УХВАЛА

05 березня 2025 року

м. Київ

cправа № 367/252/24

провадження № 14-21цс25

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідачки Ступак О. В.,

суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Власова Ю. Л., Воробйової І. А., Гриціва М. І., Губської О. А., Єленіної Ж. М., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Погрібного С. О., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Шевцової Н. В.,

перевіривши наявність підстав для прийняття до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи

за касаційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мілоцького Олега Леонідовича в інтересах ОСОБА_1

на ухвалу Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року у складі колегії суддів Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.

та за касаційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 - адвоката Сидоренко Наталії Олександрівни

на постановуКиївського апеляційного суду від 19 квітня 2024 року у складі колегії суддів Писаної Т. О., Приходька К. П., Журби С. О.

за позовом приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мілоцького Олега Леонідовича в інтересах ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Андрейків Інна Володимирівна,

про визнання недійсними шлюбного договору та договорів дарування, визначення частки боржника в спільному майні,

УСТАНОВИЛА:

1. У січні 2024 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Мілоцький О. Л. (далі - приватний виконавець) в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними шлюбного договору й договорів дарування та визначення частки боржника в спільному майні.

2. Позов мотивував тим, що у нього на виконанні перебувають виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 суми боргу, видані на підставі заочного рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року у справі № 758/7498/20.

Зазначав, що в ході здійснення виконавчих дій установлено, що у боржника відсутнє майно, за рахунок якого можна задовольнити вимоги стягувача. Водночас він також виявив, що ОСОБА_1 з 26 червня 1987 року до 22 лютого 2018 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , у період якого подружжя набуло у власність земельну ділянку та житловий будинок, які на праві власності були зареєстровані за чоловіком.

Вказував, що після настання терміну повернення суми позики (01 липня 2017 року) за договором від 01 червня 2016 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , позичальниця 06 лютого 2018 року уклала з ОСОБА_2 шлюбний договір, за змістом якого набуте подружжям у період шлюбу майно є особистою власністю того з подружжя, за ким таке майно зареєстровано. У подальшому ОСОБА_2 подарував земельну ділянку та житловий будинок доньці сторін - ОСОБА_3 .

Приватний виконавець уважає, що метою укладення зазначених правочинів було уникнення ОСОБА_1 цивільно-правової відповідальності та ухилення від виконання позикових зобов`язань перед кредитором - ОСОБА_4 .

3. З урахуванням викладеного приватний виконавець просив суд ухвалити рішення, яким:

- визнати недійсним шлюбний договір, укладений 06 лютого 2018 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрейків А. В. за реєстровим № 32;

- визнати недійсним договір дарування будинку, укладений 14 серпня 2018 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрейків А. В. за реєстровим № 613;

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 14 серпня 2018 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрейків А. В. за реєстровим № 615;

- визначити за боржником ОСОБА_1 частку в спільному майні в розмірі 1/2 частини житлового будинку на АДРЕСА_1 та 1/2 частини земельної ділянки за цією ж адресою.

4. Разом з позовною заявою приватний виконавець в інтересах ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на спірне нерухоме майно та заборонити державним реєстратором вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо цього майна.

5. Ірпінський районний суд Київської області ухвалами від 11 січня 2024 року позовну заяву приватного виконавця та заяву про забезпечення позову направив за підсудністю до Подільського районного суду міста Києва.

6. Ухвали мотивував тим, що справа не підсудна цьому суду, а тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 31 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) має бути передана на розгляд іншому суду.

7. Київський апеляційний суд ухвалою від 06 лютого 2024 року апеляційну скаргу приватного виконавця на ухвали Ірпінського міського суду Київської області від 11 січня 2024 року повернув особі, яка її подала.

8. Ухвалу мотивував тим, що приватний виконавець не надав документів на підтвердження повноважень на представництво інтересів ОСОБА_1 .

9. Подільський районний суд міста Києва ухвалою від 16 лютого 2024 року позовну заяву приватного виконавця Мілоцького О. Л. в інтересах ОСОБА_1 повернув особі, яка її подала.

10. Ухвала обґрунтована тим, що Закон України «Про виконавче провадження» не передбачає повноважень державного або приватного виконавця на звернення до суду з позовом в інтересах стягувача або боржника у виконавчому провадженні. У зв`язку із цим суд уважав, що позов поданий особою, яка не має права на його підписання.

11. Київський апеляційний суд постановою від 19 квітня 2024 року апеляційну скаргу приватного виконавця задовольнив, ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 16 лютого 2024 року скасував, а справу направив для продовження розгляду до суду першої інстанції.

12. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що приватний виконавець має право звертатись від імені боржника з позовною заявою про оспорення фраудаторних правочинів та про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, а також як учасник такої справи має право оскаржувати судові рішення.

Висновки суду першої інстанції про те, що приватний виконавець не наділений повноваженнями на звернення з позовом в інтересах стягувача або боржника у виконавчому провадженні, апеляційний суд кваліфікував як помилкові та такі, що не узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11.

13. У березні 2024 року приватний виконавець Мілоцький О. Л. в інтересах ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

14. Касаційна скарга мотивована неврахуванням апеляційним судом висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11, за змістом яких виконавець за певних умов фактично наділений правом на звернення до суду з позовом від імені боржника.

15. У червні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Сидоренко Н. О. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просила скасувати постанову Київського апеляційного суду від 19 квітня 2024 року і залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

16. Підставою касаційного оскарження судового рішення вказувала те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в ухвалі Верховного Суду від 10 липня 2023 року у справі № 199/1895/23, та зазначила про необхідність відступлення від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11.

17. Касаційна скарга мотивована неврахуванням апеляційним судом того, що приватний / державний виконавець взагалі не має повноважень, процесуальної правоздатності для звернення до суду з позовною заявою незалежно від предмета і підстав позову у зв`язку з відсутністю відповідної вказівки щодо цього в законі. На переконання заявниці, позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у цивільній справі № 2-591/11, не відповідає вимогам закону й стала помилковою передумовою для звернення державних і приватних виконавців до суду з вимогами про визнання недійсними фраудаторних правочинів, укладених між боржником та третіми особами, а також для звернення до суду з позовами про визначення частки боржника у майні в разі наявності спору про право.

18. Ухвалами Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 березня та 26 червня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою приватного виконавця Мілоцького О. Л. в інтересах ОСОБА_1 та касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Сидоренко Н. О. на постанову Київського апеляційного суду від 19 квітня 2024 року відповідно, а також витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

19. Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 грудня 2024 року справу призначено до судового розгляду, а ухвалою від 29 січня 2025 року - передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду для уточнення (конкретизації) правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11, про те, що:

«Спір про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, є спором між боржником і іншими співвласниками майна.

Після відкриття провадження за позовною заявою виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, боржник набуває статусу позивача (абзац перший частини п`ятої статті 56 ЦПК України).

Оскільки виконавець може звертатися з позовною заявою про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від волі боржника чи навіть всупереч такій волі, та враховуючи, що процесуальний кодекс не містить вичерпного регулювання участі виконавця у позовному провадженні, підлягають застосуванню правила частин третьої, четвертої статті 57 ЦПК України: зменшення розміру позовних вимог, зміна предмета або підстави позову, укладення мирової угоди, відмова від апеляційної або касаційної скарги, заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими або виключними обставинами можлива лише за письмовою згодою виконавця; якщо боржник не підтримує заявлених позовних вимог, то це не є підставою для залишення подання без розгляду.

Відмова боржника від позову, подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє виконавця права підтримувати позов і вимагати розгляду справи по суті».

20. Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду посилався на те, що згідно із частиною першою статті 56 ЦПК України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. При цьому органи державної влади, органи місцевого самоврядування повинні надати суду документи, що підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб.

21. За змістом статті 56 ЦПК Українитакими особами є, зокрема, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, прокурор. Інші фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів і брати участь у цих справах за наявності підстав, передбачених законом.

22. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зауважив, що у Законі України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Законі України «Про виконавче провадження» та ЦПК України не передбачено повноважень державного (приватного) виконавця на звернення до суду з позовом в інтересах сторони виконавчого провадження у порядку цивільного судочинства.

23. В ухвалі зазначено, що приватний виконавець не є учасником спірних правовідносин і у цьому судовому провадженні спір безпосередньо не стосується прав та обов`язків приватного виконавця, а тому він не вправі самостійно звертатися в інтересах однієї зі сторін до суду з позовом без належної правової підстави на підтвердження можливості такого звернення.

24. Колегія суддів в ухвалі врахувала, що метою правосуддя є захист порушених, оспорюваних прав, свобод, які належать безпосередньо особі, що звертається до суду щодо їх захисту. Тобто позов може подавати позивач або інша особа в його інтересах для захисту права та охоронюваного законом інтересу саме позивача, а не іншої особи. Водночас особа, яка звертається до суду від імені позивача, повинна діяти в інтересах позивача, тобто вчиняти дії, які стосуються захисту його інтересів, а не навпаки.

25. Натомість за висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у справі № 2-591/11, приватного виконавця фактично було наділено не передбаченим законом та не властивим для нього повноваженням звертатись до суду з позовом в інтересах інших осіб, зокрема боржника. Водночас приватний виконавець, здійснюючи повноваження з виконання судового рішення, фактично діє в інтересах саме стягувача, а не боржника, який має протилежний інтерес у справі і, очевидно, не може бути визначений позивачем.

26. На переконання Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, визнання права виконавця на подання позову в інтересах боржника, але по суті проти його волі і всупереч його інтересам, легалізувало примусове призначення особи позивачем у справі, що, безумовно, є неприпустимим з огляду на основні засади та принципи цивільного судочинства.

27. В ухвалі зазначено, що висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у справі № 2-591/11, потребують уточнення, адже в разі їх застосування судами можуть призвести до порушень основних засад цивільного судочинства та прямих норм закону, зокрема таких, як:

- основоположний принцип звернення особи до суду з позовом щодо захисту лише своїх прав (стаття 4 ЦПК України);

- можливість звернення до суду органів чи посадових осіб в інтересах інших осіб лише у випадках, встановлених законом (стаття 4 ЦПК України);

- принцип диспозитивності щодо розгляду справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та можливість розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (статті 2, 13 ЦПК України). У цьому контексті колегія суддів додатково зазначила, що приватний виконавець визначив боржника позивачем без його волі, а за висновками Великої Палати Верховного Суду позивача було не тільки позбавлено права розпоряджатися своїми правами на власний розсуд, а й встановлено заборону на реалізацію певного переліку прав без згоди виконавця, чим також порушено принцип процесуальної рівності учасників судового процесу перед законом і судом. Більше того, позивач (боржник), в інтересах якого подано позов, теоретично може оскаржувати судове рішення про задоволення позову, що створює відповідну колізію процесуальних прав учасників справи;

- принцип верховенства права, згідно з яким суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (статті 2, 10 ЦПК України).

28. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що у цій справі позов приватного виконавця спрямований на повернення майна боржнику з метою звернення стягнення на нього для задоволення вимог стягувача. Тобто наслідком звернення приватного виконавця з позовом може бути втручання у право власності набувача майна за договором, яке гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, і таке втручання має бути вчинено відповідно до закону. Водночас закон не наділяє приватного виконавця повноваженнями на звернення з позовом в інтересах, зокрема, боржника у виконавчому провадженні, а тому відповідно до численної практики ЄСПЛ таке втручання буде кваліфіковане як порушення статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до неї. Отже, зазначені висновки в разі їх застосування у судовій практиці не тільки будуть порушувати засадничі принципи цивільного судочинства, а й будуть мати наслідком порушення прав особи, які гарантовані Конвенцією.

29. Дослідивши практику розгляду спорів за позовом заінтересованої особи, яка є стягувачем в іншій справі та права якої порушені правочином про відчуження майна, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зауважив, що така практика має багаторічну історію. Останніми роками такі правочини кваліфікувались як фраудаторні, і такий спосіб захисту, як правило, є доволі ефективним. Тому втручання в єдність судової практики, її зміна в цій частині в результаті формування висновків у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 2-591/11, на переконання колегії суддів, є невиправданими.

30. В ухвалі також згадується наявність окремої думки суддів Великої Палати Верховного Суду у справі № 2-591/11, які також звернули увагу на ряд вад та суперечностей закону у правових висновках щодо можливості приватного (державного) виконавця звертатися з позовом в інтересах інших осіб.

31. В ухвалі зазначено, що результат аналізу застосування вказаних висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у справі № 2-591/11, в інших справах свідчить про їх поодинокість та, по суті, незастосовність у силу їх неефективності, неузгодженості із законодавством, необґрунтованості підстав представництва.

32. Підсумовуючи, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зауважив, що залишення у судовій практиці висновків, викладених у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду,без їх вдосконалення та уточнення в подальшому може призвести до ухвалення судами різних судових рішень щодо повноважень приватного (державного) виконавця на звернення з позовом до суду, а також може мати наслідком позбавлення громадян права власності без законних на те підстав та повноважень і, відповідно, констатацію ЄСПЛ порушення державою Україною приписів Конвенції.

33. Велика Палата Верховного Суду вважає мотиви, викладені в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2025 року, обґрунтованими й такими, що містять підстави для прийняття справи до провадження Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини четвертої статті 403 ЦПК України, оскільки існує необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо наявності у приватного / державного виконавця повноважень на звернення до суду з позовом в інтересах учасників виконавчого провадження, зокрема, у спорах, пов`язаних з укладенням боржником правочинів на шкоду кредитору (фраудаторних правочинів).

34. Велика Палата Верховного Суду враховує, що навіть за наявності висновків, сформульованих у її постанові від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11, суди неоднаково застосовують приписи статті 56 ЦПК України у подібних правовідносинах, про що свідчить, зокрема, наявність протилежних підходів у межах однієї і тієї ж справи у судових рішеннях різних колегій Київського апеляційного суду до вирішення процесуального питання щодо наявності у приватного виконавця права на пред`явлення позову в цій справі, які ухвалені з різницею в три місяці.

35. Наведеними обставинами Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду обґрунтовував неефективність, неясність, неузгодженість і незбалансованість висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11, і такі аргументи потребують перевірки при перегляді цієї справи Великою Палатою Верховного Суду по суті.

36. Констатуючи наявність підстав для прийняття справи до розгляду, Велика Палата Верховного Суду врахувала, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

37. Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.

38. У частині першій статті 402 ЦПК України передбачено, що в суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Такий розгляд відбувається з урахуванням статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції.

39. Виходячи з наведеного цю справу, яка приймається до розгляду Великою Палатою Верховного Суду, необхідно розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення її учасників (у порядку письмового провадження).

40. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення (частина одинадцята статті 272 ЦПК України).

41. Керуючись частиною першою статті 402, частиною третьою статті 403 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Прийняти до розгляду справу № 367/252/24 за позовом приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мілоцького Олега Леонідовича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними шлюбного договору та договорів дарування, визначення частки боржника в спільному майні.

Призначити справу № 367/252/24 до розгляду Великою Палатою

Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на 23 квітня 2025 року в приміщенні Верховного Суду за адресою: місто Київ,

вулиця Пилипа Орлика, 8.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідачка О. В. Ступак

Судді: О. О. Банасько О. В. Кривенда

О. Л. Булейко М. В. Мазур

Ю. Л. Власов С. Ю. Мартєв

І. А. Воробйова К. М. Пільков

М. І. Гриців С. О. Погрібний

О. А. Губська І. В. Ткач

Ж. М. Єленіна О. С. Ткачук

Л. Ю. Кишакевич В. Ю. Уркевич

В. В. Король Н. В. Шевцова