Справа № 714/4/25
Провадження № 2/714/107/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"11" березня 2025 р. м.Герца
Герцаївський районний суд Чернівецької області
головуючого-судді: Козловської Л.Д.
секретар: Постевка Л.В.
з участю прокурора: Шестак О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні м.Герца цивільну справу за позовною заявою керівника Чернівецької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Герцаївської міської ради Чернівецького району Чернівецької області до ОСОБА_1 про повернення земельних ділянок,-
Керівник Чернівецької окружної прокуратури звернувся з позовом в інтересах держави в особі Герцаївської міської ради Чернівецького району Чернівецької області до ОСОБА_1 про повернення земельних ділянок. Посилається на те, що Чернівецькою окружною прокуратурою встановлено, що на підставі державного акту на право власності на землю серії ІІІ-ЧВ №002939 від 11.10.2002 року, зареєстрованому в книзі записів державних актів на право власності на землю за № 32, ОСОБА_1 отримав у приватну власність земельну ділянку площею 0,2500 га.
Згідно вищезазначеного державного акту на право власності на землю ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2500 га для ведення особистого селянського господарства на підставі рішення ІІ сесії ХХІV скликання Герцаївської міської ради від 24 липня 2002 року.
Разом з тим, з протоколу ІІ сесії Герцаївської міської ради ХХІV скликання від 24.07.2002 року, отриманого з архівного відділу Чернівецької районної державної адміністрації (вихідний № 06-05-1/19 від 18.06.2021 року) встановлено, що на вказаній сесії рішення щодо надання у приватну власність земельної ділянки площею 0,2500 га ОСОБА_1 не приймались та питання про передання вказаної земельної ділянки у власність останнього взагалі не розглядалось.
В судовому засіданні прокурор Шестак О.В. позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та не заперечувала проти винесення заочного рішення.
В судове засідання відповідач не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, суд не повідомив про причини неявки.
Суд зі згоди позивача ухвалив провести заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Суд, заслухавши пояснення прокурора, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу як окремо так і в сукупності, зважає на наступне.
Судом встановлено, що на підставі державного акту на право власності на землю серії ІІІ-ЧВ № 002939 від 11.10.2002 року, зареєстрованому в книзі записів державних актів на право власності на землю за № 32, ОСОБА_1 отримав у приватну власність земельну ділянку площею 0,2500 га.
Згідно вищезазначеного державного акту на право власності на землю ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2500 га для ведення особистого селянського господарства на підставі рішення ІІ сесії ХХІV скликання Герцаївської міської ради від 24 липня 2002 року.
Разом з тим, з протоколу ІІ сесії Герцаївської міської ради ХХІV скликання від 24.07.2002 року, отриманого з архівного відділу Чернівецької районної державної адміністрації (вихідний № 06-05-1/19 від 18.06.2021) встановлено, що на вказаній сесії рішення щодо надання у приватну власність земельної ділянки площею 0,2500 га ОСОБА_1 не приймались та питання про передання вказаної земельної ділянки у власність останнього взагалі не розглядалось.
Положення статей 13, 14 Конституції України визначають, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.
Згідно ст.83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
Розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад у відповідності із ст.12 Земельного кодексу України, здійснюють сільські, селищні, міські ради.
До повноважень сільських селищних, міських рад у галузі земельних відносин зокрема належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до Земельного кодексу України (п.б ч.1 ст.12 Земельного кодексу України).
Згідно з ч.1 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Під рішенням органу місцевого самоврядування у даному контексті розуміється рішення сесії відповідної ради, прийняте на її пленарному засіданні у відповідності із вимогами Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Регламенту роботи ради.
Як встановлено ч.8 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Відповідно до ч.2 ст.328 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна з чужого незаконного володіння.
Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Одним із основних способів захисту права власності є віндикаційний позов, який визначають як позов про витребування свого майна з чужого незаконного володіння. По суті, це вимога власника, який не володіє майном, повернути майно в натурі.
Так, згідно із ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного лише в передбачених ст.388 ЦК України випадках.
Верховний Суд України в постанові від 18.01.2017 року по справі № 6-2776цс16 вказав, що для правильного застосування статті 388 ЦК України судам необхідно перевіряти та давати оцінку обставинам, за якими майно було набуте у власність, встановлювати причини і обставини неодноразового перепродажу майна протягом незначного строку, надавати оцінку поведінці як продавців, так і покупців майна, в тому числі останнього покупця, як перед купівлею спірного майна, так і після його придбання.
Аналізуючи дії ОСОБА_1 , який безоплатно отримав у власність земельну ділянку площею 0,2500 га для ведення особистого селянського господарства, а в подальшому, вживав заходи щодо зміни ознак та характеристик земельної ділянки (зміни площі, присвоєння нових кадастрових номерів), з метою утруднити або ж зробити неможливим захист права власності територіальної громади, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 беззаперечно знав та усвідомлював незаконність вибуття з комунальної власності поза волею територіальної громади земельної ділянки, а саме без рішень Герцаївської міської ради або іншого уповноваженого органу, тобто за відсутності для цього будь-яких юридичних підстав.
ОСОБА_1 не звертався з заявою про надання у власність земельної ділянки, рішення про передачу земельної ділянки органом місцевого самоврядування не приймалось, що не може свідчити про добросовісність дій ОСОБА_1 при безоплатному отриманні земельної ділянки.
Вищевказані факти свідчать про недобросовісність ОСОБА_1 як набувача земельних ділянок та наявність підстав для їх витребування.
Також суд врахувує, що поділ земельної ділянки на частини та присвоєння у зв`язку із цим на підставі пунктів 135, 136 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року № 1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» нових кадастрових номерів не свідчить про виникнення нового об`єкту цивільних прав (постанова ВГСУ від 05.09.2017 року у справі № 925/200/17), ухвала ВССУ від 09.03.2017 у справі за № 569/1651/16-ц).
За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Перелік способів захисту земельних прав викладений у ч.3 ст.152 Земельного кодексу України. Власник порушеного права може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним вказаною частиною, або ж іншим способом, який передбачений законом (п.5.6. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16).
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ч.2 ст.152 ЗК України).
Також відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення зазначеної глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння.
Згідно статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.
Однією із підстав державної реєстрації права власності на рухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц, вказує, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власник володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16, від 19.05.2020 року у справі № 916/1608/18, від 30.06.2020 року у справі № 19/028-1/13, від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18 та інших.
Таким чином, оскільки відповідач неправомірно заволодів земельною ділянкою, яку в подальшому ним же було розділено на 2 ділянки, то віндикаційний позов відповідає належному позову захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст.387 ЦК України).
Відповідно до п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
На підставі ч.ч.1, 3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист таких інтересів, у випадках та порядку, встановлених законом.
Прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді за одночасної наявності двох елементів: порушення або загрози порушення інтересів держави та нездійснення чи неналежного здійснення захисту таких інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень, а також у разі його відсутності.
З викладеним корелюються й положення ст.56 Цивільного процесуального кодексу України, за якими у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Нормами ст.23 Закону України «Про прокуратуру» визначено поняття «інтерес держави».
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 року № 3-рп/99 у справі про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді щодо визначення поняття «інтереси держави» висловлено позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п.3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів (п.4 мотивувальної частини).
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.
Відповідно до вимог ст.13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Згідно з вимогами ст.1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ст. 3 ЗК України).
Оскільки земля є об`єктом права власності Українського народу, тому умови щодо використання даного природного ресурсу є особливо суворими.
Згідно статей 4, 5 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; забезпечення раціонального використання та охорони земель; забезпечення гарантій прав на землю; пріоритету вимог екологічної безпеки.
З урахуванням статей 1, 2, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією Україні, цим та іншими законами.
Однак первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.
Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.
Протиправне отримання земельної ділянки у власність позбавляє територіальну громаду всіх правомочностей власника землі, в тому числі щодо користування та розпорядження нею.
В цьому контексті, як зазначив Верховний Суд України при розгляді справи № 6-137цс16 від 29.06.2016 року, в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.14,19 Конституції України).
Слід зазначити, що вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п.54 рішення).
Одночасно додержання всіма учасниками суспільних відносин принципу законності, який закріплено у ст.68 Конституції України (кожен зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей), є обов`язковою передумовою досягнення загальнонаціональної мети українського народу побудови демократичної, соціальної, правової держави.
Звернення прокурора до суду спрямоване на відновлення законності при вирішенні суспільно значимого питання законності при використанні земельної ділянки, яка без законних на те підстав вибула у власність ОСОБА_1 , який і на даний час незаконно розпоряджається землею, яка є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Функціонування місцевого самоврядування в Україні, матеріальною і фінансовою основою якого є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля - гарантується державою.
За наведених умов незаконного розпорядження земельними ділянками комунальної власності гарантування державою належного функціонування місцевого самоврядування не видається можливим.
Отримання на незаконних підставах комунального майна у власність суперечить інтересам держави.
Недотримання вимог законодавства України безумовно порушує також публічні інтереси держави, як інституту, який покликаний врегулювати відносини у певній сфері.
Правовідносини, пов`язані з використанням земельних ділянок, становлять суспільний інтерес.
Правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний або публічний інтерес, що повинен захищатися державою (рішення ЄСПЛ у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року). В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»). ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22.02.1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05.07.2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05.07.2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 04.09.2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06.11.2008 року).
Таким чином, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, а саме стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність.
З огляду на вищевказане, правовідносини, пов`язані з розпорядженням землями комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» та «державний» інтерес, а незаконність при отриманні земельної ділянки у власність, поза волею власника такому інтересу не відповідає.
Тому пред`явлення позову прокурором у такому випадку є єдиним ефективним засобом захисту порушених інтересів держави. Задоволення такого позову призведе до відновлення порушених прав та законних інтересів держави.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (ч.4 ст.56 ЦПК України).
У рішенні від 08.04.1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», висловив позицію про те, що під ним потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (п.2 резолютивної частини).
При цьому згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У постанові Верховного Суду від 16.04.2019 року у справі № 910/3486/18 суд дійшов висновку, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.
Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18.04.2019 у справі № 906/506/18, від 11.04.2019 року у справі № 904/583/18, від 13.02.2019 року у справі № 914/225/18, від 21.05.2019 року у справі № 921/31/18.
На думку Верховного Суду, нездійснення захисту полягає у тому, що уповноважений суб`єкт владних повноважень за наявності факту порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
Така поведінка (бездіяльність) уповноваженого державного органу може вчинятися з умислом чи з необережності; бути наслідком об`єктивних (відсутність коштів на сплату судового збору, тривале не заповнення вакантної посади юриста) чи суб`єктивних (вчинення дій на користь можливого відповідача, інших корупційних або кримінально караних дій) причин.
Прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обґрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема: повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також іншими документами, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва.
Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі № 912/2385/18 від 26.05.2020 року дійшла наступного висновку (п.п. 77-81): бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до ст.ст.6, 114, 116 Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування.
Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Суб`єктами права на землі комунальної власності згідно зі ст.80 Земельного кодексу України є органи місцевого самоврядування, незалежно від того, чи зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою.
Статтею 12 Земельного кодексу України сільські, селищна та міські ради у галузі земельних відносин наділені повноваженнями щодо розпорядження землями територіальних громад.
Згідно з частинами 1-2 статті 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
Відповідно до ч.1 ст.122 вказаного вище кодексу сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування, як це передбачено ст.16 вищевказаного Закону, є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах.
Тому керуючись вищенаведеними правовими нормами, керівник Чернівецької окружної прокуратури звернувся з позовом в інтересах держави в особі уповноваженого органу - Герцаївської міської ради Чернівецького району Чернівецької області, яка представляє інтереси територіальної громади.
Враховуючи виявлені порушення та зазначені положення законодавства, керуючись ст.23 Закону України «Про прокуратуру», окружною прокуратурою Герцаївській міській раді надіслано лист щодо виявлених порушень та вжиття заходів щодо їх усунення, у тому числі в судовому порядку, на який рада листом №1056 від 30.08.2021 повідомила, що при затвердженні бюджету територіальної громади на 2021 рік не було передбачено коштів на оплату судового збору та оплату послуг сторонніх фахівців (адвокатів, юридичних осіб та суб`єктів господарювання).
З інформації Герцаївської міської ради № 01.2-12/1141 від 30.10.2024 встановлено, що і на даний час радою не вжито заходів щодо повернення земельних ділянок з причин відсутності коштів на оплату судового збору та оплату сторонніх фахівців.
Зазначені причини не є поважними, свідчать про бездіяльність органу, уповноваженого державою на здійснення повноважень по захисту її інтересів та не дають підстав залишити без реагування зазначені порушення, оскільки ОСОБА_1 за пасивного сприяння Герцаївської міської ради і на даний час продовжує використовувати спірні земельні ділянки.
Враховуючи зазначене, подання Чернівецькою окружною прокуратурою позову в інтересах держави в особі Герцаївської міської ради Чернівецького району Чернівецької області повністю узгоджується з вимогами ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та ст.56 ЦПК України.
За приписами ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.
Судом встановлено, що Чернівецькою окружною прокуратурою Чернівецької області повідомлено позивача про встановлення прокурором підстав для представництва інтересів держави у суді та намір звернутись із позовом до суду.
Позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Об`єкт нерухомості, а саме спірні земельні ділянки, знаходиться у місті Герца, тому позов має розглядатись Герцаївським районним судом Чернівецької області.
Відповідно до п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257- 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу, продовжуються на строк його дії.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 року на території України із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан строком на 30 діб, термін дії якого продовжено наступними Указами Президента України до теперішнього часу.
Відповідно до п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України з урахуванням дії на території України воєнного стану з 24 лютого 2022 року строк позовної давності збільшено на увесь строк його дії.
Отже, строк позовної давності за вимогою про витребування майна з незаконного володіння в силу приписів п.19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України продовжено на строк дії воєнного стану.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру, сплачується 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Враховуючи вищезазначене, Чернівецькою окружною прокуратурою судовий збір за подання до Герцаївського районного суду Чернівецької області зазначеної позовної заяви сплачено в сумі 3028 грн. Інші судові витрати відсутні.
На виконання п.10 ч.3 ст.175 ЦПК України повідомляємо, що на розгляді в судах України відсутні позовні заяви до цього ж відповідача, з тим самим предметом та з тих самих підстав.
Заходи щодо досудового врегулювання спору, а також забезпечення доказів та позову, не здійснювались.
Суд, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу як окремо так і в сукупності, вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволнню в повному обсязі.
На підставі викуладеного та керуючись ст.ст.13, 14, 19, 131-1, 142 Конституції України, ст.ст.4, 30, 56, 175 ЦПК України, ст.1212 ЦК України, ст.ст.1, 116, 126, 152 Земельного кодексу України, ст.23 Закону України "Про прокуратуру", суд,-
Цивільний позов вкерівника Чернівецької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Герцаївської міської ради Чернівецького району Чернівецької області до ОСОБА_1 про повернення земельних ділянок задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження починається відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Герцаївський районний суд Чернівецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлено 11.03.2025 року.

Суддя: