провадження № 22-ц/824/3794/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Валько Ігорем Вікторовичем на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 17 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про зняття арешту,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Валько І.В. звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання бездіяльності протиправною та зняття арешту, у якому просив суд:

визнати протиправною бездіяльність Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що полягає у не скасуванні обтяження у вигляді арешту майна ОСОБА_1 , а саме: арешту на невизначене майно, все нерухоме майно, що накладений відділом державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві згідно з постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони та його відчуження ВП НОМЕР_1 від 21 листопада 2012 року у виконавчому провадженні НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого напису від 31 жовтня 2012 року №9152, виданого нотаріусом Київського міського нотаріального округу на користь ПАТ «Укрсоцбанк»;

скасувати арешт майна ОСОБА_1 , а саме арешт на невизначене майно, все нерухоме майно, що накладений відділом державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві згідно з постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони та його відчуження ВП НОМЕР_1 від 21 листопада 2012 року у виконавчому провадженні НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого напису від 31 жовтня 2012 року №9152, виданого нотаріусом Київського міського нотаріального округу на користь ПАТ «Укрсоцбанк».

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17 вересня 2024 року відмовлено у відкритті провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про зняття арешту.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Валько Ігор Вікторович, 30 жовтня 2024 року через систему Електронний суд подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 17 вересня 2024 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що 17 грудня 2007 року між позивачем та АКБСР «Укрсоцбанк» було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/4835 та в забезпечення - Договір іпотеки №0210/4116, за яким ОСОБА_1 було передано в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» свою квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

31 жовтня 2012 року нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. за заявою банку було видано виконавчий напис №9152, за яким вирішено звернути стягнення на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 ..

21 листопада 2012 року за виконавчим написом Солом`янським РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Київ відкрито виконавче провадження НОМЕР_1, в якому накладено арешт на «невизначене майно, все нерухоме майно» ОСОБА_1 . Останній виконавчий напис виконав, кредит погасив, однак відповідач не скасовує арешт в позасудовому порядку.

Вважає, що при постановленні оскаржуваної ухвали місцевий суд безпідставно посилався на норми ст. 447 ЦПК України, частини першої-другої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», на постанову Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №369/3757/20.

Застосування цих норм в даному випадку неможливе, адже арешт накладено під час виконання виконавчого напису нотаріуса, а не рішення суду. В такому випадку застосування порядку оскарження дій/бездіяльності виконавця в порядку розділу VII не передбачене.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Валько Ігорем Вікторовичем на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 17 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про зняття арешту, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 грудня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Валько Ігор Вікторович вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань від них не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасника справи, який прибув у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції вважав, що позивач як боржник у виконавчому провадженні не може звертатися до суду з позовом про зняття арешту з майна, оскільки законом передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. З позовом про зняття арешту до суду можуть звертатись інші особи, які є власниками майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, що передбачено статтею 59 Законом України «Про виконавче провадження». Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з нижченаведених мотивів.

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Його визначено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (п. 24 рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви №29458/04 та №29465/04).

Правова конструкція «суд, встановлений законом» стосується ще й таких аспектів, як механізм правового регулювання у сфері судоустрою та правомірність діяльності суду у процесі здійснення своїх повноважень.

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ вважають здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Також у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена належним судом, тобто судом, встановленим законом.

Судова практика ЄСПЛ право на розгляд справи тлумачить як право особи звернутися до суду, так і право на розгляд та вирішена її справи судом.

Перешкоди в доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби на час звернення зі скаргою до суду врегульований у статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина друга статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

Тобто, юрисдикція спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби залежить від типу виконавчого документа, на підставі якого було відкрите виконавче провадження, а також суб`єктів їх видання.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинених під час виконання судового рішення, ухваленого у цивільній справі, визначений розділом VII ЦПК України

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до статті 447 ЦПК України судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Предметом спору в даній справі є, зокрема, бездіяльність Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що полягає у не скасуванні обтяження у вигляді арешту майна ОСОБА_1 , а саме: арешту на невизначене майно, все нерухоме майно, що накладений відділом державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві згідно з постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони та його відчуження ВП НОМЕР_1 від 21 листопада 2012 року у виконавчому провадженні НОМЕР_1.

Тобто арешт на майно позивача накладений у виконавчому провадженні при примусовому виконанні не судового рішення, а виконавчого напису №9152, виданого 31 жовтня 2012 року нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Тому помилковими є висновки суду першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали, що позивач має оскаржувати рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Таким чином, спір, який виник між позивачем та органом державної виконавчої служби (у тому числі із її посадовими і службовими особами), з приводу зняття арешту з нерухомого майна має розглядатися судами загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства.

Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі №658/715/16-ц.

Однак, на наведене суд першої інстанції уваги не звернув, унаслідок чого прийшов до помилкового висновку про відмову у відкритті провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що оскаржувана ухвала постановлена без додержання норм процесуального права, оскільки висновок суду першої інстанції є помилковим та таким, що не ґрунтується на вимогах процесуального закону.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Валько Ігорем Вікторовичем - задовольнити.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 17 вересня 2024 року - скасувати, направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 10 березня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова