Дата документу 10.03.2025 Справа № 333/4446/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/4446/24 Головуючий у 1-й інстанції: Тучков С.С.
Провадження №22-ц/807/488/25 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Кочеткової І.В., Трофимової Д.А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката, Жидкової Лілії Іванівни на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 22 жовтня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис N 1124. Однак, між сторонами існують розбіжності в поглядах на життя, що призвело до остаточного припинення шлюбних відносин у січні 2024 року. Відповідачем було здійснено протиправні дії щодо позивачки, які були кваліфіковані законодавством країни перебування як домашнє насилля. Позивач вважає, що подальше збереження шлюбу не можливо та суперечить її інтересам. Від шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей, а саме: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спір з приводу розподілу спільного майна і утримання дітей відсутній, ці питання вирішено в позасудовому порядку.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просила суд розірвати шлюб з ОСОБА_1 , зареєстрований 22 жовтня 2011 року Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №1124, не надавати строк на примирення, судові витрати покласти на позивачку.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2024 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , зареєстрований 22 жовтня 2011 року Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис №1124.

ОСОБА_2 залишено прізвище « ОСОБА_6 ».

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням представник ОСОБА_1 - адвокат Жидкова Лілія Іванівна подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2024 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції розглянув позов з порушенням правил підсудності, адже сторони проживають у Великій Британії, а отже відповідно до ст. 29 ЦПК України підсудність визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово. Про порушення правил підсудності відповідач під час розгляду справи не знав, представник відповідача також не мав доказів постійного місця проживання сторін за межами України. Крім того, під час розгляду справи не було встановлено, що подальше спільне проживання сторін і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. На думку заявника немає таких причин, які б мали істотне значення для розірвання їхнього шлюбу, як і не встановлено таких причин в суді. Вважав, що збереження шлюбних відносин можливе.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходив. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. При цьому, колегія суддів зауважує, що апеляційну скаргу та ухвалу про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу ОСОБА_2 було доставлено до її електронного кабінету 13 січня 2025 року, 20 січня 2025 року про що свідчить довідка працівника Запорізького апеляційного суду (а.с. 102,106).

Відповідно до пунктів 1,2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи про розірвання шлюбу.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2025 року це 90 840 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 грн (3028,00 грн Х 30 = 90 840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Встановлено, що предметом позову в цій справі є розірвання шлюбу.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначена справа відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю доповідача в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Рішення суду мотивоване тим, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Судом встановлено, що 22 жовтня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданий Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис N 1124 (а.с.11).

Від шлюбу у сторін народилося троє дітей, а саме:

- син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 видане повторно Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції міського управління 19 березня 2024 року, актовий запис №1099 (а.с.7);

- син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 видане повторно Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції міського управління 19 березня 2024 року, актовий запис №541 (а.с.8);

- донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 видане Шевченківським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 20 грудня 2016 року, актовий запис № 1445 (а.с.9).

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами 3 та 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

За змістом ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Статтею 110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Так, позивач в позовній заяві стверджувала, що не бажає в подальшому перебувати в шлюбі з відповідачем, посилаючись на те, що між подружжям існують розбіжності в поглядах на життя та понад шість місяців подружжя проживає окремо.

Відповідно до ч. 1 ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, і це не випадково, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи. Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення (ч. 7 ст. 240 ЦПК України).

Системний аналіз норм СК України вказує на те, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Отже, надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Встановлено, що ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Жидкової Л.І. подав до Комунарського районного суду м. Запоріжжя заяву про надання строку на примирення. В обґрунтування заяви зазначив, що як на початку укладення шлюбу, так і по сьогоднішній день відповідач прикладає зусилля щодо збереження шлюбу без застосування надмірних емоцій, намагається всі непорозуміння врегулювати мирним шляхом. Просить надати ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , строк для примирення на термін 6 місяців (а.с.34-35).

В позовній заяві позивач в одній з позовних вимог просила суд не надавати строку на примирення, розірвати шлюбу між сторонами (а.с.2).

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 липня 2024 року заяву відповідача про надання строку на примирення задоволено, було надано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 строк для примирення чотири місяці, а саме до 11 листопада 2024 року. Зупинено провадження у справі до 09-30 год 11 листопада 2024 року (а.с.58-59).

Разом з тим, станом на день ухвалення оскаржуваного рішення про розірвання шлюбу доказів примирення подружжя до суду не надано.

Апеляційний суд зважив, що позов про розірвання шлюбу був поданий у травні 2024 року. З часу подання позивачкою позову, ухвалення оскаржуваного рішення 11 грудня 2024 року і до часу розгляду справи апеляційним судом пройшло понад дев`ять місяців. При цьому, об`єктивних доказів можливості примирення між сторонами до суду не надано і судом таких не встановлено.

Встановивши, що збереження сімейних відносин між сторонами є неможливим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу, що відповідає вимогам статей 24, 56 СК України.

Посилання апелянта на те, що збереження шлюбу є можливим, а також твердження відповідача, що не має таких причин, які б мали істотне значення для розірвання їхнього з позивачкою шлюбу, колегія суддів оцінює критично, оскільки такі доводи не підтверджені жодними доказами.

Крім того, доводи апеляційної скарги, що оскаржуване рішення є незаконним, оскільки позивачка відмовилась прийняти участь у розгляді справи та не довела свої позовні вимоги в суді, суд апеляційної інстанції критично оцінює, адже в матеріалах справи міститься заява позивачки про розгляд даної справи без її участі (а.с.76).

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до того, що відповідач не погоджується з розірванням шлюбу та має на меті зберегти шлюбні відносини, однак незгода відповідача з розірванням шлюбу не є підставою для відмови у позові, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини і не може бути примушений до їх збереження.

Доводи апеляційної скарги, що сторони є громадянами України, але фактично проживають в Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії, тому відповідно до статті 29 ЦПК України справа підлягає направленню до Верховного Суду для визначення у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу підсудності, не заслуговують на увагу, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 28 ЦПК України, позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Відповідно до положень статті 29 ЦПК України підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, а також справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово.

Отже, підсудність справ про розірвання шлюбу між громадянами України визначається ухвалою Верховного Суду у тому разі, якщо обидві сторони проживають за межами України.

Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Положеннями статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» роз`яснено, що місцем проживання є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

За змістом цієї ж статті довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи, документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист.

Особа може мати декілька місць проживання /перебування. Водночас законодавством визначено необхідність проведення реєстрації (декларування) місця проживання / перебування особи, яка може бути здійснена тільки за однією адресою за її власним вибором, в тому числі й на підставі договору оренди житлового приміщення.

Реєстрація (декларування) місця проживання / перебування у встановленому порядку має значення для реалізації окремих прав особи, зокрема, під час вибору суду, якому підсудна справа.

Положення ч. 1 ст. 27, ч. 1 ст. 28 ЦПК України імперативно встановлюють, що визначення територіальної юрисдикції (підсудності) здійснюється з урахуванням зареєстрованого місця проживання або перебування фізичної особи сторони у справі, якщо інше не передбачено законом.

Зазначена вимога процесуального закону унеможливлює зловживання процесуальними правами при визначенні підсудності.

Отже, в нормах ЦПК України передбачено використання лише зареєстрованого місця проживання, фактичне місце проживання фізичної особи не має правового значення.

Використання для встановлення конкретного суду за визначеною територіальною підсудністю фактичної адреси проживання матиме наслідком невизначеність при вчиненні окремих процесуальних дій, адже фактичне місце проживання може змінюватись чи не щодня. Крім того, особа може мати більше ніж одне фактичне місце проживання, але зареєстроване може бути лише одне місце проживання.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач по справі ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 04 грудня 2008 року по теперішній час, що підтверджується довідкою Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради від 04 червня 2024 року за вих. №06.4-06/02/3710 (а.с.23), а також копією паспорта громадянина України (а.с.3,6). В свою чергу, відповідач по справі ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 29 червня 1993 року по теперішній час, що підтверджується довідкою Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради від 04 червня 2024 року за вих. №06.4-06/02/3711 (а.с.22), а також копією паспорта громадянина України (а.с.4,5). Враховуючи наведені приписи законодавства, дана справа підсудна Комунарському районному суду м. Запоріжжя.

Щодо твердження відповідача про перебування його та позивачки за межами України, а саме в Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії з дати подання позовної заяви та по дату ухвалення оскаржуваного судового рішення, не підтверджено належними та допустимими доказами, в тому числі і відміткою у паспорті громадянина України для виїзду за кордон. А отже, докази про те, що сторони проживають за межами України відсутні. Аналогічна позиція викладена у постанову Верховного Суду від 19 грудня 2024 року у справі № 947/37518/24.

Враховуючи викладене, матеріали справи N 333/4446/24 не містять доказів на підтвердження проживання на цей час сторін за межами України, тому підстави для визначення Верховним Судом підсудності справи про розірвання шлюбу відсутні.

Крім того, в разі якщо обидві сторони перебувають на постійній основі за межами України, то шлюборозлучний процес передбачає спочатку звернення одним із подружжя до Верховного Суду із клопотанням про визначення підсудності справи про розірвання шлюбу. Верховний Суд на підставі цього клопотання самостійно визначить суд на території України, який має розглянути вказану справу, та надішле позовну заяву до відповідного суду. Проте, як вбачається з матеріалів справи, ні до подання позовної заяви, ні після її подання до суду, позивач з відповідним клопотанням про визначення територіальної підсудності спору не зверталась, як і відповідач за весь період розгляду справи суді першої інстанції за сім місяців також з відповідним клопотанням до суду першої інстанції не звертався.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, оскільки не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Отож, судом першої інстанції достовірно з`ясовані фактичні взаємини та обставини сумісного життя подружжя, наявність в них неповнолітніх та малолітніх дітей, час припинення між ними шлюбних відносин, мотиви розірвання шлюбу та дійсні причини позову, які у своїй сукупності свідчать про те, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу і сім`ї є неможливим та суперечить їх інтересам. Враховуючи небажання та неспроможність сторін відновити сімейні відносити, а також відсутність наявних перешкод, передбачених статтею 110 Сімейного кодексу України, приймаючи до уваги, що сім`я повинна будуватись на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, які втрачені сторонами, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу.

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).

Суд першої інстанції вірно врахував вказані обставини та норми права та ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката, Жидкової Лілії Іванівни - залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2024 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 10 березня 2025 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя
Подліянова Г.С. Кочеткова І.В. Трофимова Д.А.