ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/1035/23Головуючий у 1-й інстанції Ромазан Л.С.
Провадження № 22-ц/817/142/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Хома М. В., Храпак Н. М.,

з участю секретаря Панькевич Т.І.,

розглянувши у письмовому провадженні в м.Тернополі цивільну справу №606/1035/23 за апеляційною скаргою приватно-орендного підприємства «Тернопільське» на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 29 жовтня 2024 року, ухвалене суддею Ромазан Л.С., повний текст якого складено 04 листопада 2024 року, в справі за позовом ОСОБА_1 до приватно-орендного підприємства «Тернопільське», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору державний реєстратор Теребовлянської міської ради Тернопільської області ГАВДЬО Тарас Григорович, про скасування рішення про державну реєстрацію іншого речового права та зобов`язання повернути земельну ділянку,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 (далі позивачка), в інтересах якої діє адвокат Алексенко С.Л., звернулась до суду із позовом до приватно-орендного підприємства «Тернопільське» (далі ПОП «Тернопільське», відповідач, апелянт) про скасування рішення про державну реєстрацію іншого речового права та зобов`язання повернути земельну ділянку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивачки вказав, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 2.186 га, кадастровий номер :01:001:0323, яка розташована на території Дворічанської сільської ради Тернопільського (колишнього Теребовлянського) району Тернопільської області.

Вказувала, що у червні 2021 року вона дізналась про те, що 25.12.2018 між нею та ПОП «Тернопільське» було укладено договір оренди належної їй земельної ділянки строком до 25.12.2025 та здійснено державну реєстрацію іншого речового права, а саме права оренди ПОП «Тернопільське» на зазначене нерухоме майно.

Однак вона жодного договору оренди землі 25.12.2018 із відповідачем не укладала, його не підписувала, оскільки не мала наміру передавати земельну ділянку у тимчасове користування до 2025 року, а відповідач самовільно використовує належну їй земельну ділянку, порушуючи її право власності на вказане нерухоме майно.

Виходячи із наведеного позивачка просила суд:

- скасувати рішення про державну реєстрацію іншого речового права №47711467 від 10.07.2019, прийняте державним реєстратором Теребовлянської районної державної адміністрації Гавдьом Тарасом Григоровичем на підставі договору оренди землі від 25.12.2018, укладеного між ОСОБА_2 та ПОП «Тернопільське» на земельну ділянку площею 2.186 га, кадастровий номер :01:001:0323;

- зобов`язати відповідача повернути їй вказану земельну ділянку.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 29.10.2024 позов задоволено.

Скасовано рішення про державну реєстрацію іншого речового права №47711467 від 10.07.2019, прийняте державним реєстратором Теребовлянської районної державної адміністрації Гавдьом Тарасам Григоровичем на підставі договору оренди землі від 25.12.2018, укладеного між ОСОБА_2 та ПОП «Тернопільське» на земельну ділянку площею 2.186 га, кадастровий номер :01:001:0323.

Зобов`язано ПОП «Тернопільське» повернути ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2.186 га, кадастровий номер :01:001:0323, що розташована на території Дворічанської сільської ради, Теребовлянського (на даний час Тернопільського) району Тернопільської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Стягнуто із ПОП «Тернопільське» на користь ОСОБА_2 2147 (дві тисячі сто сорок сім) грн 20 коп сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить вказане вище рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вважає, що суд першої інстанції неповно та необ`єктивно з`ясував обставини справи та докази у ній, а тому воно підлягає скасуванню.

Зокрема зазначає, що між ПОП «Тернопільське» та ОСОБА_2 25.12.2018 було укладено договір оренди земельної ділянки на 7 років до 25.12.2025 на земельну ділянку площею 2.186 га, кадастровий номер :01:001:0323. Під час укладення договору із власником земельної ділянки ОСОБА_2 було погоджено всі його істотні умови, вона особисто поставила підпис на договорі, будь-яких зауважень не висунула. Договір оренди був зареєстрований 10.07.2019 державним реєстратором Теребовлянської районної державної адміністрації Тернопільської області Гавдьом Т.Г.

Вказує, що з 2018 року по даний час ОСОБА_2 отримує орендну плату від ПОП «Тернопільське», останнє сплачує податок за використання земельної ділянки позивачки.

Також апелянт вказує на пропуск позивачкою строку позовної давності, оскільки договір оренди укладено між сторонами 25.12.2018, а із даною позовною заявою позивачка звернулась до суду 01.06.2023, тобто із пропуском трирічного строку для звернення до суду для захисту своїх прав.

Крім того вважає, що апелянт обрала неналежний спосіб захисту, оскільки вимога про скасування рішення про державну реєстрацію не відновить прав позивачки, а належним способом захисту прав орендодавця є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Алексенко С.Л. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду залишити без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Зокрема зазначає, що до червня 2021 року Позивачці взагалі не було відомо про існування вищезгаданого договору оренди і лише в червні 2021 року від Відповідача Позивачка дізналася про те, що на її земельну ділянку був зареєстрований Договір оренди землі від 25.12.2018.

Також зазначає, що оскільки в період з 2011 по 2021 рік діяв договір оренди землі, укладений між Позивачкою та Відповідачем у 2011 році, то відповідно Позивачка щорічно отримувала орендну плату, належну їй згідно умов даного договору оренди землі. В подальшому, протягом 2021-2023 років Позивачка неодноразово зверталася як усно так і письмово до Відповідача з вимогами повернути належну їй земельну ділянку. Однак, станом на сьогоднішній день Відповідач спірну земельну ділянку не повернув та продовжує її використовувати у власних господарських цілях. Таким чином, на думку Позивачки, незважаючи на те, що Відповідач без належних на це підстав користується її земельною ділянкою, він зобов`язаний відшкодовувати їй завдані збитки за таке самовільне використання а тому позивачка в 2021-2022 роках отримувала від Відповідача грошові кошти як компенсацію збитків за самовільне використання належної їй земельної ділянки.

Вважає, що отримання Позивачкою компенсації за використання належної їй земельної ділянки протягом 2019-2022 років не слід інтерпретувати як факт ознайомлення та погодження Позивачкою договору оренди землі від 25.12.2018 та, відповідно, продовженням строку оренди до грудня 2025 року.

Також вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про правильність обраного позивачем способу захисту.

Вказує, що Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй Постанові від 04.10.2023 по справі №274/5660/19 (провадження № 61-4068св23) дійшов висновку про те, що вимога про скасування державної реєстрації права оренди на спірну земельну ділянку на підставі неукладеного договору оренди землі є ефективним способом захисту порушених прав позивача, причому, до правовідносин, які склалися між сторонами у справі, інститут позовної давності не застосовується.

Сторони по справі, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися та надіслали клопотання 04.03.2025 про слухання справи без їхньої участі.

У відповідності до вимог ст.ст.130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності сторін у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, ознайомившись з матеріалами справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

За приписами ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст.367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п.п.1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено наступні обставини.

Позивач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 2.186 га, кадастровий номер :01:001:0323, яка розташована на території Дворічанської сільської ради Тернопільського (колишнього Теребовлянського) району Тернопільської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 019709 від 03.05.2006.

25.12.2018 між ОСОБА_2 та ПОП «Тернопільське» укладено договір оренди належної їй земельної ділянки, згідно з яким позивачка передала в оренду відповідачу в строкове платне користування терміном на 7 років земельну ділянку площею 2.186 га, кадастровий номер :01:001:0323. За користування об`єктом оренди сторонами договору встановлена орендна плата в розмірі 3 % від вартості земельної ділянки, тобто 2360.06 грн.

Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.05.2023 у вказаному реєстрі міститься інформація про зміни іншого речового права. Зокрема, 10.07.2019 державним реєстратором відділу державної реєстрації Теребовлянської районної державної адміністрації Тернопільської області Гавдьом Тарасом Григоровичем було прийнято рішення про державну реєстрацію іншого речового права №47711467 на підставі договору оренди землі від 25.12.2018, укладеного між ОСОБА_2 та ПОП «Тернопільське» на земельну ділянку площею 2.186 га, кадастровий номер :01:001:0323, яким встановлено дату закінчення строку дії права оренди землі 25.12.2025.

Позивачка, як на підставу позову вказує те, що вона не укладала та не підписувала договору оренди землі від 25.12.2018.

Оскільки позивачка не бажала продовжувати договірні відносини із відповідачем, які у неї виникли із відповідачем ще у березні 2011 року (договору оренди землі на 10 років сторони суду не надали), вона 29.06.2021 надіслала на адресу відповідача вимогу про повернення належної їй земельної ділянки площею 2.186 га, яка залишилась без розгляду. Також вона просила надати їй другий примірник договору оренди землі від 25.12.2018, однак копію такого договору вона не одержала.

Відповідачем разом із відзивом на позов подано копію договору оренди землі, який укладено 25.12.2018 між ПОП «Тернопільське» та ОСОБА_2 , а в подальшому на виконання ухвали суду про витребування доказів від 05.09.2023 і оригінал цього договору.

Рішення про державну реєстрацію змін до іншого речового права державним реєстратором приймалось із врахуванням договору оренди землі, який укладався 25.12.2018.

Відповідно до висновку експерта, який проводив почеркознавчу експертизу №342/106/24-22 від 14.06.2024, підпис у рядку «Орендодавець» у примірнику договору оренди землі від 25.12.2018 на земельну ділянку площею 2.186 га, кадастровий номер :01:001:0323, виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що договір оренди землі від 25.12.2018 про надання в оренду земельної ділянки площею 2.186 га, кадастровий номер :01:001:0323, позивачкою не підписувався та не укладався, а на час постановлення рішення у справі земельну ділянку позивачці не повернуто. При цьому суд зазначив, що обраний позивачкою спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права.

Однак, колегія суддів з даним висновком суду не погоджується.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи колегія суддів виходить з наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Як вбачається з долученого до матеріалів справи договору оренди землі від 25.12.2018, ніби то укладеного між ОСОБА_2 та ПОП «Тернопільське» та на якому містяться підписи сторін, позивачка передала в оренду відповідачу в строкове платне користування терміном на 7 років земельну ділянку площею 2.186 га, кадастровий номер :01:001:0323. За користування об`єктом оренди сторонами договору встановлена орендна плата в розмірі 3 % від вартості земельної ділянки, тобто 2360.06 грн.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивачка вказала, що вона жодного договору оренди землі 25 грудня 2018 року із відповідачем не укладала, його не підписувала, оскільки не мала наміру передавати земельну ділянку у тимчасове користування до 2025 року, а відповідач самовільно використовує належну їй земельну ділянку, порушуючи її право власності на вказане нерухоме майно.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначений вище договір оренди ОСОБА_2 не підписувався, що підтверджується висновком експерта, який проводив почеркознавчу експертизу №342/106/24-22 від 14.06.2024, згідно з яким підпис у рядку «Орендодавець» у примірнику договору оренди землі від 25.12.2018 на земельну ділянку площею площею 2.186 га, кадастровий номер :01:001:0323, виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Однак, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша статті 210 ЦК України).

Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації (частина третя статті 640 ЦК України у редакції, чинній на час підписання договору оренди).

За змістом частини другої статті 125 ЗК України у редакції, чинній на час підписання договору оренди, право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав.

Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону (частина п`ята статті 126 ЗК України у редакції, чинній на час підписання договору оренди).

Обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України (частина перша статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV) у редакції, чинній на час підписання договору оренди).

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (частина третя статті 3 Закону №1952-IV у вказаній редакції).

Державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, договорів, укладених у порядку, встановленому законом (пункт 1 частини першої статті 19 Закону № 1952-IV у редакції, чинній на час підписання договору оренди).

Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (стаття 20 Закону № 161-XIV у редакції, чинній на час підписання договору оренди).

Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації (стаття 18 Закону № 161-XIV у вказаній редакції).

01.01.2013 набрав чинності Закон №1878-VI, згідно з яким з тексту статей 182, 640, 657, 732, 745 ЦК України виключили положення про державну реєстрацію правочинів, а із Закону № 161-XIV статті 18 і 20 про обов`язковість державної реєстрації договорів оренди землі.

Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості (пункт 9 частини першої статті 27 Закон № 1952-IV).

За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі №48/340 (пункт 6.41), від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28.01.2020 у справі №50/311-б (пункт 91), від 19.05.2020 у справі №922/4206/19 (пункт 43), від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (пункт 58), від 16.02.2021 у справі №910/2861/18 (пункт 98), від 15.06.2021 у справі №922/2416/17 (пункт 9.1), від 22.06.2021 у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 14.09.2021 у справі № 359/5719/17 (пункт 119), від 16.09.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14.12.2021 у справі №643/21744/19 (пункт 61), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 (пункт 21), від 13.07.2022 у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 86)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 152)). Тому належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача (див. близький за змістом підхід щодо інших правовідносин у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.14)).

Сама собою державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (див. п.123 постанови ВП ВС від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20).

Державна реєстрація права власності не породжує права власності, з огляду на державну реєстрацію право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту.

Пред`явлення позивачами вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права власності за відповідачем не відновить прав позивачів, які вони вважають порушеними, оскільки залишається чинною підстава набуття особою права власності.

Таким чином, позивачка, заявляючи позовні вимоги саме про скасування рішення про державну реєстрацію, обрала неналежний спосіб захисту.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі №910/10011/19).

Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, розглядаючи справу у аналогічних правовідносинах, у постанові від 19.02.2024 у справі №567/3/22 також зазначив, що позовна вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо державної реєстрації права оренди спірної земельної ділянки не є належним способом захисту порушеного права, а вимога про зобов`язання повернути позивачу спірну земельну ділянку є похідною.

Висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04.10.2023 у справі №274/5660/19, на який посилається представник позивачки у відзиві на апеляційну скаргу, не є аналогічним даній справі, оскільки у наведеній справі Верховним Судом розглядалось питання щодо вимоги про скасування державної реєстрації права оренди на спірну земельну ділянку, а не скасування рішення про державну реєстрацію, як у даній справі.

З огляду на встановлені апеляційним судом обставини та враховуючи вказані вище правові позиції Верховного Суду, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 29.10.2024 та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають новому розподілу.

Керуючись ст.ст.141, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу приватно-орендного підприємства «Тернопільське» задовольнити.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 29 жовтня 2024 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватно-орендного підприємства «Тернопільське», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору державний реєстратор Теребовлянської міської ради Тернопільської області ГАВДЬО Тарас Григорович, про скасування рішення про державну реєстрацію іншого речового права та зобов`язання повернути земельну ділянку, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь приватно-орендного підприємства «Тернопільське» () сплачений останніми судовий збір в сумі 3220.80 грн за квитанцією №2102 від 27 грудня 2024 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 березня 2025 року.

Головуючий

Судді