ОЧАКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 483/1182/24
Провадження № 2/483/70/2025
28 лютого 2025 року м. Очаків
Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді Рак Л.М.,
за участю секретаря Гречки С.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,
13 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області із зазначеним позовом до ОСОБА_2 . Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 22 лютого 2022 року між ним та відповідачкою було укладено письмовий договір позики, відповідно до якого він надав відповідачці у борг грошові кошти в сумі 2500 доларів США, а остання зобов`язалася повернути їх до 15 травня 2022 року. В разі невиконання умов договору відповідачка за кожен прострочений день зобов`язалася сплатити 1% від суми отриманих нею коштів, тобто 25 доларів США. Посилаючись на те, що відповідачкою взяті на себе зобов`язання не виконано, просив стягнути з останньої на свою користь 2500 доларів США основного боргу за договором позики, а також 1% за кожен прострочений день незаконного використання коштів у розмірі 873196 грн. 50 коп. та сплачені судові витрати.
Ухвалою від 17 вересня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою від 30 січня 2025 року підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Позивач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій, крім цього, зазначив, що позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити та не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідачка, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена у порядку, передбаченому п. 2 ч. 7 ст. 128, ч. 3 ст. 131 ЦПК України, про причини своєї неявки до суду не повідомила.
Суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення.
Дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Як встановлено в судовому засіданні, 22 лютого 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, а саме відповідачка ОСОБА_2 отримала в борг від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2500 доларів США та зобов`язалася повернути позивачеві борг до 15 травня 2022 року, а у разі прострочення сплати суми заборгованості в зазначений термін відповідачка зобов`язалася сплатити пеню 1% за кожен день прострочення, що підтверджується оригіналом розписки ОСОБА_2 від 22 лютого 2022 року (а.с. 21).
Таким чином відбулася передача грошової суми 2500 доларів США від позикодавця ОСОБА_1 до позичальника ОСОБА_2 .
Вирішуючи цивільно-правовий спір, що переданий на розгляд суду, слід виходити з такого.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Зазначений правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) де вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.
Згідно з положеннями ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
При цьому, за ст. 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, на вимогу боржника повинен видати йому розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові.
У разі неможливості повернення боргового документу кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним обов`язку і, навпаки, знаходження такого документу у кредитора засвідчує факт невиконання боржником зобов`язання.
Щодо валюти договору, суд звертає увагу на таке.
Грошовою одиницею України є гривня (ч. 1 ст. 99 Конституції України), однак Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (ч. 1 ст. 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.
Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (ч. 1 ст. 192, ч. 1 ст. 524, ч. 1 ст. 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.
Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України).
Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справах № 373/2054/16 (постанова суду від 16 січня 2019 року), № 363/1834/17 (постанова суду від 13 липня 2022 року).
З урахуванням викладеного, а також того, що предметом укладеного між сторонами договору позики були гроші в іноземній валюті (а не гривня та не гривневий еквівалент), з огляду на те, що сторони не обумовили іншого порядку повернення заборгованості, суд дійшов висновку про необхідність стягнення заборгованості у визначеній сторонами валюті.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Отже, враховуючи викладене, а також ту обставину, що позивач свій процесуальний обов`язок доказування виконав надав суду оригінал розписки на підтвердження факту невиконання боржником своїх зобов`язань за договором позики на суму 2500 доларів США, а відповідачка наведеного належними та допустимими доказами не спростувала, суд дійшов висновку, що саме така сума у такій самій валюті має бути повернута боржником ОСОБА_2 , а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.
Вирішуючи позов в частині стягнення неустойки (пені), нарахованої через прострочення виконання зобов`язання, суд виходить з такого.
Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в строк, встановлений в договорі, одностороння відмова від зобов`язання, якщо інше не встановлено договором, не допускається.
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. За порушення зобов`язання винна особа несе цивільно-правову відповідальність, тобто зазнає основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні боржника певних прав або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового, зокрема, у даному випадку стягнення неустойки (пені).
Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.
Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частиною 1 статті 550 ЦК України передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
З розписки відповідачки вбачається, що у разі прострочення сплати суми основного зобов`язання в зазначений термін, а саме до 15 травня 2022 року, відповідачка зобов`язалася сплатити пеню 1% за кожен день прострочення.
Як встановлено судом, після настання визначеної сторонами дати (15 травня 2022 року), відповідачка не виконала умови договору щодо повернення суми позики разом із нарахованою на неї пенею, отже позивач має право вимагати від відповідачки сплату пені, розмір та строк нарахування якої сторони визначили у договорі позики.
Разом з тим, враховуючи, що завданням цивільного судочинства є, крім іншого, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ, застосовуючи принцип пропорційності цивільного судочинства, суд також застосовує до спірних правовідносин положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якого розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Отже, положення ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням наведених вище норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.
Станом на 13 вересня 2024 року НБУ встановлено офіційний курс гривні до долара США на рівні 41,14, що підтверджується відповідною роздруківкою, долученою до матеріалів справи (а.с. 7). Відтак, сума, що підлягає стягненню в якості неустойки за допущене прострочення погашення зобов`язання, становить 102850 грн.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, що складаються з суми судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду з позовом, слід виходити з такого.
Відповідно до Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на викладене, виходячи з принципу пропорційності відшкодування судових витрат до задоволених вимог, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2057 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265, 280-284 ЦПК України, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 22 лютого 2022 року 2500 (дві тисячі п`ятсот) доларів США.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 102850 (сто дві тисячі вісімсот п`ятдесят) гривень в рахунок неустойки (пені) за кожен день прострочення зобов`язання.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2057 (дві тисячі п`ятдесят сім) грн. в рахунок сплаченого судового збору.
Рішення є заочним і може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач, якому рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку для подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, воно може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржене позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених вище строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий: