Справа № 455/2275/24
Провадження № 2/455/138/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

06 березня 2025 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Кушніра А.В.,

секретар судового засідання Бобельська Н.М.,

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

представників позивача - адвокатів Вуйцік О.Б., Походжай О.О.,

представника третьої особи - Андрес Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки і піклування, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини,

В С Т А Н О В И В:

19.09.2024 представник ОСОБА_1 - адвокат Вуйцік О.Б. звернулася до Старосамбірського районного суду Львівської області із зазначеною позовною заявою, в якій просить суд встановити факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 29.12.2007 позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який в подальшому, 06.10.2020, було розірвано за рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області. Від даного шлюбу у позивача народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , котрий після розірвання шлюбу і, на даний час, проживає разом із позивачем. Позивач самостійно займається вихованням та утриманням сина, забезпечує його матеріально, піклується про нього, має житло, в якому створені належні умови для проживання та розвитку дитини, тобто позивач, як батько, належним чином виконує свої батьківські обов`язки, забезпечує її усім необхідним, турбується за фізичний, моральний та духовний розвиток дитини, проявляє батьківську турботу. Мати дитини - ОСОБА_2 впродовж тривалого часу (близько п`яти років) проживає за межами України, у Чеській республіці, де має постійне місце проживання та праці. При цьому мати дитини зрідка спілкується з дитиною, обмежуючись виключно телефонним дзвінками. Жодного разу дитина не відвідувала матір за фактичним її місцем проживання. Мати дитини жодного разу не з`являлась до школи, успіхами дитини у навчанні не цікавилась, з учителями контакту не підтримує. Вищевикладені обставини свідчать про те, що мати належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дитини, тобто вона фактично самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Таким чином, відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти, що у свою чергу фактично свідчить про те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, фактично переклавши такі виключно на відповідача. За наведених підстав позивач змушений звернутися до суду з заявою про встановлення юридичного факту, що має юридичне значення, а саме факту самостійного виховання та утримання дитини, що напряму впливає на права й обов`язки позивача та інтереси неповнолітньої дитини, яка перебуває на його вихованні та утриманні . Вказує, що встановлення факту перебування неповнолітньої дитини на самостійному вихованні і утриманні позивача потрібно з метою захисту прав та інтересів дитини та прав позивача як батька. Чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.09.2024 року справа визначена для розгляду судді Кушніру А.В.

Ухвалою судді від 22.10.2024 відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження у справі.

Ухвалою суду від 21.01.2025 закрито підготовче провадження в справі, справу призначено до судового розгляду на 06.03.2025.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представники - адвокати Вуйцік О.Б., Походжай О.О. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, проте 03.03.2025 до суду надійшло клопотання від відповідачки, в якому вона просить судовий розгляд проводити у її відсутності, зазначає, що обставини, викладені у позовній заяві відповідають дійсності, позивач самостійно виховує та утримує їхнього неповнолітнього сина ОСОБА_4 , а тому проти задоволення позову не заперечує.

Представник третьої особи - Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради як орган опіки і піклування Андрес Л.П. в судовому засіданні щодо вирішення спору покладається на розсуд суду, просила врахувати інтереси дитини.

Заслухавши пояснення учасників справи, покази свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що в задоволені позову слід відмовити, з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (сторони у справі) з 29.12.2007 перебували між собою у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 06.10.2020 було розірвано (а.с.26-28).

Від даного шлюбу у сторін народилася одна дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва пор народження серії НОМЕР_1 від 19.08.2009 (а.с.11).

Згідно з актом обстеження умов проживання від 05.06.2024 (а.с.12,13), вбачається, що за результатами обстеження умов проживання неповнолітнього ОСОБА_3 встановлено, що дитина проживає разом з батьком ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 , де створено сімейний затишок.

Згідно з актом обстеження умов проживання від 21.10.2022 (а.с.14,15), вбачається, що за результатами обстеження умов проживання неповнолітнього ОСОБА_3 встановлено, що дитина, станом на 21.10.2022, проживає разом з батьком ОСОБА_1 , без матері, у квартирі АДРЕСА_1 , де для дитини створені належні умови для виховання та розвитку дитини, із змісту акту вбачається, що такий складено за заявою позивача з метою визначення місця проживання дитини.

Згідно з актом від 30.05.2024 (а.с.16), складеного ОСББ "Зелена 119", за місцем проживання позивача та дитини, з якого вбачається, що позивач разом з сином проживає у квартирі АДРЕСА_1 з 11.12.2020 по теперішній час.

Згідно з довідкою № 117 від 23.05.2024 середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 49 (а.с.20), вбачається, що виключно батько учня ОСОБА_3 - ОСОБА_1 спілкується з педагогами, які навчають сина, цікавиться шкільним життям дитини, відвідує батьківські зустрічі та реагує на всі звернення класного керівника або вчителів, мати дитини - ОСОБА_2 з вчителями не спілкується, контакту з школою не підтримує.

Із декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу (а.с.19) вбачається, що така укладена в інтересах дитини ОСОБА_3 його законним представником ОСОБА_1 , адреса місця фактичного проживання: АДРЕСА_2 .

Згідно листа Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 01.11.2022 (а.с.21,22), відомо, що на розгляді у Личаківській районній адміністрації як органу опіки та піклування перебувало звернення ОСОБА_1 від 03.10.2022 про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 . Звернення було включено до порядку денного для розгляду на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Личаківській районній адміністрації ЛМР, яке відбувалось 27.10.2022. На засіданні комісії, заслухавши пояснення ОСОБА_1 , беручи до увги подані документи, та те, що матір малолітньої дитини ОСОБА_2 тривалий час не проживає на території України, було прийнято рішення про залишення звернення без розгляду.

Із змісту заяви ОСОБА_2 від 30.07.2024 (а.с.23-25), слідує, що вона проживає в Чеській Республіці за адресою: АДРЕСА_3 , повідомляє, що в Україні проживає її неповнолітній син ОСОБА_3 , вихованням, піклуванням та утриманням неповнолітнього сина займається її чоловік ОСОБА_1 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показав, що він є хрещеним батьком неповнолітнього ОСОБА_3 , спілкується з ним кожного дня, коли позивач проживав у м.Старий Самбір, то він проживав в одному будинку з ним. Зазначає, що повністю все виховання, утримання, лікування, відпочинок, побут, догляд за дитиною, лежить на батькові. З матір`ю дитина не спілкується, мати проживає за кордоном.

Неповнолітній свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що він проживає разом із батьком. Батько постійно дбає про нього, завжди допомагає йому у всьому. З матір`ю зв`язок майже не підтримує, лише по телефону та бачився декілька разів, мати не цікавиться ним.

Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані наступними нормами права.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Спір щодо участі у вихованні дитини тим з батьків, який проживає окремо від неї, відповідно до ст. 158 СК України вирішується органом опіки та піклування за заявою матері, батька дитини. Тоді орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Це рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.

І лише у тому випадку, коли той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Тоді суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, що встановлено у ст. 159 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з п. 1 ч. 1, ч. 2 ст.315ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч.1ст.319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Позивач, звертаючись до суду із даним позовом, просить встановити факт самостійного виховання та утримання свого сина, покликаючись на те, що встановлення даного факту потрібно з метою захисту прав та інтересів дитини та прав позивача як батька, при цьому позивач, не має іншої можливості підтвердити факт самостійного виховання ним дитини.

Однак, в ході розгляду справи судом не встановлено порушення прав позивача та інтересів дитини, які б підлягали захисту у судовому порядку в обраний позивачем спосіб, та необхідність встановлення (підтвердження) судом факту, про який просить позивач.

Закон не передбачає обов`язку підтверджувати факт відсутності участі батьків у вихованні дитини або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні шляхом встановлення юридичного факту в судовому порядку.

Натомість, такий факт може бути підтверджений за рішенням суду в разі вирішення питання, зокрема, щодо позбавлення особи батьківських прав.

Так, за п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Отже, при встановленні факту самостійного виховання дитини батьком фактично встановлюється юридичний факт, в силу якого обсяг прав матері обмежується або припиняється, тобто вона може бути позбавлена батьківських прав щодо дитини на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України.

Слід зазначити, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, мати (батько) має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. При цьому, одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину.

Також слід звернути увагу на те, що встановлення правового статусу батька/матері, які самостійно утримують дитину з урахуванням того, що дитина має як батька так і матір, не можливо за життя обох батьків, оскільки у разі позбавлення другого з батьків батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (ч. 2 ст. 166 СК України).

Також слід роз`яснити, що відповідно до положень ч.5 ст. 157 СК України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, у разі: 1) наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів; 2) наявності заборгованості зі сплати аліментів, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, якщо аліменти сплачуються на утримання дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, не має заборгованості зі сплати аліментів, звертається рекомендованим листом із повідомленням про вручення до того з батьків, з яким проживає дитина, за наданням згоди на виїзд дитини за межі України з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі в складі організованої групи дітей. У разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини та у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків.

Таким чином, суд вважає, що факт самостійного виховання та утримання позивачем дитини може бути підставою (обставиною), яка підлягає доведенню під час розгляду судової справи про захист конкретних прав чи свобод позивача і не потребує додаткового попереднього його встановлення судом.

Зокрема, факт самостійного виховання дитини одним із батьків, відсутності участі іншого з батьків у вихованні дитини може бути встановлений рішенням суду у цивільній справі при вирішенні у порядку позовного провадження спору щодо позбавлення особи батьківських прав, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини тощо.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2022 року у справі №462/5368/16-ц зауважила, що захист цивільних прав та інтересів не досягається встановленням юридичних фактів. Таке встановлення є елементом оцінки обставин справи й обґрунтованості вимог, тому воно не зумовить попередження порушення або відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного права чи інтересу.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного суду від 09.09.2020 року в справі №572/2515/15-ц (провадження №61-1051св17), від 25.05.2022 року в справі №675/2136/19 (провадження №61-2251св22).

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору у зв`язку із відмовою в позові слід залишити за ним.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки і піклування, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП - НОМЕР_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП - НОМЕР_3 ;

Третя особа: Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки і піклування, місцезнаходження: м.Львів, вул.К.Левицького, 67, код ЄДРПОУ - 04056109.

Повний текст судового рішення складено 10.03.2025.

Суддя А.В.Кушнір