справа № 381/1102/24 головуючий у суді І інстанції Ковалевська Л.М.
провадження № 22-ц/824/3140/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Будовою Наталією Миколаївною на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Перша Фастівська державна нотаріальна контора, Ковалівська сільська рада, Фастівська міська рада, ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_2 в порядку окремого провадження звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, у якій просила суд:

встановити юридичний факт проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2011 року по день смерті ОСОБА_3 , яка настала - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вимоги заяви мотивувала тим, що з жовтня 2011 року почала проживати разом однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу та вести спільне господарство із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюб офіційно не реєстрували в органах РАЦС, оскільки почали разом проживати у дорослому віці та вважали, що у цьому не було потреби. З 2011 року по 30 вересня 2023 року (по день смерті) проживали спільно за адресою: АДРЕСА_1 . За час спільного проживання та до самої смерті, заявниця з ОСОБА_3 були справжньою сім`єю, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя, всі свята проводили в колі рідних та друзів. Заявниця з ОСОБА_3 разом тримали домашнє господарство (курей, свиней, собаку). Коли чоловік ОСОБА_3 помер, заявник його поховала за власні кошти, інших осіб, які виявили б бажання поховати ОСОБА_4 не було, що підтверджується виданими саме на ім`я заявниці лікарським свідоцтвом про смерть, дозволом про поховання та свідоцтвом про поховання.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на житловий будинок із земельною ділянкою в АДРЕСА_1 , та на квартиру в АДРЕСА_2 .

Встановлення факту проживання однією сім`єю необхідне заявниці для можливості реалізувати свої спадкові права. З метою реалізації свого права на спадщину після смерті чоловіка, заявницею подано заяву про прийняття спадщини до першої Фастівської державної нотаріальної контори. Однак, нотаріусом було відмовлено у прийнятті заяви про прийняття спадщини, оскільки відсутні документи, які б підтверджували, що ОСОБА_2 є спадкоємицею за законом чи за заповітом.

Із зазначеного вище слідує, що для подальшого оформлення спадщини за померлим чоловіком ОСОБА_3 , заявниці необхідно встановити факт проживання однією сім`єю з померлим не менше п`яти років до часу відкриття спадщини.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2024 року залучено до участі у справі заінтересовану особу - ОСОБА_1 .

24 травня 2024 року представницею заінтересованої особи ОСОБА_1 - адвокаткою Будовою Н.М. подано до суду клопотання про залишення заяви без розгляду.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2024 року у задоволенні клопотання представника заінтересованої особи ОСОБА_1 - адвоката Будової Н.М. про залишення заяви без розгляду відмовлено.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2024 року заяву ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Перша Фастівська державна нотаріальна контора, Ковалівська сільська рада, Фастівська міська рада, ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу задоволено. Встановлено юридичний факт проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2011 року по день смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції, представниця ОСОБА_1 - адвокатка Будова Наталія Миколаївна 08 жовтня 2024 року засобами поштового зв`язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтувала тим, що ОСОБА_1 є спадкоємцем померлого ОСОБА_3 як за заповітом так і за законом та заявою від 18 січня 2024 року прийняв усю спадщину, яка відкрилася після смерті останнього.

Однак, суд першої інстанції не дослідив наявні у матеріалах справи докази та не врахував цього.

Подання ОСОБА_2 до суду заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу фактично оспорює право ОСОБА_1 на спадщину за законом.

Задоволення поданої заяви судом першої інстанції фактично призвело до зменшення розміру спадщини, яка належить скаржнику, обмежуючи його право на спадщину на все майно померлого, а лише на частину майна, яке вказано у заповіті.

Вирішення даної заяви в порядку окремого провадження, за умови наявності спору, призведе до неможливості відновлення порушених прав апелянта, і, відповідно, дане рішення дає можливість заявнику оформити на себе спадкові права після смерті ОСОБА_3 на все майно, яке належало померлому за життя та не охоплено заповітом.

Крім того, вказані у оскаржуваному рішенні документи жодним чином не підтверджують факт проживання заявницею однією сім`єю з ОСОБА_3 у період з 2011 року до дня його смерті.

Судом не досліджено, що заявниця з померлим були зареєстровані за різними адресами. Фактичне проживання ОСОБА_2 встановлено лише показами свідків, а також проігноровано покази свідка ОСОБА_5 , який пояснив, що померлий при спілкуванні не казав, що у нього є жінка.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Будовою Наталією Миколаївною на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Перша Фастівська державна нотаріальна контора, Ковалівська сільська рада, Фастівська міська рада, ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 грудня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому зсіданні представниця ОСОБА_1 - адвокатка Будова Наталія Миколаївна доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

У судовому засіданні ОСОБА_2 заперечила проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

У судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Червоне, Білоцерківського району у віці 74 роки помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 03 жовтня 2023 року.

Із копії лікарського свідоцтва про смерть №57 від 30 вересня 2023 року та довідки про причину смерті №57, яке видано КНП «Ковалівського центру первинної медико-санітарної допомоги» вбачається, що причиною смерті ОСОБА_3 є хронічна церебро-судинна недостатність, смерть настала вдома в с. Червоне, Білоцерківського району.

З довідки, виданої старостою Червоненського старостинського округу Білоцерківського району Савченко В.В. від 17 листопада 2023 року встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 до дня смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав в АДРЕСА_1 разом зі своєю цивільною дружиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та вели спільне господарство, разом робили ремонт у будинку, обробляли земельну ділянку. Поховання померлого ОСОБА_3 здійснила за власні кошти ОСОБА_2 .

Відповідно до копії акту б/н від 19 лютого 2024 року, затвердженого старостою Червоненського старостинського округу Білоцерківського району Савченко В.В. від 19 лютого 2024 року, підписаного діловодом округу Савченко С.В. та сусідами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 останні встановили і підтвердили факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 і ОСОБА_3 разом однією сім`єю як подружжя без реєстрації шлюбу з січня 2011 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 та те, що вони вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет.

Постановою державного нотаріуса Першої Фастівської державної нотаріальної контори від 15 листопада 2023 року ОСОБА_2 було відмовлено у прийнятті заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки не надано документів, які б підтверджували, що вона є спадкоємицею за законом чи за заповітом після смерті спадкодавця.

На підтвердження ведення спільного господарства з ОСОБА_3 заявницею долучено до заяви копію квитанції №666987 від 06 січня 2022 року за оплату електроенергії за період січень 2022 року, платником якої є ОСОБА_2 ; копію квитанції №45 від 12 серпня 2022 року, копії квитанцій про переказ готівки № від 28 червня 2023 року, № від 25 січня 2024 року за обслуговування домофонів, платником яких є ОСОБА_2 .

Також, заявницею додано до матеріалів заяви копію Договору №2604 від 14 травня 2016 року на виготовлення та встановлення метало-пластикових вікон, замовником яких є ОСОБА_2 . Як зазначила заявниця у судовому засіданні вікна за життя із ОСОБА_3 вони встановлювали і в будинку і у квартирі в м. Фастові. Зазначену обставину підтвердив свідок ОСОБА_8 , який повідомив, що дядько з ОСОБА_9 все по господарству робили разом.

На підтвердження проведення поховання ОСОБА_3 01 жовтня 2023 року на Інтернаціональному кладовищі шляхом підхоронення, заявницею долучено до заяви дозвіл на поховання ОСОБА_3 та Свідоцтво про поховання, в яких зазначено, що відповідальним за поховання ОСОБА_3 є ОСОБА_2 .

Зі спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_3 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , Фастівською державною нотаріальною конторою №125/2024 від 30 червня 2021 року встановлено, що із заявою про прийняття спадщини за заповітом та за законом до нотаріальної контори 18 січня 2024 року звернувся ОСОБА_1 .

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_1 заповіт на ім`я ОСОБА_1 посвідчений державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори 20 серпня 2009 року реєстр №1-4146.

Постановою державного нотаріуса Першої Фастівської державної нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_2 у вчиненні нотаріальної дії №899/02-32 від 15 січня 2023 року. Зазначено, що заява про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 неможлива, тому як ОСОБА_2 не є спадкоємицею ні за законом ні за заповітом, що фактично свідчить про відсутність підтвердження особою відповідними документами факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що є сусідкою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які проживали по АДРЕСА_1 . Знає ОСОБА_9 з 2011 року як чудову господиню, яка готувала чоловіку різні страви, обробляла присадибну земельну ділянку, разом з ОСОБА_10 вони їздили до міста за покупками. Жодних інших родичів чи сторонніх осіб ні в будинку ні в городі за місцем проживання ОСОБА_4 не було. У ОСОБА_4 раніше була дружина, яка померла раніше, після її смерті він проживав з ОСОБА_9 , яка йому у всьому допомагала, одягала - купувала речі та готувала страви.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що ОСОБА_4 раніше був одружений з його тіткою, яка померла приблизно у 2008 році. З 2011 року в житті дядька з`явилась ОСОБА_9 , з якою він познайомив і представив її як дружину. Вони проживали разом як подружжя, а квартиру він заповідав ОСОБА_11 ще раніше, до ОСОБА_9 , і документи ОСОБА_9 без жодних суперечок відразу віддала, але тепер вони мають намір ще й будинок забрати, але лише ОСОБА_9 з ним постійно проживала і доглядала дядька. Ніяких грошей він їй не платив, бо вона була йому дружиною.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що працював з ОСОБА_12 більше 20 років, були в дружніх відносинах. Він якось при зустрічі у Фастові сказав, що не оженився, але ОСОБА_9 йому допомагає, а він їй платить. ОСОБА_4 сказав, що збирається онуку повідомити якусь гарну новину, але так і не встиг. ОСОБА_9 в будинку ОСОБА_4 він жодного разу не бачив, хоча приїздив до села доволі частенько на проводи, а також один-два рази у 3-4 місяці. Онук до нього не приїжджав, бо ОСОБА_4 казав, що йому це не потрібно Свідок зазначив, що про смерть ОСОБА_4 йому стало відомо від ОСОБА_15 , якому зателефонувала ОСОБА_9 . Чому саме ОСОБА_9 займалась похованням ОСОБА_4 йому не відомо.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції, виходив із доведеності належними і допустимими доказами факту проживання ОСОБА_2 однією сім`єю разом із ОСОБА_3 у період з 2011 року до дня його смерті, зокрема наявність спільного побуту та проживання, покращення умов проживання, оброблянням присадибної земельної ділянки, тобто відносин, що за своєю суттю відповідають відносинам, притаманним подружжю. Суд вважав, що заперечення заінтересованої особи ОСОБА_1 не спростовують факту спільного довготривалого проживання однією сім`єю заявниці з ОСОБА_3 .

На думку апеляційного суду, висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального при ухваленні рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України у порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Відповідно до положень ч.2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як роз`яснено у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (з подальшими змінами та доповненнями), в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права та обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилась до 1 січня 2004 року тощо.

Згідно з п. п., 21, 23 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України підлягає встановленню два юридичних факти: проживання однією сім`єю із спадкодавцем; на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

З цього законодавчо сформульованого поняття сім`ї випливає, що ознаками сім`ї є, зокрема, спільне проживання, спільний побут та ведення спільного господарства.

В пункті 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство.

Отже, до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Отже, за обставин заяви необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання позивача разом зі спадкодавцем, і визнання позивача спадкоємцем четвертої черги за законом є доведеність факту спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж 5 років до дня смерті спадкодавця.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

На переконання колегії суддів, із урахуванням наведених вище норм матеріального права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність заявницею факту проживання однією сім`єю із померлим протягом не менш як п`ять років на момент відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що встановлені судовим розглядом та повідомлені свідками обставини свідчать, що відносини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мали характер сімейних. Особи були пов`язані зі спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово, а відповідно до частини шостої даної статті фізична особа може мати кілька місць проживання.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно, факт реєстрації заявниці окремо від ОСОБА_3 не є тією обставиною, яка спростовує наявність між ними саме сімейних відносин.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині наявності спору.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Стаття 1258 ЦК України визначає черговість спадкування за законом. Так, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. (статті 1261-1265 ЦК України)

Відповідно до доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1 відноситься до спадкоємців другої черги спадкування як онук ОСОБА_16 , який був рідним братом померлого ОСОБА_3 .

У той час, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя (частини перша та друга статті 21 СК України).

Крім того, у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування» аналогічно зазначено, що проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі ст. 1261 ЦК України.

Тобто, зі встановленням факту проживання однією сім`єю із померлим як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, ОСОБА_2 набуває право на спадкування за законом як спадкоємиця четвертої черги, що за доводами апеляційної скарги не порушує права ОСОБА_1 як спадкоємця за законом другої черги.

Отже, враховуючи наведені вище норми матеріального права, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у даній справі відсутній спір про право.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року №63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті заявлених вимог.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду, відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представницею - адвокаткою Будовою Наталією Миколаївною - залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 10 березня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова