Провадження №22-ц/824/2906/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_2 за участю заінтересованих осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року заявник звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Свої вимоги мотивував тим, що має намір подати до суду позов до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 21 грудня 2021 року у розмірі 750 000 доларів США, у зв`язку з тим, що останні не повернули заявнику грошові кошти. При цьому за час судового розгляду відповідачі можуть відчужити належне їм майно, за рахунок якого може бути виконане рішення суду у разі задоволення позову, тим паче що ОСОБА_3 вже відчужив частину належної йому нерухомості.

У зв`язку з цим, заявник просив суд задовольнити його заяву, заборонити ОСОБА_4 вчиняти будь-які дії щодо переоформлення або відчуження нерухомого майна: садового будинку загальною площею 254,3 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , Садове товариство «Зазим`є-16»; земельної ділянки площею 0,1032 га для ведення садівництва, розташованої в м. Зазим`є Броварського району Київської області, Садове товариство «Зазим`є-16»; квартири, однокімнатної, загальною площею 145,2 кв.м., житловою площею 32,3 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ; машиномісця, загальною площею 16,3 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року заяву про забезпечення позову задоволено повністю.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, 27 вересня 2024 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржувану ухвалу вважає незаконною та такою, що ухвалена з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що суд не врахував вимоги ст. 151, ч. 9 ст. 153 ЦПК України, як і не повернув заяву про забезпечення позову, до якої позивач надав докази, що не були засвідчені належним чином. У зв`язку з цим просила оскаржувану ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

19 листопада 2024 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У судове засідання, призначене на 20 лютого 2025 року, з`явилися представник позивача та представник відповідача.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків:

За змістом ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необгрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача (аналогічний висновок міститься у п. 8.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20).

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Воно полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Заходи щодо забезпечення позову обов`язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02.02.2022 у справі № 910/16868/19).

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними з позовними вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Обрання належного, відповідного предмету спору, заходу забезпечення позову сприяє дотриманню принципу співвіднесення виду заходу до забезпечення позову з заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти збалансованості інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору та як наслідок ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 21.08.2020 у справі № 904/2357/20).

Як зазначено вище, одним із основних питань, які суд вирішує при забезпеченні позову, є питання співмірності заявленого заходу забезпечення позову як позовним вимогам, так і заявленим можливим ризикам. При цьому, зважаючи на положення ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог.

Метою забезпечення позову є виключно унеможливлення ускладнення виконання рішення суду в конкретній справі або ефективного захисту прав у конкретному випадку.

Основним доводом апеляційної скарги є те, що відповідачам не відома особа позивача, вони не позичали жодних грошових коштів у даної особи та договорів позики не підписували.

Колегія суддів зазначає, що дані обставини можуть встановлюватися виключно в ході розгляду справи по суті; на стадії розгляду заяви про забезпечення позову суд не може надавати оцінку обґрунтованості чи доведеності позовних вимог, а лише вирішує питання щодо передбачених процесуальним законом підстав для забезпечення доказів.

При вирішенні питання наявності підстав для забезпечення позову суд встановлює, чи існує спір між сторонами, чи є він реальним.

Як убачається з матеріалів справи, 11.10.2024 року ОСОБА_2 подав позовну заяву до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. Наявність та реальність спору не заперечував й представник апелянта в судовому засіданні. Таким чином, колегія суддів констатує, що спір існує, і він є реальним.

Також на даній стадії суд повинен вирішити, чи існують ризики, які мають бути забезпечені.

Як убачається з матеріалів справи, свою заяву про забезпечення позову ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що він збирається подати позов до відповідача про стягнення великої суми заборгованості. Для ефективного захисту своїх прав має бути реальна можливість виконання рішення у разі задоволення позову. Наявність необмеженої можливості у відповідача розпоряджатися своїм майном, за рахунок якого можливе виконання рішення суду, і складає той ризик, задля забезпечення від якого і подавалася така заява.

Апеляційний суд погоджується з наявністю таких ризиків, адже сама необмежена можливість відчужувати майно може поставити під сумнів можливість виконання рішення суду у разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) зазначено, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії. […] Апеляційний суд обґрунтовано прийняв до уваги, що без вжиття заходів забезпечення позову відповідачка має можливість безперешкодно відчужити спірне нерухоме майно. Водночас відсутні підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки квартира залишається в її володінні та користуванні».

Крім того, заявник посилався на те, що ОСОБА_3 вже здійснив відчуження належного йому нерухомого майна, що і підтверджує наявність ризиків.

Одним з доводів апелянта було те, що машиномісце ОСОБА_3 було відчужено ОСОБА_1 , яка також заявлена як відповідач по справі, відтак таке відчуження не свідчить про наміри ухилитися від відповідальності. Водночас заявник надав до суду Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, з якої вбачається відчуження ОСОБА_3 не тільки вказаного машиномісця, але й іншої нерухомості третім особам, що додатково обґрунтовує наявність тих ризиків, про які йшлося вище.

Також апелянт посилається на ряд процедурних недоліків поданої заяви, зокрема вказує, що заява про забезпечення позову не містила зокрема поштового індексу заявника, відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету, у тому числі представника Заявника адвоката Замковенка Миколи Івановича, який зобов`язаний мати відповідний електронний кабінет в ЄСITC. Окрім того, у заяві про забезпечення позову до подачі позовної заяви відсутні відомості про ціну позову, а лише відомості про нібито надані грошові кошти.

Відповідно ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення виключно у разі, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що апелянт не вказав, яким чином зазначені порушення вплинули на суть оскаржуваного рішення.

У судовому засіданні адвокат звернув увагу на те, що заява підписана представником ОСОБА_2 - адвокатом Замковенком М.

До заяви було долучено договір ОСОБА_2 з адвокатським об`єднанням «Замковенко та партнери» в особі керуючого партнера Замковенка М.І. Також було надано свідоцтво про здійснення адвокатської діяльності на ім`я Замковенко М.І., однак ордер, долучений до заяви, виданий АО «Замковенко та партнери» на ім`я адвоката Замковенка О.М.

Представник апелянта зазначає, що це свідчить про відсутність повноважень підписанта заяви представляти інтереси ОСОБА_2 .

Дані твердження не можуть бути прийняті судом.

Суд звертає увагу на те, що договір про надання правової допомоги №16/09/2024 від 16.09.2024 року укладений саме з адвокатським об`єднанням, а не з адвокатом, який здійснює індивідуальну адвокатську діяльність.

Крім того, в ході розгляду справи адвокат Замковенко М.І. документально підтвердив наявність у нього повноважень на підставі договору №16/09/2024 від 16.09.2024 року представляти інтереси ОСОБА_2 .

За таких умов, твердження представника апелянта про відсутність повноважень у підписанта заяви не відповідає обставинам справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько