ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року

м. Харків

справа № 953/6058/23

провадження № 22-ц/818/327/25

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Харківський національний педагогічний університет імені Г.С. Сковороди

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківського національного педагогічного університету імені Г.С. Сковороди на рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 липня 2024 року у складі судді Муратової С.О.,-

в с т а н о в и в:

У липні 2023 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 22.09.2022 по день фактичного розрахунку, допустити негайне виконання в частині стягнення середнього заробітку за один місяць.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22.09.2022, зміненим у справі №953/14116/21, змінненим постановою Харківського апеляційного суду від 12.04.2023 визнано незаконним і скасовано накази Харківського національного педагогічного університету ім. Г.С. Сковороди №33 від 23.02.2021 в частині зняття з позивача, функцій уповноваженої особи з питань запобігання і виявлення корупції та перейменування посади, № 72 від 24.04.2021 в частині попередження позивача про звільнення за п. 1 ст. 40 К3пП України. Встановлено факт, що у період з 05.07.2017 по 30.06.2021 позивач займав в Харківському національному педагогічному університеті ім. Г.С. Сковороди посаду «помічник ректора з режиму та безпеки, уповноважений з питань запобігання та виявлення корупції». Визнано незаконним і скасовано наказ Харківського національного педагогічного університету ім. Г.С. Сковороди №95 від 18.06.2021 в частині звільнення позивача, помічника ректора з режиму та безпеки, у зв`язку зі скороченням штату працівників п. 1 ст. 40 КЗпП України з 30.06.2021. Поновлено Позивача в Харківському національному педагогічному університеті ім. Г.С. Сковороди на посаді «помічник ректора з режиму та безпеки, уповноважений з питань запобігання та виявлення корупції» з 30.06.2021 та в цій частині допущено негайне виконання рішення. Стягнуто із Харківського національного педагогічного університету ім. Г.С. Сковороди на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 136173,88 гривень та в цій частині допущено негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць. Стягнуто моральну шкоду 10 000 грн. Однак, у строки встановлені законом, судовими відповідач не виконав судового рішення. У зв`язку із цим, вважає, що відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду за період з 28.09.2022 по 19.07.2023.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 липня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з Харківського національного педагогічного університету Г.С. Сковороди на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 28.09.2022 (справа №953/14116/21 н/п 2/953/874/22), за період з 29.09.2022 по 26.07.2024 включно у розмірі 205553,61 грн та судовий збір у розмірі 2055 гр. 53 коп.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за один місяць.

Рішення суду мотивоване тим, що підстави заявленого позову є обґрунтованими та доведеними. Судом встановлено, що відповідач в супереч вимог зкону рішення суду про поновлення позивача на роботі не виконав. Зазначене є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за час невиконання рішення суду.

Не погоджуючись з рішенням суду ХНПУ ім.Г.С.Сковороди звернулось з апеляційною скаргою. Посилалось на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення скасувати та у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно ставновив обставини у справі та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову. Позивач не зазначив матеріально провоих підстав заявленого позову, проспустив строк позовної давності для звернення до суду та не надав суду належного розрахунку. Розмір заробітної плати для працівників бюджетних установ формується на підставі тарифної сітки та залежить від прожиткового мінімуму (постанова Кабінету Міністрів України «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» від 30.08.2002 № 1298). Отже, згідно штатного розпису на 2021 рік оклад позивача становить 8149 грн, у разі розрахунку за кількістю календарних днів, середньоденний дохід позивача складає 267 грн. 90 коп, а не 430,93 грн, як визначено позивачем. Відповідач не може виконати рішення суду про поновлення позивача на роботі, тому що посади на яку поновлено пози вача ніколи не існувало, вносити зміни до штатного розпису Університету відповідач самостійно не може, тільки після узгодження із Міністерством. Апелянт зазначає, що середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі не є заробітною платою. У зв`язку з цим виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, не можуть вважатися заробітною платою та не витікають із трудового договору, вони не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Щодо сплати судового збору вважає, що позивач не звільняється від сплати судового збору у справі за заявленою вимогою щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суд допустив помилку у висновку про негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за один місяць, оскільки негайне виконання рішення суду про виплата середнього заробітку за вимушений прогул було здійснене у жовтні 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті374, статті375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що згідно копії трудової книжки НОМЕР_1 від 23.01.1979, ОСОБА_1 на підставі наказу №95 від 18.06.2021 30.06.2021 звільнений у зв`язку зі скороченням штату працівників ч. 8 ст. 40 КЗпП України (а.с. 8-11).

Згідно копії довідки Харківського національного педагогічного університету Г.С. Сковороди про доходи та податки, ОСОБА_1 дійсно працював в Харківському національному педагогічному університеті Г.С. Сковороди, та мав наступні нарахування заробітної плати та податки з фізичних осіб за період з січня 2021 року по червень 2021 року всього 95946,57 грн., утримано податок у розмірі 18709,58 грн. (а.с. 12).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22.09.2022, зміненим у справі №953/14116/21, змінненим постановою Харківського апеляційного суду від 12.04.2023 визнано незаконним визнано незаконними і скасовано накази Харківського національного педагогічного університету ім. Г.С. Сковороди: № 33 від 23.02.2021 в частині зняття з ОСОБА_1 , функцій уповноваженої особи з питань запобігання і виявлення корупції та перейменування посади, № 72 від 24.04.2021 в частині попередження ОСОБА_1 про звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України; встановлено факт, що у період з 05.07.2017 по 30.06.2021 ОСОБА_1 , займав в Харківському національному педагогічному університеті ім. Г.С. Сковороди посаду «помічник ректора з режиму та безпеки, уповноважений з питань запобігання та виявлення корупції»; визнано незаконним і скасовано наказ Харківського національного педагогічного університету ім. Г.С. Сковороди № 95 від 18.06.2021 в частині звільнення ОСОБА_1 , помічника ректора з режиму та безпеки, у зв?язку зі скороченням штату працівників п.1 ст. 40 КЗпП України з 30.06.2021; ухвалено поновити ОСОБА_1 в Харківському національному педагогічному університеті ім. Г.С. Сковороди на посаді «помічник ректора з режиму та безпеки, уповноважений з питань запобігання та виявлення корупції» з 30.06.2021; допущено в частині поновлення на роботі негайне виконання рішення; ухвалено стягнути із Харківського національного педагогічного університету ім. Г.С. Сковороди на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 136173,88 гривень; допущено негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць; ухвалено стягнути із Харківського національного педагогічного університету ім. Г.С. Сковороди на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 100000 грн., та на користь держави судовий збір у розмірі 2481 грн. (а.с. 109 - 116).

Київським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист по справі № 953/14116/21 н/п 2/953/874/22, про поновлення ОСОБА_1 у Харківському національному педагогічному університеті ім. Г.С. Сковороди на посаді «помічник ректора з режиму та безпеки, уповноважений з питань запобігання та виявлення корупції» з 30.06.2021, який, згідно виконавчого листа, набрав законної сили 28.09.2022, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання 28.09.2025 (а.с. 13).

Постановою старшого державного виконавця Київського відділу ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Конюхова В.А. відкрито виконавче провадження ВП№70392743 від 15.02.2023, на підставі заяви ОСОБА_1 про примусове виконання виконавчого листа №953/14116/21, виданого 03.10.2022 Київським районним судом м. Харкова про поновлення на роботі в Харківському національному педагогічному університеті ім. Г.С. Сковороди на посаді «помічник ректора з режиму та безпеки, уповноважений з питань запобігання та виявлення корупції» з 30.06.2021. Стягнуто з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 26800,00 грн. (а.с. 73 зворотній бік).

Згідно наказу Харківського національного педагогічного університету ім. Г.С. Сковороди від 25.12.2023 №208-од про скасування деяких положень наказу від 05.07.2017 №88-од, скасовано наказ «Про затвердження «Положення про уповноважену особу з питань запобігання та виявлення корупції в ХНПУ імені Г.С. Сковороди», Антикорупційної програми ХНПУ імені Г.С. Сковороди і призначення уповноваженої особи з питань запобігання та виявлення корупції в ХНПУ імені Г.С. Сковороди» від 05.07.2017 № 88-од в частині затвердження «Положення про уповноважену особу з питань запобігання та виявлення корупції в ХНПУ імені Г.С. Сковороди» та перейменування посади помічника ректора в посаду помічника ректора з режиму та безпеки, уповноважений з питань запобігання та виявлення корупції (а.с. 95).

Судова колегія вважає, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував до них належні норми матеріального права.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною сьомою статті 235 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до частини другої статті 129 Конституції України обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно ч. 2 ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент поновлення позивача на роботі за рішенням суду) рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення.

Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків.

При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 16 листопада2022 року в справі № 709/1465/19 (провадження № 61-4569св22), від 27 березня2023 року в справі № 297/377/18 (провадження № 61-11482св22), від 30 травня 2023 року у справі № 297/1013/22 (провадження № 61-12939св22).

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Враховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16 (провадження № 61-29024св18), від 25 січня 2023 року у справі № 359/4426/21 (провадження № 61-8682св22), від 31 травня 2023 року у справі № 266/4546/19 (провадження № 61-20899св21).

Щодо вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі суд зазначає наступне.

На підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Матеріали справи свідчать про те, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28.09.2022 у справі № 953/14116/21, зокрема поновлено ОСОБА_1 в Харківському національному педагогічному університеті ім. Г.С. Сковороди на посаді «помічник ректора з режиму та безпеки, уповноважений з питань запобігання та виявлення корупції» з 30.06.2021 та в цій частині рішення суду залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 12.04.2023.

На момент звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом і до теперішнього часу його не поновлено на посаді.

Таким чином судова колегія погоджується з висновком суду, що невиконання відповідачем протягом тривалого часу рішення Київського районного суду м. Харкова від 28.09.2022 у справі № 953/14116/21 в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, що має наслідком застосування приписів статті 236 КЗпП України про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Порядок обчислення середнього заробітку для визначення оплати визначений у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995№100 (далі Порядок).

Пунктом 5 Порядку передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

У відповідності до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно мотивувальної частини рішення Київського районного суду м. Харкова від 28.09.2022 у справі № 953/14116/21, судом встановлено розмір середньоденної заробітної плати, який визначений за травень, червень 2021 року (згідно довідок, наданих відповідачем), та який становить 430,93 грн.

Даних, що ОСОБА_1 після винесення рішення Київським районним судом м. Харкова від 28.09.2022 отримував заробітну плату суду не надано, а тому суд виходить із розміру середньоденної заробітної плати, що був визначений рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28.09.2022 у справі № 953/14116/21, залишеним без змін в цій частині постановою Харківського апеляційного суду від 12.04.2023.

Згідно ст. 236 КЗпП України, у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Судова колегія відхиляє доводи апелянта в чатині неправильно визначеного судом періоду затримки у виканні рішення суду, оскільки суд під час визначення суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу суд правильно врахував час вимушеного прогулу, на момент винесення рішення, за період з 29.09.2022 по 26.07.2024 включно. Таким чином, період затримки виконання судового рішення становить 477 робочих днів, а середній заробіток, що підлягає стягненню з відповідача за час ткаої затримки відповідно: 477 робочих днів х 430,93 грн = 205 553,61 грн.

Частквое виконання відповідачем рішення суду, а саме оплата вимушеного прогулу за один місяць на правильність здійсненого судом розрахунку не вплинула,оскільки він залежить від кількості днів затримки і від розміру середньоденної заробітної плати, а не від стягнутої рішенням суду суми.

Посилдання відповідача на об`активну неможливість викоання рішення суду про поновлення на позивача на роботі не заслуговує на увагу, оскільки ХНУВС є юридичною особою, що самостійно здійснює свою господарську діяльність та несе відповідальність за своїми зобов`язаннями згідно з чинним законодавством, зокрема щодо умов оплати праці позивача.

Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 серпня 2019 року у справі № 760/9239/16-ц.

Таким чином, оскільки саме відповідач у межах повноважень без поважних причин не видав наказ про поновлення позивача на роботі на виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 28.09.2022 у справі № 953/14116/21, на нього має бути покладена відповідальність за статтею 236 КЗпП України.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 квітня 2019 року у справі № 711/8446/16-ц.

Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, посилаючись на положення ст. 233 КЗпП України, судова колегія погоджується з рішенням суду та зазначає наступне.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору визначено статтею 233 КЗпП України.

Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Частиною другою статті 233 КЗпП України визначено виняток із загальних строків для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівника: у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду, з`ясовуючи питання про те, чи можна вважати середній заробіток за час вимушеного прогулу складовою заробітної плати та чи поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду, дійшла таких правових висновків.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.

Спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Аналізуючи зміст ч. 2 ст. 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

Таким чином, у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Об`єднаної палати Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10.10.2019 у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19), задля формування єдиної судової практики щодо застосування ч. 2 ст. 233 КЗпП України, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці.

До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).

Тому позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються стягнення належної йому заробітної плати за затримку виконання рішення сдуу про поновлення на роботі не обмежені встановленим ст. 233 КЗпП України.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 501/4019/21-ц (провадження № 61-9103св22), від 10.04.2023 у справі № 565/378/22 (провадження № 61-8812св22), від 30.05.2023 у справі № 297/1013/22 (провадження № 61-12939св22), від 31.05.2023 у справі № 266/4546/19 (провадження № 61-20899св21).

Доупущене судом негайне виконання рішення суду в чатсині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за один місяць відповідає вимогам ст. 430 ЦПК України

Європейський суд з прав людини вказав, щопункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростували, що відповідно достатті 375 ЦПК Україниє підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК УкраїнитаЗакону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384, ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківського національного педагогічного університету імені Г.С. Сковороди залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 липня 2024 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 07 березня 2025 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді В.Б. Яцина

Н.П. Пилипчук