Провадження № 22-ц/801/430/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 рокуСправа № 127/11574/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Шемети Т. М., Панасюка О. С.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою її представником - адвокатом Стьобою Юрієм Миколайовичем, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 25 листопада 2024 року у м. Вінниці суддею цього суду Борисюк І.Е., повне судове рішення складено 03 грудня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, яка обґрунтована тим, що 11.08.2006 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який розірвано рішенням суду від 03.03.2021 року. За час шлюбу подружжям у спільну сумісну власність було набуто квартиру АДРЕСА_1 . Добровільної згоди на поділ майна між подружжям досягнуто не було, тому позивач просив здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за позивачем та відповідачем права власності за кожним з них на частку названої квартири та стягнути із відповідача на його користь понесені ним судові витрати.

Згодом, також у квітні 2024 року, ОСОБА_2 подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, яка мотивована тим, що вона дійсно перебувала за вказаних обставин у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , який був розірваний рішенням суду за його ініціативою.

Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

До вступу в шлюб з ОСОБА_1 , а саме 28.02.2006 року, ОСОБА_2 за її особисті кошти була придбана квартира АДРЕСА_2 . В подальшому згадана квартира була продана ОСОБА_2 20.10.2010 року і за отримані від її продажу кошти, вже під час перебування в шлюбі з ОСОБА_1 , 09.04.2011 року вона придбала іншу квартиру, яка знаходилась за адресою: АДРЕСА_3 .

12.11.2014 року вказана квартира була продана ОСОБА_2 і за отримані від її продажу кошти в 2015 році вона придбала спірну квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач по зустрічному позову вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними і необґрунтованими, оскільки спірна квартира, як і всі попередні, була придбана за її особисті кошти, а тому право спільної сумісної власності на неї не виникло, і дана квартира відповідно до ст. 57 СК України є виключно її особистою приватною власністю.

Крім того, вона зазначила, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , на її утриманні знаходяться двоє неповнолітніх дітей. ОСОБА_1 в утриманні і вихованні дітей участі не приймає, так само як і в додаткових витратах, з дітьми не спілкується і їх долею не цікавиться. Їх син ОСОБА_3 хворіє на важку вроджену хворобу печінки і травлення, у зв`язку із чим потребує постійного і дорогого лікування. В 2022 році в ОСОБА_3 була видалена його печінка і трансплантована 1/3 частина печінки матері як донора. На лікування та утримання дітей ОСОБА_2 постійно вимушена витрачати значні кошти, і в цих витратах ОСОБА_1 будь-якої участі не бере та категорично відмовляється це робити. На думку позивача по зустрічному позову, вказані обставини є додатковою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

За таких обставин, позивач по зустрічному позову просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , та стягнути із відповідача по зустрічному позову на її користь понесені нею судові витрати.

18.07.2024 року ухвалою суду першої інстанції прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю до спільного розгляду із первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, об`єднавши їх в одне провадження

25.11.2024 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю задоволено частково.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 частку квартири АДРЕСА_1 , а іншу частку цієї квартири - об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Поділено спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним з них на частку квартири АДРЕСА_1 .

Остаточно в порядку поділу майна визнано право власності на частки за ОСОБА_2 та частку за ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог за первісним та зустрічним позовами відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_2 , через свого представника - адвоката Стьобу Ю.М., подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , водночас її позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що спірна квартира, як і всі попередні, була придбана за її особисті кошти, а тому право спільної сумісної власності на неї не виникло, і дана квартира відповідно до ст. 57 СК України є виключно її особистою приватною власністю. Таким чином вважає, що суд безпідставно визнав частку квартири спільною сумісною власністю.

Разом з тим, на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник ОСОБА_1 адвокат Тетева-Родюк І.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване, без змін.

В заперечення проти апеляційної скарги адвокат Тетева-Родюк І.О. вказує, що за змістом апеляційної скарги скаржник не наводить доводів щодо незаконності рішення суду першої інстанції, фактично всі аргументи зводяться до незгоди із таким рішенням. Крім того, просила стягнути із скаржника на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції, в сумі 15 200 грн, обґрунтовуючи таку суму тим, що вона є фіксованою, на підтвердження витрат надає договір про надання правової допомоги від 07.01.2025 року, та платіжні інструкції, відповідно до яких ОСОБА_1 перерахував кошти адвокату Тетевій-Родюк І.О. у сумі 15 200 грн.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

В ході розгляду справи встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.08.2006 року, який 03.03.2021 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/28997/20 було розірвано (а.с. 15-16).

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей синів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 137, 141), які проживають із матір`ю.

За час перебування у шлюбі було набуто нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 17).

28.02.2006 року, до укладення шлюбу із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 придбала у власність квартиру АДРЕСА_2 за 86 000 грн, що підтверджується копією відповідного договору купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В. і зареєстрованим в реєстрі за № 1345 (а.с. 132-133).

20.10.2010 року, вже під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 продала вищевказану квартиру за 199 500 грн, що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Стеблюк Н.В. і зареєстрованим в реєстрі за № 1736 (а.с. 128-131).

09.04.2011 року ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , який було посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Циц Н.В. і зареєстровано в реєстрі за № 511. Вартість об`єкта нерухомого майна становить 54 687 грн (а.с. 124-127).

12.11.2014 року ОСОБА_2 продала вищевказану квартиру за 245 650 грн, що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Стеблюк Н.В. і зареєстрованим в реєстрі за № 2010 (а.с. 135-136).

29.11.2014 року ОСОБА_2 уклала договір № 62/1 про сплату внесків у ЖБК «Новобудова» з метою фінансування будівництва квартири у будинку АДРЕСА_5 , зобов`язавшись сплатити пайові внески в порядку, визначеному додатком № 1 до цього договору (а.с. 181, 183).

Як вбачається із копії довідки № 54, виданої 09.02.2015 року головою ЖБК «Новобудова», ОСОБА_2 на виконання умов вищевказаного договору було повністю сплачено пайовий внесок у розмірі 491 226 грн (а.с. 181).

Пайові внески ОСОБА_2 здійснювала у відповідності до порядку розрахунків, визначеному у додатку № 1 до договору № 62/1 про сплату внесків у ЖБК «Новобудова» від 29.11.2014, що підтверджується відповідними квитанціями, наявними в матеріалах справи (а.с. 173 187).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що набуття майнових прав і право власності на спірний об`єкт нерухомого майна відбулось в період перебування сторін по справі у зареєстрованому шлюбі.

Судом було встановлено, що отримані від продажу квартири АДРЕСА_4 грошові кошти в сумі 245 650 грн, які є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , остання використала саме для здійснення пайових внесків на виконання умов договору № 62/1 про сплату внесків у ЖБК «Новобудова» від 29.11.2014 року. Таким чином, з 491 226 грн пайового внеску 245 650 грн, що становлять частку цього пайового внеску, є особистою приватною власністю ОСОБА_2 . Доказів того, що решта пайового внеску, тобто інша його частина, здійснена за рахунок особистих грошових коштів ОСОБА_1 або ж ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що частка квартири АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , а інша частка цієї квартири - об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка й підлягає поділу як спільне сумісне майно подружжя.

Між тим, суд першої інстанції вважав, що доводи адвоката Петінової А.В про те, що неповнолітні діти проживають із матір`ю перебувають на її повному утриманні, важко хворіють та потребують додаткових значних витрат для лікування виховання й розвитку, не є підставою для визнання за нею права особистої приватної власності на спірне майно, однак, можуть бути підставою для відступу від засади рівності часток подружжя у спільній сумісній власності.

При цьому, підстав для відступу від засади рівності часток подружжя у спільній сумісній власності суд не встановив та зауважив, що проживання дітей з одним із подружжя само по собі не є підставою для збільшення частки у майні при його розподілі тому з подружжя, з ким проживають діти. Доказів того, що ОСОБА_1 має заборгованість зі сплати аліментів суду не надано, також судом не встановлено неналежне виконання ОСОБА_1 батьківських обов`язків та неналежне матеріальне забезпечення дітей. Доказів того, що ОСОБА_2 одноособово виконує батьківські обов`язки, що ставить її у більш невигідне матеріальне становище поряд із батьком дітей ОСОБА_1 , матеріали справи також не містять.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав як позивача по первісному позову, так і позивача по зустрічному позову шляхом визнання в порядку поділу майна права власності на частки за ОСОБА_2 та частку за ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), положення ст. ст. 60 та 70 СК України, ст. 368 ЦК України, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Так, ОСОБА_2 посилається на те, що спірна квартира придбана нею за особисті кошти, які вона виручила від продажу своїх попередніх квартир.

Однак, як правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 245 650 грн, отримані від продажу квартири АДРЕСА_4 , які є її особистою приватною власністю, використала для здійснення пайових внесків на придбання спірної квартири, при цьому доказів того, що решта пайового внеску 245 576 грн (491 226 грн-245 650 грн), тобто інша його частина, здійснена за рахунок особистих грошових коштів ОСОБА_1 або ж ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Таким чином, на підставі викладеного, суд дійшов правильно висновку, що частка спірної квартири є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , а інша частка цієї квартири - об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка й підлягає поділу як спільне сумісне майно подружжя.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може гуртуватись на припущеннях (частина шостастатті 81 ЦПК України), обґрунтування вимог учасників справи та обставин, які мають значення для справи, повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів (статті 76-79 ЦПК України).

Відтак, ОСОБА_2 належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на частки спірної квартири, яка набута ними в період шлюбу, та не доведено, що спірна квартира придбана за її особисті кошти та є її особистою приватною власністю.

У частинах другій, третій статті 70 СК України передбачено два випадки, коли суд має право відступити від принципу рівності часток подружжя у праві спільної власності:

- при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї;

- за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до правових висновків, висловлених Верховним Судом у постановах від 15 листопада 2023 року в справі № 521/11825/20 (провадження № 61-3341св23), від 24 квітня 2023 року в справі № 462/1024/21 (провадження № 61-5172св22), від 30 листопада 2022 року в справі № 373/185/21 (провадження № 61-21464св21), під час вирішення спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але й інші обставини.

У постанові від 15 листопада 2023 року в справі № 521/11825/20 (провадження № 61-3341св23) Верховний Суд наголосив, що встановлення обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя під час поділу спірного майна, здійснюється судом у кожному випадку окремо із урахуванням наданих сторонами доказів.

Із аналізу наведених норми права, усталеної практики Верховного Суду вбачається, що майно, яке набуте подружжям під час перебування в шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Водночас за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріального забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено.

Судом встановлено, що сторони від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при цьому, ОСОБА_1 сплачує аліменти на їх утримання відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07.12.2023 року у справі № 127/29703/23, доказів того, що ОСОБА_1 має заборгованість зі сплати аліментів суду не надано. Також в матеріалах справи наявні платіжні інструкції, відповідно до яких ОСОБА_1 перерахував ОСОБА_2 кошти на утримання дітей в загальному розмірі 200 643, 47 грн за період із вересня 2023 року по грудень 2023 року (а.с. 154-166).

Таким чином, правильними є висновки суду першої інстанції, що ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження наявності передбачених ч. 2 і ч. 3 ст. 70 СК України підстав для відступу від засади рівності часток подружжя.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до незгоди із рішенням суду.

Враховуючи викладене, жодних обґрунтованих доводів на спростування висновків суду першої інстанції апеляційна скарга не містить, що, в свою чергу, не дає підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги необхідно віднести за рахунок особи, яка її подала.

Між тим, у відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Тетева-Родюк І.О. просила стягнути із скаржника на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції, в сумі 15 200 грн.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини перша, друга статті 141 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу вважає за необхідне надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких позивач має заперечення».

Верховний Суд у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 756/15736/18 акцентував увагу, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Схожі висновки зроблені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21), Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 серпня 2021 року у справі № 520/5311/2020, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 серпня 2018 року у справі № 916/1283/17 та інших.

Обґрунтовуючи суму витрат на правничу допомогу адвокат Тетева-Родюк І.О. вказує, що вона є фіксованою відповідно договору, на підтвердження витрат надає договір про надання правової допомоги від 07.01.2025 року, та платіжні інструкції, відповідно до яких ОСОБА_1 перерахував кошти адвокату Тетевій-Родюк І.О. у сумі 15 200 грн.

ОСОБА_2 отримала копію відзиву на апеляційну скаргу та долучених до нього документів (копію договору про надання правничої допомоги та квитанцій) шляхом їх направлення через підсистему «Електронний суд» до зареєстрованого електронного кабінету користувача ЄСІТС. Це підтверджується квитанцією № 2647403 про доставку документів.

Натомість ОСОБА_2 не подавала до суду заперечень щодо факту понесення чи розміру витрат ОСОБА_1 на професійну правову (правничу) допомогу.

За таких обставин заява представника ОСОБА_1 адвоката Тетевої-Родюк І.О. про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником - адвокатом Стьобою Юрієм Миколайовичем, залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2024 року без змін.

Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за ним.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_6 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_7 ) витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 15 200 грн.

Постанова набирає законної сили із дня її ухвалення.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Т. М. Шемета

О. С. Панасюк