Провадження № 2/161/100/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2025 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Мазура Д.Г.,

за участю секретаря судового засідання Дручок О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Луцького міськрайонного суду Волинської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 16 жовтня 2015, який розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області 16 липня 2019. За час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . З жовтня 2019 відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 покращилися, вони знову почали проживати разом, вести спільний побут та виховувати сина. 24 грудня 2019 ОСОБА_2 придбав житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій розташований вказаний будинок площею 0,0548 га, кадастровий номер: :01:001:6387. Вказаний будинок і земельну ділянку ОСОБА_1 і ОСОБА_2 придбали за спільні кошти під час проживання однією сім`є, які складалися з їх особистих заощаджень. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_4 . В січні 2020 ОСОБА_1 зареєструвалася у вказаному будинку, а 05 квітня 2022 позивач уклала шлюб із відповідачем. На даний момент, між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 періодично виникають спори, щодо власності набутого майна.

З врахуванням викладеного, просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з жовтня 2019 по 05 квітня 2022, визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій розташований вказаний будинок, площею 0,0548 га, кадастровий номер: :01:001:6387.

Одночасно з цим, позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій вона просить суд накласти арешт на нерухоме майно, житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0548 га, кадастровий номер №:01:001:6387. В обґрунтування заяви остання зазначає, що вжиття заходів забезпечення позову необхідне для недопущення відчуження відповідачем спірного майна, яке зареєстроване за ним, оскільки останній може здійснити таке відчуження фактично без її згоди.

01 листопада 2024 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від відкрито загальне позовне провадження у справі з проведенням підготовчого судового засідання.

Також, 01 листопада 2024 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області накладено арешт на нерухоме майно, а саме житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0548 га, кадастровий номер №:01:001:6387.

07 січня 2025 до суду надійшла заява позивача про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі.

10 березня 2025 позивач в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, проте, належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи судовою розпискою від 11.02.2025, також позивач знайомилася з матеріалами справи про що свідчить заява про ознайомлення зі справою від 13.02.2025, яка міститься в матеріалах справи. Враховуючи, що неявка позивача в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами за відсутності позивача.

08 січня 2025 відповідач подав заяву про розгляд справи без його участі, а також вказав, що не заперечує про задоволення позовних вимог в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з жовтня 2019 по 05 квітня 2022, в частині вимог про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя заперечує. На наступні судові засідання, відповідач та представник відповідача не з`явився, на адресу суду неодноразово надходили заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що представник відповідача зайнятий у іншому процесі.

Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

При цьому, судом завчасно повідомлено відповідача про дату та час судового засідання, неможливість прибуття до судового засідання представника не є підставою для відкладення судового засідання, оскільки сторона не позбавлена можливості залучити до участі у справі іншого представника, а доказів неможливості проведення судового засідання без участі представника відповідача, матеріали справи не містять.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10.07.2018 у справі № 927/1091/17.

Крім того, судом також врахований висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 915/593/17, згідно з яким, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, а неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи та письмові докази наявні у ній, ознайомившись із поданими заявами, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 16 жовтня 2015, який розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області 16 липня 2019. За час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 .

24 грудня 2019 ОСОБА_2 придбав житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій розташований вказаний будинок, площею 0,0548 га, кадастровий номер: :01:001:6387, що підтверджується нотаріально посвідченими договорами купівлі - продажу будинку і земельної ділянки (а.с. 9-12).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_4 (а.с. 7).

В січні 2020 ОСОБА_1 зареєструвалася у спірному будинку (а.с. 16), а 05.04.2022 позивач уклала шлюб із відповідачем (а.с. 8).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 194821199 від 24.12.2019, житловий будинок загальною площею 66,5 кв.м, житлова площа - 42,1 кв.м, розташований АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (а.с.13).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Положеннями ч. 2 ст. 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

В порядку визначеному ч.2 ст. 21 СК України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

В силу ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17 (провадження № 61-46210св18) сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 490/6057/19-ц, зазначено, що у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц зроблено такі висновки:

У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК) (п.41).

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини (п.43).

В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи (п.44).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (п.70).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21).

Згідно з ч.3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона.

Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

З наведених обставин справи вбачається, що при зверненні до суду з позовом позивач вказувала на те, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу їй необхідно для визнання спільною сумісною власністю подружжя будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0548 га, на якій розташований вказаний будинок, так як вказаний будинок і земельна ділянка придбані в період спільного проживання і за спільні кошти, і відповідно є об`єктом спільної сумісної власності її та відповідача.

Разом з тим, з матеріалів справи не вбачається, що вказаний житловий будинок був придбаний за залученням коштів позивача, так як матеріали справи не містять доказів на підтвердження цих обставин. Також матеріали справи не містять даних на підтвердження факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю між вказаними особами.

А отже, вказані позивачем обставини та надані нею докази не можуть свідчити про те, що між нею та ОСОБА_2 склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

При цьому, твердження позивача про купівлю будинку та земельну ділянку, на якій розташований вказаний будинок за кошти, що були спільною власністю слід визнати безпідставними, оскільки, в матеріалах справи відсутні дані про внесення спільних коштів і, зокрема коштів позивача.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання спірного будинку та земельної ділянки об`єктам спільної сумісної власності відповідає обставинам справи, зібраним доказам та вимогам чинного законодавства і підстав для скасування рішення суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Враховуючи, що при зверненні до суду з позовом позивач вказувала єдиною метою встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу - для визнання за нею права власності на будинок та земельну ділянку, що не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи, то відсутня мета для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в судовому порядку, так як вказаний факт не є таким, що має юридичне значення, від нього не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав позивача. А отже відсутнє порушене право позивача, яке б підлягало захисту в судовому порядку.

Таким чином, сукупність вищезазначених обставин, аналіз та оцінка доводів апеляційної скарги приводять до висновку, що вказані доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, та не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи.

Оцінивши доводи сторін, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності та справедливості, суд доходить висновку, що в задоволені позову необхідно відмовити повністю.

Щодо заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 листопада 2024 було накладено арешт на нерухоме майно - житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0548 га, кадастровий номер №:01:001:6387.

Оскільки, судом в задоволені позову відмовлено повністю, а тому заходи забезпечення позову необхідно скасувати.

Щодо розподілу судового збору.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя - відмовити.

Заходи забезпечення позову, застосовані на підставі ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 листопада 2024 у виді накладення арешту на нерухоме майно - житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0548 га, кадастровий номер №:01:001:6387 - скасувати.

Заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили цим рішенням суду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення 11 березня 2025 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Д.Г. Мазур