справа № 754/6127/22 головуючий у суді І інстанції Галась І.А.
провадження № 22-ц/824/3391/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 25 вересня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни, стягувач - ОСОБА_2 ,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Деснянського районного суду міста Києва зі скаргою на дії/бездіяльність приватного виконавця, у якій просила суд:

визнати протиправною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О., яка полягає в непереданні у межах виконавчого провадження НОМЕР_1 на реалізацію арештованого майна боржника ОСОБА_2 , а саме 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , шляхом проведення електронних аукціонів;

зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О. вчинити дії щодо передання на реалізацію майна, що належить ОСОБА_2 , а саме 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 .

Скаргу мотивовано тим, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О. перебуває виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа від 08 березня 2023 року №754/6127/22, виданого Деснянським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 488 467,51 грн.

20 березня 2023 року приватний виконавець винесла постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1, а також постанову про арешт майна у виконавчому провадженні НОМЕР_1, якою накладено арешт на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , яка належить боржнику ОСОБА_2

28 червня 2023 року приватний виконавець винесла постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, якою описано та накладено арешт на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 .

10 липня 2023 року представник стягувана адвокат Юхименко Ю.Ю. подав приватному виконавцю Лановенко Л.О. заяву про винесення постанови про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для проведення оцінки майна, а саме 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , та передання квартири на реалізацію.

Приватний виконавець Лановенко Л.О. направила у відповідь повідомлення про те, що 20 березня 2023 року вона надіслала запит до Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації з вимогою про надання дозволу на примусову реалізацію нерухомого майна боржника, а саме 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , в якій зареєстрована неповнолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З відповіді, отриманої від Служби у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, приватному виконавцю дозволу на реалізацію зазначеної квартири надано не було.

Згідно з листом Київського міського бюро, власниками квартири АДРЕСА_1 , в рівних частках є ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Малолітній ОСОБА_3 має право на користування часткою права власності своїх батьків, а саме ОСОБА_5 , якій належить 1/4 частка квартири.

Стягувач вважає, що реалізація 1/4 частки квартири, яка належить боржнику ОСОБА_2 в межах виконавчого провадження ВП НОМЕР_1 не звужує майнові права дитини та не обмежує його інтереси щодо користування на 1/4 частку, яка належить його матері.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 10 серпня 2023 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року, було відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії/бездіяльність приватного виконавця.

Постановою Верховного суду від 22 травня 2024 року ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 10 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року було скасовано, а справу передано для розгляду до суду першої інстанції.

Передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд вказав, що суди першої та апеляційної інстанцій не спростували, не встановили дату реєстрації місця проживання малолітнього ОСОБА_3 у спірній квартирі (що може вплинути на оцінку добросовісності дій боржника, інших співвласників, спрямованих на унеможливлення чи ускладнення виконання судового рішення). Крім того, боржник ОСОБА_2 , який є стороною виконавчого провадження, як заінтересована особа до участі у справі не був залучений, що свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки такими діями суд позбавив вказану особу можливості користуватися процесуальними правами, передбаченими статтею 43 ЦПК України, що, у свою чергу, не сприяло всебічному і повному з`ясуванню дійсних обставин справи за скаргою на дії/бездіяльність приватного виконавця, що входить до повноважень суду першої інстанції.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 25 вересня 2024 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни, стягувач - ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано неправомірною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни яка полягає у не переданні в межах виконавчого провадження НОМЕР_1 на реалізацію арештованого майна боржника ОСОБА_2 , а саме 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , шляхом проведення електронних торгів.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмила Олегівна 17 жовтня 2024 року засобами поштового зв`язку подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 25 вересня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог скарги.

Вказала, що 03 червня 2023 року до офісу приватного виконавця надійшов лист від Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про розгляд запиту приватного виконавця, в якому повідомлено, що реалізація 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 призведе до порушення житлових прав малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право користування на яке мають діти, надається органом опіки та піклування лише у разі гарантування та збереження охоронюваних законом інтересів дитини.

Відповідно до абзацу сьомого пункту 3 розділу II Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 червня 2016 року №2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за №1301/29431, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду (в електронній або паперовий формі).

У разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (пункт 28 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень).

Таким чином, приватний виконавець при примусовому виконанні виконавчого листа №754/6127/22 виданого 08 березня 2023 року Деснянським районним судом м. Києва, діяла виключно на підставі Закону України «Про виконавче провадження» та у спосіб, що не заборонено діючим законодавством.

Враховуючи вищезазначене, приватним виконавцем не було допущено бездіяльності під час здійснення виконавчого провадження, оскільки останньою були вчиненні дії, передбачені вимогами Закону України «Про виконавче провадження» щодо передачі арештованого майна, в якому зареєстрована малолітня дитина, на примусову реалізацію.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 25 вересня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни, стягувач - ОСОБА_2 , надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 грудня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судове засідання приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмила Олегівна не з`явилася, 17 лютого 2025 року подала заяву про розгляд справи без її участі, а рішення просила прийняти на розсуд суду.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань щодо відкладення розгляду справи не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Зокрема, рекомендоване поштове повідомлення з судовою повісткою-повідомленням, направлене на адресу реєстрації ОСОБА_2 повернулося на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до вимог ст. ст. 130, 131 ЦПК України вважається належним повідомленням.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 30 січня 2023 року у справі №754/6127/22 стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 14 грудня 2021 року у розмірі 352 810,31 грн. та заборгованість за борговою розпискою від 14 грудня 2021 року у розмірі 122 900,00 грн., а також витрати, понесені на правничу допомогу, у розмірі 8 000,00 грн. та судовий збір у розмірі 4 757,20 грн.

Наразі на виконанні у приватного виконавця перебуває виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа №754/6127/22, виданого 08 березня 2023 року Деснянським районним судом міста Києва, про стягнення з боржника ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 488 467,51 грн за договором позики від 14 грудня 2021 року та борговою розпискою від 14 грудня 2021 року.

20 березня 2023 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Лановенко Л. О. винесла постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1.

20 березня 2023 року приватний виконавець Лановенко Л. О. винесла постанову про стягнення основної винагороди приватного виконавця.

20 березня 2023 року приватний виконавець Лановенко Л. О. винесла постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

20 березня 2023 року приватний виконавець Лановенко Л. О. винесла постанову про арешт коштів боржника.

20 березня 2023 року приватний виконавець Лановенко Л. О. винесла постанову про арешт майна боржника, а саме 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, тип об`єкта - об`єкт житлової нерухомості, опис об`єкта - загальна площа 95,6 кв. м, житлова площа 53,6 кв. м.

28 червня 2023 року приватний виконавець Лановенко Л. О. винесла постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, а саме описано та накладено арешт на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 .

Указана квартира на праві спільної приватної власності належить ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частках, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 22 лютого 2018 року.

Відповідно до відомостей із Реєстру територіальної громади м. Києва за адресою: АДРЕСА_1 , малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована з 15 жовтня 2019 року і по теперішній час.

Листом від Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про розгляд запиту приватного виконавця повідомлено, що реалізація 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 призведе до порушення житлових прав малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право користування на яке мають діти, надається органом опіки та піклування лише у разі гарантування та збереження охоронюваних законом інтересів дитини. Малолітній ОСОБА_7 має інвалідність та перебуває на обліку у лікаря-психіатра, через особливості розвитку навчається онлайн у приватній школі «Альтернатива», а тому реалізація 1/4 частки квартири призведе до порушення житлових прав дитини.

Листом від 10 липня 2023 року на заяву представника стягувача ОСОБА_8 від 07 липня 2023 року приватний виконавець надала відповідь про те, що для передання на реалізацію нерухомого майна, в якому зареєстровані діти, необхідно отримати дозвіл органу опіки та піклування. Такого дозволу орган опіки та піклування приватному виконавцю не надав.

Звертаючись до суду зі скаргою на бездіяльність приватного виконавця, ОСОБА_1 , яка є стягувачем у виконавчому провадженні НОМЕР_1, посилалася на те, що у приватного виконавця були відсутні підстави звертатися до Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації з вимогою "про надання дозволу на примусову реалізацію нерухомого майна боржника попри проживання у спірній квартирі малолітньої дитини, оскільки боржник ОСОБА_2 є дядьком малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому чинним законодавством України не передбачено обмежень під час реалізації права власника на розпоряджання майном залежно від того, чи мають право на користування інші особи, зокрема малолітні чи неповнолітні діти, якщо власник не є їх батьком (матір`ю) або ж особою, що їх замінює.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством не передбачено обмежень під час реалізації права власника на розпорядження майном залежно від того, чи мають право на користування ним інші особи, зокрема малолітні діти, якщо власник не є їх батьком (матір`ю) або ж особою, яка замінює останніх. Тому вимоги скарги в частині визнання неправомірною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни, яка полягає у не переданні на реалізацію арештованого майна, а саме частини квартир АДРЕСА_1 , шляхом проведення електронних торгів, суд вважав правомірними.

На думку апеляційного суду, висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» державний виконавець під час здійснення професійної діяльності керується принципом верховенства права та діє виключно відповідно до закону.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 2 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження здійснюється, зокрема, з дотриманням принципів верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Відповідно до частин першої, шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Згідно з частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до абзацу сьомого пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 червня 2016 року №2831/5 (далі - Порядку реалізації майна), у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду (в електронній або паперовий формі).

У пункті 30 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 (далі - Інструкція з організації примусового виконання рішень), визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

Отже, враховуючи вимоги Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також положення Інструкції з організації примусового виконання рішень і Порядку реалізації арештованого майна, державний виконавець або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна.

Схожі висновки містяться у постановах Верховного Суду від ід 25 листопада 2019 року в справі №718/482/15-ц від 10 жовтня 2019 року в справі №751/15667/15-ц.

З наведеного вбачається, що передача на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, без дозволу органу опіки та піклування або відповідного рішення суду є неможливою.

Разом із тим, чинним законодавством України не визначено порядку надання органом опіки та піклування згоди на примусову реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти.

За змістом пунктів 66-67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24 вересня 2008 року, з метою укладення правочинів щодо нерухомого майна, право власності або користування, яким має дитина, до органів опіки та піклування мають звертатися батьки або особи, які їх замінюють, тобто особи, які є власниками майна або законними представниками дитини, у разі якщо остання є власником, й заінтересовані в укладенні правочину.

Однак особливістю примусової реалізації майна в межах виконавчого провадження з метою забезпечення виконання судового рішення є те, що власник майна не є заінтересованою в його реалізації особою й, відповідно, свою волю не виявляє. Продаж такого майна ініціюється державним або приватним виконавцем через спеціальну установу, при цьому зацікавленою особою виступає стягувач у виконавчому провадженні, а не боржник. Разом з тим, стягувач не має права вчиняти дії, пов`язані з передачею майна боржника на примусову реалізацію. В свою чергу боржник, як зазначалося, не є зацікавленою особою, що має наслідком ухилення його від звернення до органів опіки та піклування за отриманням дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти. В той же час, чинним законодавством не передбачено механізмів зобов`язання батьків або осіб, які їх замінюють, отримувати такий дозвіл у примусовому порядку.

Разом із тим, виконавець в силу приписів частини першої, пункту 1 частини другої, пунктів 3, 6, 22 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язаний та має право вживати всіх необхідних заходів щодо примусового виконання судового рішення, в тому числі й одержувати всі необхідні дозволи для проведення виконавчих дій.

У постанові від 26 жовтня 2021 року у справі №755/12052/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання держвиконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу держвиконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій держвиконавця та/або органу опіки та піклування.

Тобто, на думку Великої Палати Верховного Суду державний чи приватний виконавець повинен звернутися до органу опіки та піклування з метою отримання дозволу на реалізацію житлової нерухомості, право на користування яким мають діти.

У випадку відмови органу опіки та піклування виконавець, з метою виконання судового рішення та забезпечення дотриманням прав дітей, повинен звернутися до суду.

За обставинами цієї справи, отримавши 03 червня 2023 року лист від Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про розгляд запиту приватного виконавця, в якому повідомлено, що реалізація 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 призведе до порушення житлових прав малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. не звернулася до суду з відповідним поданням про звернення стягнення на майно, в якому зареєстрована малолітня дитина чим допустила бездіяльність щодо непередання у межах виконавчого провадження НОМЕР_1 на реалізацію арештованого майна боржника ОСОБА_2 , а саме 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 .

За таких обставин, суд першої інстанції, правомірно задовольнив вимоги скарги ОСОБА_1 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни у оскаржуваній частині.

Інші доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість ухвали суду першої інстанції, порушення судом норм процесуального та матеріального права при її постановленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи, а зводяться виключно до власного тлумачення законодавства апелянтом.

Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції не підлягає скасуванню, як така, що постановлена з додержанням вимог закону.

В іншій частині ухвала суду першої інстанції не оскаржувалася, а тому, відповідно до ст. 367 ЦПК України, не переглядалася.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни - залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 25 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 10 березня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова