Номер провадження: 22-ц/813/1349/25
Справа № 522/535/24
Головуючий у першій інстанції Абухіна Р.Д.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Погорєлової С.О., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_3 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

Позов обґрунтований тим, що позивач та відповідач з 07.10.1995 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.10.2021 року. У шлюбі у них народились діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу діти проживають разом з позивачем. Батько дітей не бере участі в житті дітей, зв`язок останнім часом не підтримує, до дітей не приїжджає.

Як вказувала позивач, хоча батько надає дітям кошти у розмірі 6000 гривень на дитину, однак, враховуючи вік дітей, їх активний спосіб життя, цих коштів недостатньо. При цьому самостійно позивач не в змозі забезпечити дітям належний рівень життя, що необхідний для їхнього фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку Разом з тим, як було відомо позивачу, відповідач підписав контракт з крюінговою компанією, працював на посаді другого механіка та мав оклад 6500 доларів. Наразі позивач не підтримує зв`язок з відповідачем, тому їй достеменно не відомо, чи працює він на минулому місці роботи.

Враховуючи високий рівень доходу, позивач просила суд стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 30 000 гривень на кожну дитину щомісячно, починаючи стягнення з дати подання позову і до повноліття дітей. На думку позивача, таким чином буде забезпечена рівність сторін при несенні обов`язку щодо утримання дітей.

На даний позов у суді першої інстанції відповідач надав відзив, згідно якого він не погоджувався з доводами позивача, оскілки такі не підтвердженні жодними доказами, а вказаний розмір аліментів позивачем ніяк не обґрунтований, між тим сторони мають рівні обов`язки щодо утримання дітей, однак позивачем не доведено, що вона щомісячно витрачає на дітей 60000 гривень. Разом з тим, відповідач наголосив, що він не знімає з себе відповідальності щодо утримання дітей та постійно турбується про них в міру своїх можливостей та доходів, у зв`язку з чим частково погодився з позовом та просив суд стягнути з нього аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у сумі 3196 гривень на кожну дитину щомісячно, до повноліття дітей, що відповідає рекомендованому Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік» прожитковому мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі у розмірі 6000 гривень щомісячно з 11.01.2024 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі у розмірі 6000 гривень щомісячно з 11.01.2024 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 . У задоволені решти вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що відповідач має можливість та спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі заявленому позивачем до стягнення 30000 гривень щомісячно на кожну дитину. Разом з тим, суд першої інстанції вказав, що враховуючи, що батьки зобов`язані у рівній мірі забезпечувати дитину усім необхідним, та визнання відповідачем позову у розмірі 3196 гривень, суд вважає, що обґрунтованим буде визначити суму аліментів на утримання дитини у розмірі 6000 гривень щомісячно на кожну дитину, що буде об`єктивним, необхідним, достатнім та справедливим розміром стягнення аліментів.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково та стягувати з відповідача на користь позивача на утримання доньок аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 3196 гривень щомісячно на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

На думку скаржника оскаржуване рішення є необґрунтованим та таким, що не узгоджується з матеріалами справи, оскільки при розгляді справи в суді першої інстанції ОСОБА_3 не надала підтвердження доходів відповідача, в справі відсутні жодні належні та допустимі докази щодо його щомісячного доходу та платоспроможності;причин неспроможності надати такі докази позивачем наведено не було. Судом першої інстанції не обґрунтовано стягнуто розмір аліментів у 6000 гривень на кожну дитину, тому що вказане стягнення не підтверджується жодною обставиною у справі. Посилання ОСОБА_3 на те, що відповідач надсилає дітям регулярно кошти у розмірі 6000 гривень на дитину не є дійсним та не підтверджено жодним доказом при розгляді справи. Тому, на думку відповідача (апелянта), рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2024 року ґрунтується на припущеннях. Також, відповідач (апелянт) зазначає, що він утримує та бажає й надалі утримувати своїх доньок та забезпечувати їх усім необхідним у силу своїх фінансових можливостей, тому він визнає частково позов у розмірі 3196 гривень аліментів щомісячно на кожну дитину, що є рекомендованим розміром аліментів на дитину відповідного віку згідно зЗаконом України «Про державний бюджет України на 2024 рік». На думку відповідача (апелянта), такий розмір стягнутих аліментів є справедливим, достатнім та таким, що враховує як інтереси дітей, так і платника аліментів.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 04.03.2025 року на 16:00 год. учасники справи не з`явилися, про причини неявки апеляційний суд в установленому порядку не повідомили, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відео-конференції не виявили та заяв про відкладення судового засідання не подавали.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки поважність причин неучасті в судовому засіданні 04.03.2025 року на 16:00 год. учасників справи судом апеляційної інстанції не встановлена, скаржник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності сторін та їхніх представників при таких обставинах не є порушенням прав осіб, які не з`явилися до судового засідання, щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

Крім того, слід звернути увагу, що справа перебуває на розгляді в судах з січня 2024 року, а в апеляційному суді з травня 2024 року, тобто з перевищенням строків передбачених ст. ст. 210, 371 ЦПК України.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що знаходяться в матеріалах справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції повністю відповідає.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що 07.10.1995 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб.

У шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.10.2021 року у справі №522/15638/21 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Діти проживають разом з позивачем, що не заперечується відповідачем.

Відповідач визнав позовні вимоги частково та згодний сплачувати аліменти у сумі 3196 гривень щомісяця на кожну дитину.

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Як вбачається зі ст. 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року (далі Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями ст. 27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Вказані положення кореспондуються з приписами ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року № 2402-III.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», Заява № 31111/04, § 54).Частиною 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно змісту ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти.

У ч.ч. 1 - 3 ст. 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до положень ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Статтею 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, щоза відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено, що у 2024 році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років складає з 1 січня 2024 року - 3196 гривень.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що одним із основних прав дитини є право на утримання.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

За загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження № 61-22317св19), від 16 червня 2021 року, справа №643/11949/19 (провадження №61-2698св21), зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.

Також, у постанові від 25 вересня 2019 року у справі №755/14148/18 (провадження № 61-11325св19) Верховний Суд зробив висновок про те, що «факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що судами при визначенні розміру аліментів не враховано його матеріальне становище є необґрунтованими, оскільки суди попередніх інстанцій при ухваленні рішення про стягнення аліментів, керувались інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення.

При цьому, доказів того, що у відповідача немає можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі відповідачем не надано».

Колегія суддів також звертає увагу, що згідно положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з положеннями ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Матеріалами справи підтверджено, що сторони мають спільних неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які після розірвання шлюбу між сторонами проживають разом з матір`ю (позивачем).

Також судом встановлено, що сторони не можуть дійти згоди щодо порядку участі відповідача в матеріальному утриманні їхніх спільних дітей, тобто між ними існує спір з цього питання. Тому, суд дійшов правильного висновку про необхідність стягнення із відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

На підтвердження своїх вимог позивач вказала, що відповідач мав контракт з крюінговою компанією, працював на посаді другого механіка та мав оклад 6500 доларів, однак доказів з даного приводу суду не надала. Також позивач не надала відомостей щодо своїх доходів та/або відомостей щодо матеріальних потреб дітей.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідач є особою працездатного віку, частково визнав позов та не заперечував проти стягнення з нього аліментів в розмірі 3196 гривень на кожну дитину щомісячно, посилаючись на свій майновий стан. Проте, стороною відповідача на спростування доводів позовної заяви не надано жодних доказів щодо матеріального стану відповідача, його неможливості сплачувати аліменти у розмірі, який просила позивач за станом здоров`я, перебування на його утриманні інших осіб, тощо.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не заперечує свого обов`язку утримувати доньок, та враховуючи потреби дітей для забезпечення їх гармонійного розвитку, беручи до уваги рівність батьків по утриманню дітей, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача аліментів у розмірі 6000 гривень на кожну дитину щомісяця, починаючи від дня пред`явлення позову та до досягнення дітьми повноліття.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується повністю та стверджує, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи й надав належну правову оцінку, правильно застосовавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини і під час розгляду справи не допустивши порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Твердження відповідача (апелянта), що позивач не надала до суду доказів щодо платоспроможності відповідача, та судом першої інстанції не обґрунтовано стягнуто аліменти у розмірі 6000 гривень, оскільки вказане стягнення не підтверджується жодною обставиною у справі, тобто рішення суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях, колегія суддів відхиляє та наголошує, що при вирішенні справ про стягнення аліментів суд в першу чергу враховує інтереси самої дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина має тоді, коли утримується обома батьками та отримує надійне стабільне матеріальне утримання як з боку матері, так і з боку батька.

При цьому, колегія суддів відмічає, що виховування дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, у зв`язку з чим певним чином з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини, таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного.

Визначений судом розмір аліментів у розмірі 6000 гривень на кожну дитину буде в повній мірі забезпечувати повноцінний розвиток доньок сторін, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є не обґрунтованими.

Слід зазначити, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Щодо посилання відповідача (апелянта), щовін визнає частково позов у розмірі 3196 гривень аліментів щомісячно на кожну дитину, що є рекомендованим розміром аліментів на дитину відповідного віку та майнового стану відповідача, то апеляційний суд зауважує наступне.

Закріплений на законодавчому рівні мінімальний розмір аліментів не виконує обмежувальну функцію при визначенні розміру аліментів, який цей мінімум перевищує.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.

Разом з цим, відповідач є особою працездатного віку і виказує готовність сплачувати аліменти у розмірі 3 196 грн щомісячно на кожну дитину, а всього разом 6 392 грн, що свідчить про існування у відповідача певного розміру доходу, однак доказів про фактичний розмір та джерело свого доходу за рахунок якого відповідач задовольняє власні життєві потреби і має намір сплачувати аліменти у розмірі 6392 грн, який сам вважає для себе прийнятним, відповідачем не надано, що перешкоджає апеляційному суду перевірити доводи апеляційної скарги щодо неможливості надання відповідачем матеріальної допомоги на утримання дітей у розмірі по 6 000 грн на кожну дитину, який визначений районним судом з огляду на повідомлені позивачкою відомості про отримання нею від відповідача в добровільному порядку допомоги на кожну дитину саме в такому розмірі (по 6 000 грн на кожну дитину) та що відповідач працював за контрактом на посаді другого механіка та мав оклад в іноземній валюті (доларах США). При цьому позивач зверталась з відповідними запитами до Державної служби морського внутрішнього водного транспорту та судноплавства України щодо отримання інформації про укладеного контракту між іноземним судновласником та відповідачем, а також з відповідним запитом до банківської установи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

Заперечуючи проти заявлених вимог через неспроможність здійснювати виплати аліментів у заявленому розмірі, відповідач разом з тим не надав дійсні відомості про місце роботи та розрахунок свого дійсного щорічного доходу, що свідчить про ухилення відповідача від надання належних та достовірних доказів щодо свого доходу і таким чином не надає апеляційному суду оцінити обґрунтованість та розумність того розміру аліментів, який визначений судом, але проти якого заперечує апелянт, а також перевірити дотримання балансу інтересів дітей та платника аліментів.

Слід звернути увагу, що згідно з практикою Верховного Суду, інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд відхиляє відповідні доводи скарги.

Колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити, що у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів - їх розмір може бути зменшено або збільшено за рішенням суду (ч. 1 ст. 192 СК України).

Отже, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду попередньої інстанції. Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено: 11.03.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

Є.С. Сєвєрова