ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Бутенко С.Б., Лобова О.А.

при секретарі Коротун І.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 01 квітня 2024 року, ухвалене суддею Материнко М.О., повний текст рішення складено 05 квітня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

15.12.2022 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти за договором позики від 15.12.2021 у сумі 35 000 доларів США, що є сумою боргу, та 35 000 доларів США - сума штрафу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 15.12.2021 між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 валютні цінності у розмірі 35 000,00 доларів США зі строком повного погашення боргу не пізніше 15.06.2022. Строк повернення боргу за договором позики закінчився більше 5-ми місяців тому. Позичальник свої зобов`язання у зазначений строк не виконала, суму боргу у розмірі 35 000,00 доларів США не повернула, що і змусило його звернутись до суду з відповідною позовною заявою.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 01 квітня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 15 грудня 2021 року у сумі 34 000 доларів США, в рахунок погашення основної суми боргу.

В іншій частині позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 12433,43 грн за подачу позову до суду.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем підтверджено належними і допустимими доказами, що між ним та відповідачем було укладено договір позики, отримання грошових коштів відповідачем, погодження сторонами усіх істотних умов договору позики. Факт отримання грошових коштів при розгляді справи відповідачем ОСОБА_2 не оспорювався. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Крім того, судом першої інстанції враховано, що представником ОСОБА_2 адвокатом Марисюк О.Д. зазначено та не заперечувалося позивачем, що відповідач ОСОБА_2 частково сплатила заборгованість за договором позики у розмірі 1000 доларів США, що підтверджується розпискою про отримання ОСОБА_1 коштів від 03.02.2022, тобто до подачі позову до суду та до часу, визначеного договором як остання дата повернення коштів (15.06.2022). Отже, загальна сума заборгованості за договором позики від 15.12.2021 на час подачі позову до суду складає 34 000 доларів США. З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов в частині стягнення основної суми боргу підлягає частковому задоволенню, а саме, слід стягнути на користь позивача ОСОБА_1 залишок несплаченого боргу згідно розписки від 15.12.2021 у розмірі 34 000 доларів США.

Крім того, суд першої інстанції встановив, що позивач фактично просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 15.06.2022 по час ухвалення рішення у справі, тобто, у період дії в Україні воєнного стану, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають з врахуванням внесених Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 змін до Цивільного кодексу України щодо сплати штрафу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що розписка від 03.02.2022 про отримання ОСОБА_2 коштів у розмірі 1000 доларів США підтверджує часткову сплату заборгованості за договором позики. Вважає, що вказана розписка не підтверджує сплату заборгованості за договором позики від 15.12.2021, а підтверджує лише факт сплати відсотків за користування позикою.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції 10.03.2025 не з`явилися сторони, вони належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки про виклик до суду засобами поштового зв`язку (а.с. 97, 98). Поштові відправлення повернуто апеляційному суду без вручення із зазначенням причини «адресат відсутній за вказаною адресою», що є днем вручення судової повістки на підставі ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Додатково інформація про дату, час та місце розгляду справи доступна на сайті «Судова влада». Учасники справи мали процесуальний час для надання суду обґрунтування власних позицій. Учасники справи про судове засідання повідомлені завчасно, в справі наявні достатні матеріали для прийняття рішення, підстав для відкладення розгляду справи не встановлено. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 15.12.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 кошти у розмірі 35 000 доларів США зі строком повного погашення боргу не пізніше 15.06.2022 (а.с.13).

Пунктом 4 вказаного договору визначено, що договір вважається виконаним позичальником лише після отримання ним від позикодавця відповідної розписки. У разі порушення позичальником будь-якого зобов`язання за договором, він зобов`язується сплатити на користь позикодавця штраф розміром сто процентів від суми, визначеної в пункті 1 договору.

03.02.2022 ОСОБА_1 власноруч написав розписку ОСОБА_2 про отримання від останньої 1000 доларів США по договору позики від 15.12.2021 (а.с. 19).

За результатами розгляду справи по суті пред`явлених позовних вимог, суд першої інстанції визнав, що грошове зобов`язання відповідача ОСОБА_2 перед позивачем ОСОБА_1 підтверджується розпискою від 15.12.2021, яка підписана сторонами, що відповідає вимогам простої письмової форми, якою оформлена укладена між сторонами угода згідно ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України.

Факт отримання грошових коштів при розгляді справи відповідачем не оспорювався. Оцінюючи подані докази в сукупності суд першої інстанції визнав, що позивачем надано докази, що підтверджують укладення договору позики, отримання грошових коштів відповідачем, погодження сторонами всіх істотних умов договору позики.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

При цьому, судом першої інстанції враховано правові висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 12.11.2020 у справі №154/3443/18.

Крім того, судом першої інстанції враховано, що представником ОСОБА_2 адвокатом Марисюк О.Д. зазначено та не заперечувалося позивачем, що відповідач ОСОБА_2 частково сплатила заборгованість за договором позики у розмірі 1000 доларів США, що підтверджується розпискою про отримання ОСОБА_1 коштів від 03.02.2022, тобто до подачі позову до суду та до часу, визначеного договором як остання дата повернення коштів (15.06.2022).

Отже, загальна сума заборгованості за договором позики від 15.12.2021 на час подачі позову до суду складала 34 000 доларів США.

Таким чином доводи позивача, що 1000 доларів США пішли на зарахування процентів за користування грошовими коштами, визнано судом першої інстанції необґрунтованими.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов в частині стягнення основної суми боргу підлягає частковому задоволенню, а саме слід стягнути на користь позивача ОСОБА_1 залишок несплаченого боргу згідно розписки від 15.12.2021 в сумі 34 000 доларів США.

Відмовляючи в іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції зазначив наступне.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках та в порядку, встановлених законом.

При цьому, судом першої інстанції враховано правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16, згідно яких визначено, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання грошових зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому, з огляду на положення ч.1 ст. 1046 ЦК України, а також частини 1 ст. 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Зазначена правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Положенням ч. 2 ст.625 ЦК України передбачено, що у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 р. було внесено зміни до Цивільного кодексу України, а саме, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., № 40-44, ст. 356) доповнено, зокрема, пунктом 18 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Предметом даного спору є стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 боргу за договором позики у розмірі 35 000 доларів США та штрафу у розмірі 35 000 доларів США.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)у строк та в порядку, що встановлений договором.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі №6-63цс13, від 02.07.2014 у справі №6-79цс14, від 13.12.2017 у справі №6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно зі статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця), згідно зі статтею 545 ЦК України, свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Згідно матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог надав оригінал договору позики від 15.12.2021 (а.с. 13). Факт укладення договору позики відповідачем ОСОБА_2 не оспорювався.

З врахуванням викладеного вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що позивачем надано докази, що підтверджують укладення договору позики, отримання грошових коштів відповідачем, погодження сторонами всіх істотних умов договору позики.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про зарахування до загальної суми боргу 1000 доларів США, які повернуті ОСОБА_2 ОСОБА_1 згідно розписки від 03.02.2022, за змістом якої ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 за договором позики від 15.12. 2021 року грошові кошти у розмірі 1000 доларів США (а.с. 19). У вказаній розписці, написаній власноручно ОСОБА_1 , чітко зазначено, що гроші у розмірі 1000 доларів США отримані за договором позики від 15.12.2021, про отримання відсотків у вигляді 1000 доларів США за користування позикою в ній не йдеться.

Доводи апеляційної скарги про те, що вказана розписка не підтверджує сплату заборгованості за договором позики від 15.12.2021, а підтверджує лише факт сплати відсотків за користування позикою, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки умовами договору позики від 15.12.2021 не передбачено умови щодо сплати відсотків позичальником. Крім того, згідно розписки від 03.02.2022 вбачається, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 за договором позики від 15.12.2021 грошові кошти у розмірі 1000 доларів США, тобто вказаний розмір грошових коштів було повернуто саме на виконання умов договору позики від 15.12.2021, застереження про те, що вказані кошти сплачено в рахунок сплати відсотків, розписка від 03.02.2022 не містить.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що апеляційна скарга не містить доводів щодо підстав для скасування рішення суду в частині вирішення позовних вимог про відмову у стягненні зі ОСОБА_2 штрафу у розмірі 35 000 доларів США, тому суд апеляційної інстанції на підставі ст. 367 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 01 квітня 2024 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Якщо розгляд справи здійснювався у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, то касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 березня 2025 року.

СУДДІ: А. І. Дорош С. Б. Бутенко О. А. Лобов