що відповідач не позбавлена права, як власник спірного майна, передати його позивачу за відповідним платним чи безоплатним цивільним договором.

Суд першої інстанцій дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які їх обґрунтовано спростував.

Необхідно зазначити, що судом першої інстанції помилково зазначено по батькові позивача « ОСОБА_11 » замість « ОСОБА_12 », що в силу вимог ст. 269 ЦПК України є підставою для виправлення описки судом першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 24 грудня 2024 року в даній справі залишено без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: