Справа № 758/7303/24
Провадження № 2/761/2803/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Фролової І. В.,

секретаря судового засідання - Бордусенка Б. С.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Декалюка Д. Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві у порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України, Офісу Генерального прокурора про скасування арешту майна,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної фіскальної служби України, Офісу Генерального прокурора у якому просив суд скасувати арешт на вклади, цінності, рухоме, нерухоме майно ОСОБА_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , де б воно не знаходилося, накладений 02.10.2007 року постановою старшого слідчого з ОВС Слідчого управління ПМ ДПА України Панасюка С.П. у кримінальній справі № 69-25.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна дізнався про те, що постановою старшого слідчого в ОВС слідчого управління ПМ ДПА України Панасюка С.П. від 02.10.2007 накладено по кримінальній справі № 69-25 арешт на вклади, цінності, рухоме, нерухоме майно обвинуваченого ОСОБА_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , де б воно не знаходилося.

Однак, як зазначає позивач, він не є обвинуваченим у вказаній кримінальній справі, арешт на його майно накладено безпідставно.

Наявність арешту не дозволяє йому розпоряджатися своїм майном та не дозволить у майбутньому, у випадку спадкування, розпоряджатися квартирою АДРЕСА_2 , яка належить його батькам.

Зазначений арешт порушує право власності позивача на майно та є порушенням вимог ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316, 321 ЦК України у зв`язку із чим позивач просить скасувати арешт, накладений на його майно.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 14 червня 2024 року позовну заяву було залишено без руху.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 20 червня 2024 року було вирішено передати матеріали цивільної справи до Шевченківського районного суду м. Києва для розгляду справи за підсудністю.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 вересня 2024 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

30 вересня 2024 року на адресу суду надійшло клопотання представника Офісу Генерального прокурора про надання додаткового строку для подання відзиву на позовну заяву.

11 грудня 2024 року на адресу суду надійшов відзив представника Офісу Генерального прокурора на позовну заяву, відповідно до змісту якого просять відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник Офісу Генерального прокурора у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити.

Державна фіскальна служба України у судове засідання свого представника не направили, відзив не подавали. Повідомлялися судом про дату розгляду справи належним чином.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив.

За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, слідчими слідчого управління ПМ ДПА України здійснювалось досудове розслідування у кримінальній справі № 70-00175 за обвинуваченням ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 201; ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 212; ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 366 КК України.

У подальшому матеріали щодо обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 . ОСОБА_6 виділені в окреме провадження з № 70-00175.

Кримінальній справі, що залишилась, щодо оголошеного в розшук ОСОБА_7 та невстановлених слідством осіб присвоєно номер 69-25.

Кримінальна справа № 69-25 залишилась у провадженні слідчого управління ПМ ДПА України.

За даними з Єдиного реєстру судових рішень постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.07.2012 закрито кримінальну справу № 70-00175 в частині обвинувачення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 201 КК України закрито на підставі п.1 ч.1 ст.6 КПК України; звільнено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 212; ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 366 КК України у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України; арешт на майно ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 накладений постановами від 01.06.2006 року скасовано.

З 19.11.2012 набрав чинності новий Кримінальний процесуальний кодекс України (далі - КПК України 2012 року), ухвалений Верховною Радою України 13.04.2012.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 10.12.2010 № 2219р «Про утворення комісій з проведення реорганізації та ліквідації деяких центральних органів виконавчої влади» на базі ДПА України 12.05.2011 створено Державну податкову службу України.

Указом Президента України від 24.12.2012 № 726/2012 Державна податкова служба України об`єднана з Державною митною службою України і на їх базі створено Міністерство доходів і зборів України (Міндоходів).

Постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.2014 № 67 Міністерство доходів і зборів ліквідоване і на його базі відновлено Державну податкову і Державну митну службу, які підпорядковуються Міністерству фінансів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 № 160 на базі Міндоходів утворено Державну фіскальну службу, однією із функцій якої була реалізація державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

У складі ДФС та її територіальних органів діяли підрозділи податкової міліції.

Згідно із вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 № 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України», абзацу другого пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 15.05.2019 № 395 «Питання Державної податкової служби», на цей час комісією з реорганізації Державної фіскальної служби здійснюються відповідні заходи, пов`язані з її реорганізацією (ліквідацією), що передбачені Порядком здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.10. 2011 № 1074.

Під час розгляду справи було встановлено, що за результатами опрацювання масиву даних Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - Реєстр) станом на 23.09.2024 кримінальні провадження, у яких містяться відомості про притягнення ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 до кримінальної відповідальності як підозрюваного не встановлені.

Також опрацюванням масиву даних Реєстру кримінальні провадження, відомості у яких внесені до ЄРДР з облікуванням кримінальних справ № 70-00175, № 69-25 не встановлені.

Таким чином, інформація про перереєстрацію відомостей кримінальної справи № 69- 25 до Єдиного реєстру досудових розслідувань в Офісі Генерального прокурора відсутня.

Крім того, ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 22.10.2019 у справі № 1-6/11 (наявна у Єдиному реєстрі судових рішень), відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про скасування арешту майна, накладеного постановою старшого слідчого в ОВС слідчого управління ПМ ДПА України Панасюка С.П. від 02.10.2007 в межах кримінальної справи № 69-25.

Судом встановлено, що згідно із довідкою про рух кримінальної справи № 70-00175 кримінальна справа № 70-00175 14.05.2007 виділена з кримінальної справи №69-25 стосовно ОСОБА_7 у зв`язку із його розшуком.

Кримінальна справа № 69-25 залишилась у провадженні СУ ПМ ДПА України та до суду не надходила, що унеможливлює вирішення судом питання щодо скасування арешту майна.

Арешт на майно ОСОБА_2 накладено на підставі постанови старшого слідчого з ОВС СУ ПМ ДПА України Панасюка С.П. від 02.10.2007, тобто під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

Щодо позовних вимог, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Так, згідно зі ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції.

Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акту повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі №727/2878/19 (провадження №14-516цс19), спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі N 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі N 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер.

Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15.05.2013 № 6-26цс13 та постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18) від 15.05.2019.

Згідно з п.9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України (в редакції 2012 року), запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Положеннями ч. 1 ст.126 КПК України (в редакції 1960 року) передбачено, що для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Згідно з ч.6 ст. 126 КПК України (в редакції 1960 року), накладення арешту на майно скасовується коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Суд, за правилами КПК 1960 року, має повноваження скасувати арешт майна відповідно до ст. 248 КПК України при закритті справи, та відповідно до ст. 324 КПК України при постановленні вироку.

Згідно до ч. 1 ст. 409 КПК України (в редакції 1960 року) питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, вирішуються судом, який постановив вирок.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу, передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).

Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після накладення арешту, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права.

Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України 1960 року не містив.

Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення справи до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Uzan та інші проти Турції» (скарги N N 19620/05, 41487/05, 17613/08 і 19316/08) від 05.03.2019, Європейський Суд встановив, що заявники скаржилися на тривале застосування тимчасових заходів щодо їхнього майна та відмову органів влади скасувати ці заходи протягом кількох років, навіть з урахуванням того, що заявників не було визнано винними у кримінальному провадженні або відповідачами у цивільному провадженні. Європейський Суд прийшов до висновку, що влада не змогла встановити «справедливий баланс» між захистом суспільних інтересів та вимог захисту прав заявників на повагу їх власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу N 1 до Конвенції (право на мирне володіння майном).

Оскільки право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про необхідність захисту його права шляхом скасування арешту на майно.

Враховуючи вищевикладене, позовна заява ОСОБА_2 про скасування обтяження на нерухоме майно підлягає задоволенню.

Разом із тим, суд зазначає, що скасування арешту майна накладеного слідчим у кримінальній справі, у цивільному провадженні, після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

Щодо належних відповідачів, суд зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37). Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний податковий орган, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Такий саме висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19).

Проте у випадках, коли арешт майна проводиться для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, підлягає вирішенню питання щодо відповідної участі у справі відповідного територіального органу Державної фіскальної служби України, правнаступником якого є ГУ ДПС України.

При визначенні процесуального правонаступництва суд відповідно до п.9 Пленуму Вищого адміністративного суду України №2 від 06.03.2008 року Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ виходить з того, хто є правонаступником у спірних правовідносинах, та враховує, що якщо під час розгляду адміністративної справи встановлено, що орган державної влади, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржуються, припинили свою діяльність, то в такому випадку необхідно залучити до участі у справі їх правонаступників. У випадку ж відсутності правонаступників необхідно залучити до участі у справі орган, до компетенції якого належить вирішення питання про усунення порушень прав, свобод чи інтересів позивача.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок по відновленню порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід обов`язку відновлення порушених прав до правонаступника відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.

У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувались ліквідованим органом, не можуть бути припинені і підлягають передачі іншим державним органам, за виключенням того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі.

При цьому, державні органи, хоча і є юридичними особами, але норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) про перетворення юридичних осіб не можуть бути підставою для вирішення питання про правонаступництво для органів державної влади, оскільки ЦК України передбачає перехід при правонаступництві об`єктів цивільних та майнових прав, а в адміністративному праві мова йде про перехід специфічних, владних прав. Норма ж про те, що ліквідація юридичної особи не тягне за собою переходу прав та обов`язків у порядку правонаступності, стосовно державних органів не може діяти, оскільки ліквідація органу публічної влади обов`язково повинна тягнути за собою перехід його прав та обов`язків у порядку правонаступництва іншому органу.

Згідно пункту 51 рішення Європейського суду з прав людини від 13.01.2011 у справі «Чуйкіна проти України» (Заява № 28924/04) Суд встановив, що ліквідація державної установи без правонаступництва не може звільнити державу від необхідності виконання рішення щодо ліквідованого органу. Суд також зазначив, що «інший висновок дозволить державі використовувати такий підхід, щоб уникати сплати боргів своїх органів, особливо беручи до уваги те, що потреби, які змінюються, змушують державу часто змінювати свою організаційну структуру, включаючи формування нових органів та ліквідацію старих».

Саме тому, у разі ліквідації (реорганізації) органу публічної влади, яким мав би відповідати за позовом, належним відповідачем у справі буде саме той орган публічної влади, до якого перейшли повноваження, під час реалізації яких, ліквідованим (реорганізованим) органом публічної були порушені, оспорені або невизнані права позивача.

Відповідно до п.66 ч.4 Положення про Державну фіскальну службу України», що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 р. № 236, ДФС, зокрема, організовує роботу з виявлення, обліку, зберігання, оцінки, розпорядження безхазяйним майном, а також іншим майном, що переходить у власність держави, та з обліку, попередньої оцінки, зберігання майна, вилученого, конфіскованого за порушення митного та податкового законодавства .

Зазначеному положенню кореспондує повноваження, визначене п.23 ч.4 Положення про Державну податкову службу України, що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 6 березня 2019 р. № 227, де зазначено, що ДПС України організовує роботу з виявлення, обліку, зберігання, оцінки, розпорядження безхазяйним майном, а також іншим майном, що переходить у власність держави, та з обліку, попередньої оцінки, зберігання майна, вилученого та конфіскованого за порушення податкового законодавства

Відповідно до ч.1 Закону України «Про державну податкову службу в Україні», у складі органів державної податкової служби знаходяться відповідні спеціальні підрозділи по боротьбі з податковими правопорушеннями.

Відповідно до п.2,3 Указу Президента від 18.03.2013 №141/2013 «Про Міністерство доходів і зборів України», Міністерство доходів і зборів України є правонаступником Державної податкової служби України та Державної митної служби України, що реорганізуються. Установити, що до прийняття законодавчих та інших нормативно-правових актів: у складі Міністерства доходів і зборів України та його територіальних органів утворюються та діють підрозділи податкової міліції.

Постановою Кабінету Міністрів України №160 від 21.05.2014, утворено Державну фіскальну службу України.

Відповідно до п.7 Постанови Кабінету Міністрів України №236 від 21.05.2014 «Про Державну фіскальну службу України», у складі ДФС та її територіальних органах діють підрозділи податкової міліції, які здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства, виконують оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну та охоронну функції.

Отже, останнім органом, у складі якого діяла податкова поліція, є ДФС України.

Таким чином, Державна фіскальна служба України є належним відповідачем у даній справі, а тому позовні вимоги до неї підлягають задоволенню.

Водночас з в задоволенні позовних вимог до Офісу Генерального прокурора слід відмовити, оскільки, виходячи зі змісту спірним правовідносин останні не є належним відповідачем.

Щодо судових витрат суд дійшов наступних висновків.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України).

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки позовні вимоги задоволені частково, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з належного відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 605,60 грн. стягнути з відповідача-1 на користь позивача.

На підставі ст. 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.126, 248, 324, 409 КПК України (в редакції 1960 року), керуючись ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 55, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України, Офісу Генерального прокурора про скасування арешту майна - задовольнити частково.

Скасувати арешт на вклади, цінності, рухоме, нерухоме майно ОСОБА_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , де б воно не знаходилося, накладений 02.10.2007 року постановою старшого слідчого з ОВС Слідчого управління ПМ ДПА України Панасюка С.П. у кримінальній справі № 69-25.

Стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 605,60 гривень.

В частині позовних вимог до Офісу Генерального прокурора - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_2 , адреса місця проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

Державна фіскальна служба України, адреса місцезнаходження - м. Київ, Львівська площа, буд. 8, ,

Офіс Генерального прокурора, адреса місцезнаходження - м. Київ, вул. Різницька, буд. 13/15, .

Суддя: