Справа № 752/2695/24
Провадження № 2/172/297/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.03.2025 року Васильківський районний суд Дніпропетровської області в складі: головуючого судді - Битяка І.Г.

за участю секретаря судового засідання - Глушко О.М.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в сел. Васильківка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: служба у справах дітей та сім?ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, -

В С Т А Н О В И В

До суду на підставі ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 05.02.2024 року надійшла вищевказана позовна заява за підсудністю. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що з відповідачем перебуває у шлюбі зареєстрованому 02 вересня 2017 року Оболонським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1510. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - ОСОБА_4 , 2020 року народження. Протягом останніх двох років спільне життя з відповідачкою не склалося оскільки у них різні погляди на сімейні відносини, цінності, права та обов`язки подружжя. З 11.03.2022 року сторони фактично проживають окремо, так як дружина з донькою виїхала за межі України, у травні 2023 року вони повернулися в Україну і він з дружною намагалися примиритися та зберегти сім`ю, однак результатів це не дало і у серпні 2023 року дружина зібрала речі і пішла з дому, донька залишилася проживати з ним. Наразі дружина участі у вихованні та утриманні дитини не бере. Також після повернення додому з-за кордону, дружина повідомила, що у неї склалися нові відносини з іншим чоловіком, вона має інше коло друзів і наміру відновлювати сімейні стосунки не має. Крім цього, дружина поводилася відсторонено, у неї були перепади настрою, що негативно впливало на доньку. Наразі дружина перебуває за межами України. Таким чином, він на теперішній час матеріально утримує доньку, офіційно працевлаштований, проживає в орендованій квартирі, яка обладнана меблями та побутовою технічкою, окремою дитячою кімнатою, дитина забезпечена необхідним одягом, продуктами харчування, також дитина ходить до приватного дитячого садочку, за який він сплачує кошти. Просить суд розірвати шлюб з відповідачкою, визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , 2020 року народження разом з батьком, встановити факт самостійного виховання та утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 батьком ОСОБА_1 .

Ухвалою від 06.05.2025 року провадження у справі відкрито та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивач та його представник позовні вимоги підтримали, позов просили задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідачки ОСОБА_5 надав суду заяву про розгляд справи у відсутність відповідачки та її представника, позовні вимоги визнає у повному обсязі.

Третя особа надала суду висновок Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком.

Вислухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи суд приходить до такого.

Згідно зі ст. 112 Сімейного Кодексу України - суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі зареєстрованому 02 вересня 2017 року Оболонським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1510.

Від шлюбу мають неповнолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На даний час подружжя фактично припинило шлюбні відносини, жодна із сторін не прагне до збереження сім`ї та шлюбу, тому суд вважає, що розірвання шлюбу відповідає інтересам обох сторін, оскільки його збереження суперечило б вимогам ст. 56 СК України, якою заборонено примушування до шлюбних відносин чи їх збереження та порушувало б права сторін на особисте життя.

Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини суд зазначає таке.

Відповідно до договору оренди житлового приміщення від 27.10.2023 року ОСОБА_1 орендує квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ОСОБА_1 у квартирі проживає ОСОБА_6 .

З договору про надання освітніх послуг від 29.06.2023 року, укладеного між ОСОБА_1 та Приватним дошкільним навчальним закладом «Малюк Арістотель» в особі ФОП ОСОБА_7 вбачається, що цей договір укладений в інтересах неповнолітньої ОСОБА_8 , 2020 року народження.

Відповідно до висновку психологічного обстеження ОСОБА_8 , 2020 року народження, що проведене акредитованим когнітивно-поведінковим терапевтом ОСОБА_9 у результаті зібраного анамнезу та психологічного дослідження у ОСОБА_4 було виявлено ознаки втрати психоемоційного зв`язку із її матір`ю ОСОБА_3 . Рекомендовано згідно з отриманими даними щодо психоемоційного стану дитини, підвищеного рівня її тривожності і напруження, негативних емоцій пов`язаних з образом матері, продовжувати психологічні сесії з ОСОБА_1 та спостереженням за по віденкою та психоемоційним розвитком дитини.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ст. 51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого законом.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Проте, поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17-ц (провадження № 61-13405св18), 30 січня 2019 року у справі № 326/371/17-ц (провадження № 61-37088св18), 27 лютого 2019 року у справі № 569/12875/16-ц (провадження № 61-41476св18), 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18-ц (провадження № 61-2018св19).

Разом з тим, відповідно до правового висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеного у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21), закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема, у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрито з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема, шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18-ц (провадження № 61-2018св19).

Судом встановлено, що неповнолітня ОСОБА_6 , 2020 року народження проживає разом з батьком. Відповідачка як матір жодних заперечень проти проживання дитини з батьком не має.

Тобто, з викладеного вбачається, що між сторонами відсутній спір про право як на час пред`явлення позову, так і на час розгляду справи судом, відповідачка не заперечує проти проживання дитини з батьком.

Враховуючи викладене суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки між батьком та матір`ю дитини, які проживають окремо, відсутній спір про це.

Щодо позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 141 СК України батьки мають рівні обов`язки щодо виховання та утримання дітей, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою або шлюб між ними розірвано, а також незалежно від того, чи проживають батько чи мати разом з дітьми або окремо від дитини.

Згідно з ч. 4 ст. 155 цього Кодексу ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця.

Згідно із ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Встановлення факту самостійного виховання неповнолітніх дітей можливе в ході вирішення питання про позбавлення одного з батьків батьківських прав та встановлення обставин невиконання одним з батьків батьківських обов`язків.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Верховний Суд України у листі від 1 січня 2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» звертав увагу судів, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Судом зазначається, що доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватися за домовленістю батьків дитини, (враховуючи, що відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог) в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, оскільки існує загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Суд зауважує, що позивачем у позовній заяві не зазначено мету необхідності встановлення факту самостійного виховання та утримання доньки, як не надано суду і доказів на підтвердження порушення його особистих прав, які б підлягали захисту у судовому порядку в обраний ним спосіб.

Таким чином, підстав для задоволення позову в цій частині також немає, у зв`язку з чим позовні вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини задоволенню не підлягають.

Щодо розподілу судових витрат між сторонами суд зазначає таке.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, то з відповідача на його користь слід стягнути судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, ст.ст. 110-113, 115, 141, 160, 161 СК України, ст. 29 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 141, 211, 247, 259, 263, 279 ЦПК України, -

У Х В А Л И В

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: служба у справах дітей та сім?ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини - задовольнити частково.

2. Розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 02 вересня 2017 року Оболонським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1510, які мають неповнолітню дитину - ОСОБА_4 , 2020 року народження.

3. Після розірвання шлюбу відповідачці прізвище залишити « ОСОБА_2 ».

4. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви до суду в сумі 1211,20 грн.

5. Копію рішення суду, після набрання ним законної сили, надіслати до Васильківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Синельниківському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

6. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Васильківський районний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 12.03.2025 року.

Суддя І.Г. Битяк