ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 березня 2025 року

м. Харків

справа № 642/2914/23

провадження № 22-ц/818/949/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Пилипчук Н.П.

суддів:, Тичкової О.Ю., Маміної О.В.

розглянувши у порядкуст. 369 ЦПК Українив м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочку сплати аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2024 року, постановлене суддею Петровою Н.М.,

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Індутний-Шматько С.М. звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочку сплати аліментів у розмірі 76 560,73 грн.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що судовим наказом Ленінського районного суду м.Харкова від 25.08.2020 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 31.07.2020 і до повноліття дітей.

Постановою головного державного виконавця Краснокутського районного відділу ДВС Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м.Харків) Безверхої Г.В. відкрито виконавче провадження № 64927539. Починаючи з листопада 2022 сплата аліментів відповідачем проводилася не в повному обсязі, у зв`язку з чим виникла заборгованість.

Відповідно до розрахунку заборгованості від 29.05.2023, який надано державним виконавцем, відповідач має перед позивачем заборгованість зі сплати аліментів станом на 30.04.2023 в розмірі 80 681,96 грн. за період грудень 2022 - квітень 2023 року включно.

Сума пені за прострочення сплати аліментів складає 76 560,73 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочку сплати аліментів - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 76 560,73 (сімдесят шість тисяч п`ятсот шістдесят грн. 73 коп.) грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 (десять) тисяч гривень. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1073,60 (одна тисяча сімдесят три грн. 60 коп.) грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, судові витрати залишити за рахунок позивача.

Зазначає, що суд першої інстанції не надав правової оцінки письмовим доказам по справі, а саме, що відповідач до тих пір доки не був призваний до лав ЗСУ за мобілізацією сплачував аліменти, про що було надано електронні квитанції, що після зарахування до особового складу ЗСУ (про що надано копію військового квитка) повідомив позивача та просив щоб до військової частини надіслали постанову ВДВС про стягнення аліментів, однак це не було своєчасно здійснено з вини позивача та державного виконавця, який зобов`язаний постійно перевіряти майновий стан боржника, що розрахунок заборгованості не наданий суду відповідачем за тих підстав, що відповідач не визнає позовні вимоги у повному обсязі у зв`язку з тим, що його вина відсутня. Отже вважає, що позивачем не доведено вини відповідача та факту його ухилення від сплати аліментів, тож позовні вимоги не підлягали задоволенню. Наголошує, що відповідач своєчасно до грудня 2022 сплачував аліменти. Судом також встановлено, що за виконавчим провадженням № 64927539 до грудня 2022 стягнення аліментів здійснювалось. Однак, судом не встановлено, у зв`язку з чим виникла заборгованість, чи отримував відповідач від державного виконавця повідомлення (вимогу) про нарахування та сплату заборгованості по аліментам. З 23.11.2022 відповідач призваний на службу до ЗСУ, у нього відсутня була фізична і технічна можливість повідомити виконавчу службу, він про це повідомив по телефону позивача. Разом з тим, обов`язок по примусовому виконанню рішень судів покладено на виконавчу службу. У державного виконавця є відомості про особу відповідача та доступ до інформації про місце роботи та доходи, яку він зобов`язаний перевіряти.

Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що відповідач не надає жодних належних доказів, які б вказували на обґрунтованість його вимог та на відсутність його вини за прострочення сплати встановлених судом аліментів. Вказує, що відповідачем не надано суду заперечень щодо розміру неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Крім того, звертає увагу на те, що судом досліджувалися копії платіжних доручень про переказ власних коштів ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , але суду не надано доказів що ці кошти сплачені саме в рахунок погашення заборгованості зі сплати аліментів (а.с. 91-97)». Висновки суду першої інстанції повністю відповідають положенням Сімейного кодексу України, правовим висновкам Верховного Суду та судовій практиці судів при вирішенні аналогічних справ. Звертає увагу суду на те, що у своїй апеляційній скарзі Відповідач сам підтверджуючи свою поінформованість про обов`язок сплати аліментів та наявність заборгованості перекладає відповідальність за їх несплату на ДВС, які, за його словами, не перевірили місце роботи відповідача та не надіслали відповідну постанову на стягнення із грошового забезпечення до фінансового відділу військової частини де служить відповідач. Крім того, Відповідач стверджує, що судом не встановлено, у зв`язку з чим виникла заборгованість, чи отримував відповідач від державного виконавця повідомлення (вимогу) про нарахування та сплату заборгованості по аліментах, що у державного виконавця є відомості про особу відповідача та доступ до інформації про місце роботи та доходи, яку він зобов`язаний перевіряти. Вказує, що доказів на підтвердження того, що Відповідач повідомив державного виконавця про зміну місця роботи, тобто про те, що він призваний на службу до ЗСУ а також повідомив фінансовий відділ військової частини про свій обов`язок щомісячно сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини матеріали справи не містять, не долучені до апеляційної скарги та такі не були надані у суд апеляційної інстанції, що дає підстави для застосування стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України.

Представник відповідача надав до суду пояснення, де зазначив, що відповідач призваний на службу в ЗСУ по мобілізації з 23.11.2022, про що отримано довідку від ІНФОРМАЦІЯ_3 від 30.12.2024. Отримати відповіді на свої неодноразові запити з органів виконавчої служби щодо здійснення виконання судового рішення по стягненню аліментів з відповідача до цього часу не було можливості, за тих підстав, що виконавче провадження за останні півроку передавалося з Краснокутського району до органів виконавчої служби в м. Валки у зв`язку із реорганізацією, і також за тих підстав, що не працювали державні реєстри Міністерства юстиції України. Однак, при особистому спілкування з державним виконавцем, у якого на даний час перебуває виконавче провадження по стягненню аліментів з ОСОБА_2 відомо, що справа до нього надійшла нещодавно, і є переплата по аліментах у розмірі 165 тисяч грн. Просить надати ще додатковий час на подання відомостей з органів виконавчої служби щодо періодичності здійснених заходів про перевірку майнового стану боржника та переплати по аліментам, та довідки з військової частини коли саме до них надійшла постанова з органів ВДВС про звернення стягнення на заробітну плату.

Представник позивача надав до суду пояснення, в яких зазначив, що відповідачем не надано суду заперечень щодо розміру неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Судом першої інстанції досліджувалися копії платіжних доручень про переказ власних коштів ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , але суду не надано доказів що ці кошти сплачені саме в рахунок погашення заборгованості зі сплати аліментів (а.с.91-97). В додаткових поясненнях представник відповідача в черговий раз лише підтверджує проінформованість відповідача про обов`язок сплати аліментів, однак відповідальність за наявність заборгованості за їх несплату чомусь перекладає на позивача та виконавчу службу. Категорично не погоджуємось з такими твердженнями, оскільки у СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Заперечує проти надання додаткового часу, який просить представник відповідача на подання відомостей з органів виконавчої служби щодо періодичності здійснених заходів про перевірку майнового стану тощо, оскільки у сторони відповідача було достатньо часу для отримання цих документів та долучення їх до матеріалів справи, а отже просимо розглянути справу за наявними доказами та в строки передбачені Законом. Додатково повідомляємо, що при розгляді справи в суді апеляційної інстанції позивачем понесено витрати у розмірі 10000 грн. на правничу допомогу, відповідні документи на підтвердження витрат будуть надані одразу після розгляду справи апеляційним судом.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним відмовити у задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, виходив з доведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що судовим наказом Ленінського районного суду м.Харкова від 25.08.2020 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 31.07.2020 і до повноліття дітей (а.с.5).

Постановою головного державного виконавця Краснокутського районного відділу ДВС Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м.Харків) Безверхою Г.В. відкрито виконавче провадження № 64927539 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 31.07.2020 і до повноліття дітей (а.с.6).

Відповідно до розрахунку заборгованості від 29.05.2023, який надано державним виконавцем, відповідач ОСОБА_2 має перед позивачем ОСОБА_1 заборгованість зі сплати аліментів станом на 30.04.2023 в розмірі 80 681,96 грн. за період грудень 2022 - квітень 2023 року включно (а.с.7).

Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч.2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Частиною 1 ст. 196 СК України передбачено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У постанові Верховного Суду від 21.12.2020 в справі № 357/14929/18 (провадження № 61-20849св19) суд дійшов висновку, що стягнення неустойки (пені) є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів необхідно вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Згідно із статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

У Сімейному Кодексі України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то у платника аліментів відсутня вина у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 грудня 2020 року у справі №661/905/19, провадження № 61-16670сво19.

Отже, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо.

Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідач зазначав, що вказана заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання саме державним виконавцем своїх посадових обов`язків, при відрахуванні коштів на сплату аліментів.

Разом з тим, вищевказані аргументи відповідача про відсутність його вини у наявності заборгованості зі сплати аліментів не доведено, розрахунок заборгованості зі сплати аліментів ним не оскаржений, як і не оскаржені дії державного виконавця щодо не перерахування коштів щомісячно, що, в свою чергу, підтверджує обізнаність відповідача про відкрите відносно нього виконавче провадження.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 пені, передбаченої ст. 196 СК України, оскільки доказів про вжиття всіх залежних від відповідача дій щодо сплати регулярно та в повному обсязі аліментів останнім до суду не надано.

Жодних інших доводів на спростування висновків суду, в тому числі щодо розміру та порядку обчислення пені заборгованості по аліментам, апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить.

Відповідачем не доведено, що заборгованість по сплаті аліментів виникла не з його вини, що могло б бути підставою для звільнення його від відповідальності за прострочення зобов`язання.

Представник відповідача в своїх поясненнях просив надати додатковий час на подання відомостей з органів виконавчої служби щодо періодичності здійснених заходів про перевірку майнового стану боржника та переплати по аліментам, та довідки з військової частини, коли саме до них надійшла постанова з органів ВДВС про звернення стягнення на заробітну плату, між тим станом на час розгляду справи таких доказів суду не надано.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна