Справа № 350/114/25
Номер провадження 2/350/208/2025
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 березня 2025 року селище Рожнятів
Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області
в складі головуючого судді Пулика М.В.,
секретаря судового засідання Юречко Т.Б.,
представника позивача Мельника Р.Я. (в режимі відеоконференції),
представника відповідача Гавкалюка В.В. (в режимі відеоконференції),
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справі за позовом ОСОБА_1 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ЦЕНТРЕНЕРГО, третя особа: ВУГЛЕГІРСЬКА ТЕПЛОВА ЕЛЕКТРИЧНА СТАНЦІЯ ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "ЦЕНТРЕНЕРГО" про визнання трудових відносин припиненими
Стислий виклад позицій сторін:
Однак, жодної реакції та відповіді на заяву позивача про його звільнення за власним бажанням на даний час не має. При цьому, трудова діяльність ОСОБА_1 у Вулгегірській ТЕС ПАТ «Центренерго» припинилася з 24.05.2022 через окупацію м.Світлодарськ. Проте, юридично позивач до цього часу залишається офіційно працевлаштованим у Відповідача.
Згідно відповіді Рожнятівського управління Калуської філії Івано- Франківського обласного центру зайнятості від 12.12.2024 року №2762-15.6.1/25-24 ОСОБА_1 повідомлено про відсутність правових підстав для надання йому статусу безробітного та реалізації абзацу шістнадцятого частини 52 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про зайнятість населення». Тому, позивач, який є особою пенсійного віку та йому призначено пенсію за віком, може припинити трудові відносини із роботодавцем Вуглегірською ТЕС ПАТ «Центренерго» лише в судовому порядку шляхом подання позовної заяви.
Відтак, враховуючи вимоги чинного законодавства, існують підстави для розірвання в судовому порядку трудового договору між ОСОБА_1 та Вуглегірською ТЕС ПАТ «Центренерго» з 19 грудня 2024 року на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням Позивача (згідно заяви про звільнення). При цьому, датою припинення трудових відносин Позивач вважає правильним зазначити 19 грудня 2024 року, оскільки це є п`ятнадцятим днем з моменту направлення заяви про звільнення за юридичною адресою Відповідача. Викладене свідчить, що за обставин, коли працівник позбавлений можливості розірвати трудовий договір з роботодавцем у порядку, передбаченому КЗпП України, то ефективним способом захисту порушеного права працівника буде ухвалення судом рішення про визнання трудових відносин між сторонами припиненими.
11.02.2025 представником відповідача ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ЦЕНТРЕНЕРГО подано відзив на позовну заяву, в якому останній позов не визнав. Вказала, що ПАТ «Центренерго» вважає позовну заяву її необґрунтованою, а отже такою, що не підлягає задоволенню. У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2025 № 64/2022 (зі змінами, внесеними Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 та змінами, внесеними подальшими указами Президента України), в Україні введено воєнний стан.
Крім того, представник відповідача вказав що позивач має право припинити такий трудовий договір в односторонньому порядку, подавши до центру зайнятості за місцем проживання внутрішньо переміщеної особи заяву на ім`я роботодавця про припинення трудового договору. Наведене, у своїй сукупності, повністю унеможливлює задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог в межах цієї цивільної справи, з підстав викладених у позові.
12.02.2025 представником позивача подано відповідь на відзив, в якому зазначено, що заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, позивачем не визнаються з огляду на наступне. У відзиві відповідач вказує на те, що обставини що склалися (окупація міста Світлодарськ та примусове захоплення Вуглегірської ТЕС ПАТ «Центренерго»), а також відсутність первинних документів, унеможливлює реалізацію питання, щодо звільнення ОСОБА_1 . Однак, така позиція відповідача суперечить нормам чинного законодавства, зокрема ч.1ст.38 КЗпП України, якою передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. ОСОБА_1 03 грудня 2024 року оформив заяву до Відповідача про припинення трудового договору внаслідок його розірвання з ініціативи працівника, в якій просив звільнити його з посади майстра теплових мереж за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію. Однак, жодної реакції та відповіді за заяву ОСОБА_1 про його звільнення за власним бажанням на даний час не має. Позиція відповідача щодо «неможливості звільнення ОСОБА_1 » порушує право позивача на працю, оскільки відповідач своєю бездіяльністю унеможливлює вільний вибір позивача займатися чи не займатися працею. Посилання відповідача на положення абз. 2 ч. 4 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» також є безпідставним, оскільки до позовної заяви долучено відповідь Рожнятівського управління Калуської філії Івано-Франківського обласного центру зайнятості від 12.12.2024 року №2762- 15.6.1/25-24, якою позивача повідомлено про відсутність правових підстав для надання йому статусу безробітного та реалізації абзацу шістнадцятого частини 52 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про зайнятість населення». Таким чином, ОСОБА_1 , який є пенсіонером не має змоги бути поставлений на облік як безробітний, а відтак позбавлений можливості оформити припинення трудових відносин у порядку, передбаченому абз. 2 ч. 4 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».
Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 24 січня 2025 року позовну заяву прийнято до свого провадження, відкрито спрощене позовне провадження, у зв`язку з чим призначено судове засідання з повідомленням (викликом) сторін.
Позивач в судове засідання не з`явилась, його представник адвокат Мельник Р.Я. позов підтримав в повному обсязі. Пояснив суду, що після повномасштабного вторгнення рф на територію України підприємство відповідача зупинило свою роботу, працівники, в тому числі і позивач, виїхав в більш безпечні райони України. Позивач просить розірвати трудовий договір з 19 грудня 2024 року, тобто з дати отримання його заяви про звільнення. На даний час не існує іншого способу вирішення ситуації, що склалася, позивач не може реалізувати своє право на отримання пенсії, що ставить його в край скрутне матеріальне становище.
Представник відповідача Гавкалюк В.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнавав з підстав наведених у відзиві. Вважає, що на даний час відповідач не зможе виконати рішення суду, оскільки вся інформація про доходи позивача відсутня.
Представник третьої особи: ВУГЛЕГІРСЬКА ТЕПЛОВА ЕЛЕКТРИЧНА СТАНЦІЯ ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "ЦЕНТРЕНЕРГО" будучи належним чином повідомлений про дату, час та спосіб розгляду справи, шляхом направлення на юридичну адресу засобами поштового зв`язку в судове засідання не прибув, про причини неявки представника суду не повідомив.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин:
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 07.04.1983 року прийнятий на роботу в Вуглегірську ТЕС ПАТ «Центренерго», про зроблено відповідний запис у його трудовій книжці (а.с.18-21).
Відповідно до довідки Веглегірської ТЕС від 01.08.2022 №29 (а.с.30) з 24.05.2022 було окуповане м.Світлодарськ російським агресором, доступ персоналу на підприємство був припинений тому інформація щодо знаходження ОСОБА_1 у відпустці без збереження заробітньої плати або у простої залишилася на Вуглегірській ТЕС яка розташована в зоні бойових дій та до якої нема доступу персоналу.
Згідно відповіді Рожнятівського управління Калуської філії Івано- Франківського обласного центру зайнятості від 12.12.2024 №2762-15.6.1/25-24 відсутні правові підстав для надання йому статусу безробітного та реалізації абзацу шістнадцятого частини 52 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про зайнятість населення» (а.с.33).
Таким чином, між сторонами виник спір щодо розірвання трудового договору, що є порушенням законних прав та інтересів позивача.
Оцінка суду:
Вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.
Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак ( ст.6 ЦПК України).
Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.
Відповідно до статті 3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно з ч.1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 КЗпП України, додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою.
У пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника.
Згідно зі ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.
Трудовий договір припиняється тільки за наявності підстав для його припинення. Підставою припинення договору є юридичний факт або сукупність юридичних фактів, закріплених у законі та необхідних для припинення трудового договору. Вони поділяються на два види: 1) дії (життєві ситуації, що відбуваються за волею людей; вольові акти їх поведінки) сторін трудового договору або осіб, які не є його сторонами; 2) події (життєві обставини, настання яких не залежить від волі та свідомості людей: закінчення строку трудового договору; смерть працівника або роботодавця - фізичної особи тощо).
Відповідно до ст. 39 КЗпП України строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу.
Спори про дострокове розірвання трудового договору вирішуються в загальному порядку, встановленому для розгляду трудових спорів.
У законодавстві України про працю встановлено вичерпний перелік підстав розірвання трудового договору з метою охорони трудових прав громадян. Так, підстави припинення трудового договору окреслені у ст. 36 та інших статтях КЗпП України й залежно від того, хто є ініціатором припинення трудового договору, підстави поділяються на такі групи: припинення трудового договору за спільною (взаємною) ініціативою сторін трудового договору (наприклад, угода сторін, закінчення строку); розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України); розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця (статті 40, 41 КЗпП України); розірвання трудового договору з ініціативи осіб, які не є його стороною (третіх осіб) (пункти 3, 7 ст. 36, ст. 45 КЗпП України та ін.).
Отже, розірвання трудового договору стосується лише випадків, коли трудовий договір припиняється з ініціативи будь-якої з його сторін.
Стаття 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено особливості розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Так, у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника він може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві (крім випадків примусового залучення до суспільно корисних робіт в умовах воєнного стану, залучення до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури).
За будь-яких умов припинення трудового договору є правомірним за одночасної наявності таких умов: 1) передбаченої законодавством підстави припинення трудового договору; 2) дотримання порядку звільнення; 3) юридичного факту припинення трудового договору (наказу чи розпорядження роботодавця, заяви працівника, відповідного документа особи, уповноваженої вимагати розірвання договору).
Законом України від 21 квітня 2022 року №2220-ІХ « Про внесення змін до деяких законів України щодо функціонування сфер зайнятості та загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття під час дії воєнного стану», що набрав чинності 07 травня 2022 року, передбачено спрощену процедуру набуття статусу безробітного, зокрема для осіб які перебувають на тимчасово окупованій території, які перебувають на території, на якій ведуться бойові дії, для внутрішньо переміщених осіб. На виконання вказаного Закону розділ XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про зайнятість населення» доповнено п.5.2. Відповідно вказаного пункту для отримання статусу безробітного внутрішньо переміщені особи, а також особи, які перебувають на територіях, на яких ведуться бойові дії, у яких не розірвані трудові договори з роботодавцем, подають до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, заяву на ім`я роботодавця про припинення трудового договору за формою, визначеною центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, про що повідомляються роботодавець (будь-якими засобами комунікації, у тому числі електронними), територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, та територіальний орган Пенсійного фонду України.
Частину 4 статті 7 Закону України « Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» доповнено абзацом 2 згідно якого «Внутрішньо переміщена особа, яка не мала можливості припинити трудовий договір (інший вид зайнятості) відповідно до пункту 1 статті 36, статей 38, 39 Кодексу законів про працю України у зв`язку з неможливістю продовження роботи за таким трудовим договором (іншого виду зайнятості) за попереднім місцем проживання, для набуття статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю і соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття має право припинити такий трудовий договір в односторонньому порядку, подавши до центру зайнятості за місцем проживання внутрішньо переміщеної особи заяву на ім`я роботодавця про припинення трудового договору» . Після абзацу другого доповнити п`ятьма новими абзацами такого змісту: «Датою припинення трудового договору є день, наступний за днем подання такої заяви. Центр зайнятості за місцем проживання внутрішньо переміщеної особи у день припинення трудового договору повідомляє про це: роботодавця (будь-якими засобами комунікації, у тому числі електронними); територіальний орган Пенсійного фонду України; територіальний орган Державної податкової служби».
Оскільки, підприємство на якому працював позивач, знаходиться на території, де ведуться бойові дії, ця територія є тимчасово окупованою військами рф, та через центр зайнятості не може припинити трудові відносини в односторонньому порядку, також процедура розірвання трудового договору не виконана з вини відповідача. У позивача відсутня можливість припинити трудовий договір в інший спосіб, крім звернення до суду, оскільки його заява про звільнення за власним бажанням залишена без реагування, за таких обставин суд приходить до висновку що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, шляхом визнання припиненими з 19 грудня 2024 року у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 з посади майстра теплових мереж Вуглегірської ТЕС ПАТ «Центренерго» за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію на підставі ч. 1 ст.38 КЗпП України.
Розподіл судових витрат:
Питання судових витрат суд вирішує за правилами ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 1-4, 19, 89, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ЦЕНТРЕНЕРГО, третя особа: ВУГЛЕГІРСЬКА ТЕПЛОВА ЕЛЕКТРИЧНА СТАНЦІЯ ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "ЦЕНТРЕНЕРГО" про визнання трудових відносин припиненими, задовольнити.
На рішення може бути подана апеляція до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 11.03.2025.

Суддя: