Справа № 352/3070/23
Провадження № 22-ц/4808/219/25
Головуючий у 1 інстанції ХОМИНЕЦЬ М. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Мальцевої Є.Є.,

секретаря Струтинської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ТОВ «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про визнання недійсним кредитного договору за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду від 15 листопада 2024 року під головуванням судді Хоминець М.М. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

В грудні 2023 року ТОВ «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.09.2019 між первісним кредитором ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 216265653. 28.11.2018 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Указаний договір факторингу викладений у новій редакції на підставі додаткової угоди від 31.12.2020. Відповідно до реєстру боржників № 64 від 04.02.2020 до договору факторингу № 28/1118-01 до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 216265653. 20.10.2022 між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та позивачем ТОВ «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 20102022. Згідно реєстру прав вимоги № 1 від 21.10.2022 до вказаного договору факторингу позивач набув права грошової вимоги до відповідача в розмірі 33976,00 грн, з яких 13225,07 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 20750,93 грн - заборгованість за відсотками. Просив стягнути з відповідача вказану заборгованість за кредитним договором у розмірі 33 976 грн.

В січні 2024 року ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву до ТОВ «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про визнання недійсним кредитного договору.

Вимоги за зустрічним позовом обґрунтовував тим, що укладений між ним і ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» кредитний договір № 216265653 від 13.09.2019 є несправедливим та таким, що порушує його права як споживача. Згідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими вважає такі умови оспорюваного кредитного договору: п. 2.1.1.3 - щодо ініціювання договірного списання грошових коштів з банківського рахунку позичальника до повного погашення заборгованості; п. 2.1.1.4 - щодо відмови у видачі кредиту в разі технічної неможливості перерахувати кошти позичальнику; п. 2.1.1.5 - щодо зміни за згодою позичальника процентної ставки на період продовження сторонами строку надання кредиту та строку дії договору; п. 2.1.1.6 - щодо укладення договору відступлення права вимоги за договором або договору факторингу з будь-якою третьою особою; п. 3.3 - щодо права кредитора нараховувати позичальнику у разі порушення ним зобов`язань з погашення суми кредиту та/або процентів пені у розмірі 1,3 % від залишку суми кредиту за кожен день прострочення; п. 3.6 - закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення його умов, яке мало місце під час дії договору; п. 3.9 - щодо згоди сторін про те, що строки позовної давності стосовно стягнення неустойки закінчуються разом зі строками позовної давності за основним зобов`язанням; п. 4.1 - невід`ємною частиною договору є Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, продукту «Смарт» ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА»; уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися Правил, текст яких розміщений на сайті товариства www.moneyveo.ua; п. 4.2 - щодо згоди сторін у випадку користування позичальником кредитом понад строк, встановлений п. 1.3 договору або додатковими угодами, зобов`язання позичальника за цим договором продовжуються на весь період фактичного користування кредитом із застосуванням процентної ставки за понадстрокове користування кредитом у розмірі 1,70 % від суми кредиту; п. 4.3 - щодо згоди сторін про те, що проценти, нараховані згідно п. 4.2 договору після закінчення строку кредиту, є процентами, що нараховуються за понадстрокове користування кредитом в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України; п. 4.6 - у разі наявності розбіжностей між положеннями договору та положеннями Правил перевагу мають положення Правил; п. 4.9 - позичальник підтверджує, що отримав від товариства до укладення цього договору інформацію, вимоги надання якої передбачені в законодавстві України, отримав кредит не на споживчі цілі, інформація надана товариством з дотриманням вимог законодавства України та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання; п. 4. 10 - недійсність окремих умов цього договору, встановлена рішенням суду, не має наслідком недійсність всього договору та не звільняє позичальника від зобов`язання повернути кредит, сплатити проценти та нести іншу відповідальність, передбачену договором. Крім того, відповідач вів нечесну підприємницьку практику, яка містила агресивні дії, зокрема, докучання та неналежного впливу, погрози здійснити незаконні або неправомірні дії. Просив врахувати, що він вніс на погашення кредиту більше 18 000 грн.

Просив визнати недійсним кредитний договір № 216265653 від 13.09.2019 та застосувати правові наслідки недійсності договору, які б найкращим чином захистили його права як споживача.

Ухвалою Тисменицького районного суду від 05.02.2024 об`єднано зустрічний позов в одне провадження з первісним позовом.

Рішенням Тисменицького районного суду від 15 листопада 2024 року задоволено частково позов ТОВ «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором № 216265653 від 13.09.2019 у розмірі 16749,27 грн, що складається з 5708,98 грн заборгованості за тілом кредиту, 11040,29 грн заборгованості за відсотками та 1323,21 грн судових витрат, а всього 18 072, 48 грн.

У решті первісного позову на суму 17226,73 грн відмовлено.

Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ТОВ «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про визнання недійсним кредитного договору.

Компенсовано судовий збір у розмірі 1211,20 грн за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що не погоджується з твердженням суду про те, що судом не встановлено обставин, які б свідчили про несправедливість умов кредитного договору, існування суттєвого дисбалансу між договірними правами і обов`язками сторін на шкоду споживачеві чи наявність положень, які б вводили позивача в оману щодо змісту правочину та наслідків його невиконання.

Вважає такі твердження суду безпідставними, незаконними та такими, що суперечать фактичним обставинам справи.

Вказує, що умови договору які передбачають розмір денної процентної ставки більше 1 % є несправедливими відповідно до чинного законодавства.

Умови договору, якими передбачена сплата відсотків у розмірі в кілька раз більшому за саме тіло кредиту є порушенням його прав, як споживача та суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а тому такі умовами договору є несправедливими.

Суд вирішуючи цей спір не застосував норми Законів України «Про захист прав споживачів» та «Про споживче кредитування», якими закріплені його права, як споживача.

Разом з цим в порушення процесуальних норм суд не навів мотивів з яких він відхилив чи не застосував норми права наведені у зустрічному позові.

Апелянт зазначає, що у справі наявні три розрахунки заборгованості, які відрізняються між собою.

При цьому, два з них на які суд посилається у своєму рішенні подані з пропуском строків встановлених ст.83 ЦПК України. Клопотання, разом з яким вони були подані до суду не містить посилання на причини з яких такий доказ не міг бути поданий у відповідний строк.

Розрахунок заборгованості, який був поданий разом з первісним позовом взагалі не вказується у судовому рішенні і суд не дав оцінки цьому доказу.

Апелянт вказує на те, що судом жодного разу не було проведено судового засідання чим позбавило його можливості надати свої аргументи, пояснення та заперечення по суті справи.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задоволити в повному обсязі.

Представник ТОВ «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що в процесі розгляду справи суд першої інстанції не припустився порушень норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою.

Зі змісту кредитного договору вбачається, що жодної з його умов, які законом визнаються несправедливими до договору внесене не було.

Жодних заперечень відповідачем при укладенні кредитного договору висловлено не було. Укладеним кредитним договором та договором позики передбачені всі фінансові зобов`язання позичальника, тобто до його відома у необхідному обсязі була доведена передбачена законом інформація щодо умов кредитування.

Вказана інформація була доведена до відома відповідача, що підтверджується тим, що відповідач підтверджує отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту.

Жодних застережень або зауважень з боку відповідача, щодо неповного розуміння або незгоди з умовами договору або додаткової угоди під час його підписання не було подано. У випадку неповного розуміння умов кредитного договору у відповідача була можливість відмовитися від підписання даного договору, якою він не скористався.

Підписавши кредитний договір, відповідач посвідчив свою обізнаність та згоду з його умовами.

Апелянт не погоджується з розрахунком заборгованості, однак він має право подати контррозрахунок. Однак, будь-яких належних та допустимих доказів, які спростовують позовні вимоги, зокрема контррозрахунок заборгованості, апелянтом не надано.

Отже, зазначена заборгованість підтверджуються з огляду на наявні докази в матеріалах справи, які не спростовані належним чином.

З наданих позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що він є чітким, зрозумілим та узгоджується з умовами кредитного договору.

Апелянтом не спростовано обставин отримання та використання ним кредитних коштів та розміру заборгованості зазначених в наданих позивачем розрахунках, які узгоджується зі змістом договорів, що є належними доказами наявності заборгованості.

Доводи і аргументи на яких ґрунтуються вимоги апелянта є його суб`єктивною думкою.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_1 та представник ТОВ «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» в засідання апеляційного суду повторно не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про день, час і місце слухання справи.

ОСОБА_1 двічі подавав апеляційному суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із хворобою його матері та його поганим самопочуттям.

Апеляційний суд виснує, що повторна неявка сторін чи їх представників в судове засідання незалежно від причин, є підставою для розгляду апеляційної скарги без їх участі.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи таке.

Встановлено, що 13.09.2019 первісний кредитор ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 216265653 (а.с.12-13).

Згідно укладеного договору відповідач отримав кредит у розмірі 5000 грн на строк 21 день зі сплатою відсотків у розмірі 0,72 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту.

Відповідно до двох додаткових угод від 16.09.2019 кредитор зобов`язався збільшити суму кредиту відповідно на 5100 грн та 3000 грн з 16.09.2019 на строк дії договору на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути грошові кошти, надані в кредит, та сплатити проценти за користування кредитом на умовах договору (а.с.16-17).

Згідно двох додаткових угод від 24.09.2019 кредитор зобов`язався збільшити суму кредиту відповідно на 1000 грн та 899 грн з 24.09.2019 на строк дії договору на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути грошові кошти, надані в кредит, та сплатити проценти за користування кредитом на умовах договору (а.с.18-19).

Відповідно до додаткової угоди від 02.10.2019 сторони кредитного договору погодили продовження строку дії договору на 27 днів та сплату позичальником, починаючи з 04.10.2019, за користування кредитом 1,44 % в день від суми кредиту (а.с.14).

Згідно додаткової угоди від 31.10.2019 сторони кредитного договору погодили продовження строку кредитування на 29 днів та сплату позичальником, починаючи з 31.10.2019, за користування кредитом 1,44 % в день від суми кредиту (а.с.15).

Кредитний договір і додаткові угоди підписані в порядку, передбаченому ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до п. 4.2 кредитного договору сторони погодили, що у випадку користування позичальником кредитом понад строк, встановлений п. 1.3 договору або додатковими угодами, зобов`язання позичальника за цим договором продовжуються на весь період фактичного користування кредитом із застосуванням процентної ставки за понадстрокове користування кредитом у розмірі 1,70 % за кожен день користування кредитом. Згідно п. 4.3 договору сторони погодили, що проценти, нараховані згідно п. 4.2 договору після закінчення строку кредиту, є процентами, що нараховуються за понадстрокове користування кредитом в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України.

З платіжних доручень від 13.09.2019, 16.09.2019 та 24.09.2019 вбачається, що первісний кредитор перерахував, а ОСОБА_1 отримав на свою платіжну картку відповідно 5000 грн, 5100 грн, 3000 грн, 1000 грн, 899 грн, а всього 14999 грн (а.с.136-140).

Між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» 28.11.2018 укладений договір факторингу № 28/1118-01, викладений у новій редакції на підставі додаткової угоди від 31.12.2020, відповідно до якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Згідно реєстру боржників № 64 від 04.02.2020 до договору факторингу № 28/1118-01 до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» перейшло право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 216265653 (а.с.21-23).

Між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» 20.10.2022 був укладений договір факторингу № 20102022 (а.с.24-25).

Згідно реєстру прав вимоги № 1 від 21.10.2022 до вказаного договору факторингу позивач набув права грошової вимоги до відповідача в розмірі 33976 грн, з яких 13225,07 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 20750,93 грн - заборгованість за відсотками (а.с.26).

З розрахунку заборгованості за кредитним договором № 216265653 вбачається, що у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором позивач відповідачу нарахована заборгованість в розмірі 33976,00 грн, що складається з 13225,07 грн заборгованості за основним боргом, 20750,93 грн заборгованості за відсотками (а.с.27).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Згідно вимог ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У відповідності з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Стаття 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Частина 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Відповідно до ст. 12 цього Закону (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору), якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно вимог ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частина 1 ст. 514 ЦК України передбачає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч. 1 ст. 1077 ЦК України).

Частина перша ст. 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частини перша, третя ст. 215 ЦК України передбачають, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

За змістом ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

У постанові від 02.12.2015 у справі № 6-1341цс15 Верховний Суд України наголосив, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

У постанові Верховного Суду України від 11.09.2013 у справі № 6-40цс13 зроблені такі висновки: «Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналізуючи вказану норму, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві».

Задовольняючи часткового позов ТОВ «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що в ОСОБА_1 наявна заборгованість за кредитним договором, яка підлягає частковому стягненню, а вимоги зустрічного позову є необґрунтованими.

Суд зазначив, що укладений ОСОБА_1 кредитний договір є договором про споживчий кредит. Позивач, підписуючи договір, був ознайомлений з його умовами, відповідно розумів їх зміст та розмір процентів, і надав свою згоду на отримання кредитних коштів.

Оскільки сума кредиту незначна і відповідно позивач, детально ознайомившись з умовами договору, мав змогу зрозуміти, що розмір відсотків буде залежати від строку, за який він поверне кредит, тому відсутні підстави визнавати несправедливими умови договору щодо встановлення більшого розміру відсотків за понадстрокове користування кредитом.

Позивач не надав належних і допустимих доказів того, що під час укладення оспорюваного договору він не був ознайомлений з усіма його умовами, не навів переконливих та істотних доводів щодо невідповідності умов кредитного договору вимогам законодавства.

Суд не встановив обставин, які б свідчили про несправедливість умов кредитного договору, існування суттєвого дисбалансу між договірними правами і обов`язками сторін на шкоду споживачеві чи наявність положень, які б вводили позивача в оману щодо змісту правочину та наслідків його невиконання.

Часткове виконання позичальником умов кредитного договору та звернення до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним кредитного договору після звернення кредитора до суду з позовом про стягнення заборгованості за цим кредитним договором свідчить про те, що позичальником схвалені умови договору про надання споживчого кредиту та підтримувалися правовідносини, які виникли між кредитодавцем і ним на підставі оспорюваного кредитного договору, а подання зустрічного позову спрямоване на ухилення від виконання зобов`язань за кредитним договором.

Тому суд дійшов висновку про відсутність підстав, які вказують на порушені права позивача як споживача внаслідок укладення кредитного договору.

З такими висновками суду погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Доводи апелянта, що встановлені судом обставини свідчать про несправедливі умови кредитного договору, є недоведеними.

Зі змісту кредитного договору вбачається, що жодної з перелічених умов, які законом визнаються несправедливими до договору не внесено. Договір не містить також будь-яких інших несправедливих умов.

ОСОБА_1 жодних заперечень з приводу того, що він не погоджувався з Правилами надання коштів при укладенні кредитного договору висловлено не було.

Будь-яких застережень або зауважень з боку ОСОБА_1 щодо неповного розуміння або незгоди з умовами договору або додаткової угоди під час його підписання, до суду належними доказами не подано. Слід зазначити, що у випадку неповного розуміння умов кредитного договору у відповідача була можливість відмовитися від його підписання.

Інформація, надана первісним кредитором з дотриманням всіх вимог законодавства, викладена їх в чіткій, зрозумілій та доступній формі, при цьому саме відповідач ініціював укладення такого договору, оформивши заявку на сайті первісного кредитора.

Підписавши договір, ОСОБА_1 посвідчив свою обізнаність та згоду з його умовами, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинено в формі, встановленій законом, та він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним, а саме отримання кредитних коштів позичальником, що і було здійснено сторонами. Відповідач з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту до вільно обраної ним фінансової установи, отримавши від останньої всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору.

Вищевказаним спростовуються і доводи апелянта про те, що умови договору, які передбачають розмір денної процентної ставки більше 1 % є несправедливими відповідно до чинного законодавства, а сплата відсотків у розмірі в кілька раз більшому за саме тіло кредиту є порушенням його прав, як споживача.

Колегія суддів зазначає, що спірний кредитний договір укладено між первісним кредитором та ОСОБА_1 13.09.2019 і згідно реєстру прав вимоги № 1 від 21.10.2022 до укладеного між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та позивачем 20.10.2022 договору факторингу позивач набув права грошової вимоги до відповідача в розмірі 33 976 грн, тобто до набрання чинності (24.12.2023) змін до Закону України «Про споживче кредитування», яким статтю 8 цього Закону доповнено частиною п`ятою, якою визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати одного відсотка.

Доводи апелянта про те, що суд не застосував норми Законів України «Про захист прав споживачів» та «Про споживче кредитування» є необґрунтованими, оскільки суд у рішенні посилався на норми вказаних законів, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, а також суд застосував судову практику в подібних правовідносинах.

Доводи апелянта про те, що судом жодного разу не було проведено судового засідання чим позбавило його можливості надати свої аргументи, пояснення та заперечення по суті справи є необґрунтованими.

Суд першої інстанції, вказав про те, що ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, не повідомив суду про причини своєї неявки в судове засідання.

Суд вказав на те, що ОСОБА_1 двічі подавав клопотання про відкладення судового засідання, які були задоволені. Тому суд встановив наявність підстав, які вказують на затягування судового розгляду та дійшов висновку про можливість розгляду справи без участі ОСОБА_1 за наявними у справі доказами.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тисменицького районного суду від 15 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 березня 2025 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук Є.Є. Мальцева