УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2025 року

м. Київ

справа № 524/5680/19

провадження № 61-2522ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного

цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 жовтня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 15 січня 2025 року

у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову приватного виконавця Скрипника Володимира Леонідовича про відкриття виконавчого провадження, постанову про стягнення з боржника основної винагороди, постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій, постанову

про арешт майна боржника, постанову про арешт коштів боржника, постанову

про передачу виконавчого листа на виконання до підприємства, установи, організації та визнання протиправною бездіяльності щодо неповернення стягувачу виконавчого листа,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на постанови приватного виконавця Скрипника В. Л.: про відкриття виконавчого провадження, про стягнення з боржника основної винагороди, про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій, про арешт майна боржника, про арешт коштів боржника, про передачу виконавчого листа на виконання до підприємства, установи, організації та визнання протиправною бездіяльності щодо неповернення стягувачу виконавчого листа.

Скарга обґрунтована тим, що заява про прийняття виконавчого документу

до виконання підписана не стягувачем, а його представником. Вказував,

що на підтвердження повноважень, адвокатом Потребою С. М. до вказаної

заяви долучений ордер адвоката, який містить посилання на договір про надання правничої допомоги б/н від 15 червня 2023 року, проте сам договір до матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_1 не долучений. Крім того, заявник зазначав, що у ордері відсутні обов`язкові реквізити, визначені Положенням про ордер

на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів №41

від 12 квітня 2019 року, затвердженого рішенням Ради адвокатів України, а саме дата видачі ордера оформлена словесно-цифровим способом у послідовності

щодо дня місяця і місяця, але не містить цифр, які б вказували на рік видачі ордера.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області

від 25 жовтня 2024 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанови приватного виконавця Скрипника В. Л.: про відкриття виконавчого провадження, про стягнення з боржника основної винагороди, про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій, про арешт майна боржника, про арешт коштів боржника, про передачу виконавчого листа на виконання до підприємства, установи, організації та визнання протиправною бездіяльності щодо неповернення стягувачу виконавчого листа, відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того,

що дії приватного виконавця Скрипника В. Л. вчинені у відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження».

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся

до Полтавськогоапеляційного суду з апеляційною скаргою, посилаючись

на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги. Вказував, що заява

про прийняття виконавчого документу підписана не стягувачем, згідно приписів пункту 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»,

а його представником. Крім того ,суд першої інстанції не дав належну правову

оцінку змісту ордера адвоката, як представника стягувача. Зазначав,

що приватний виконавець Скрипник В. Л. у відповідності до вимог Закону

України «Про виконавче провадження» мав відмовити у відкритті виконавчого провадження.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 15 січня 2025 року

(повний текст складено 27 січня 2025 року) апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 жовтня 2024 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що підстави для скасування

ухвали суду першої інстанції відсутні, оскільки судове рішення ухвалене

з дотриманням закону, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

27 лютого 2025 року до Верховного Суду через систему «Електронний суд»

ОСОБА_1 подано касаційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої

та постанову суду апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення його скарги на постанови приватного виконавця.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає

неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує, що заява про відкриття виконавчого провадження підписана не стягувачем, а його представником,

що суперечить вимогам пункту 1 частини першої статті 26 Закону України

«Про виконавче провадження». Крім того, на підтвердження повноважень адвокатом Потребою С. М. до вказаної заяви долучений ордер, що оформлений

з порушення вимог Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»

та Положення про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення

реєстру ордерів №41 від 12 квітня 2019 року. Також вказує, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування норми

права у подібних правовідносинах (ухвала Верховного Суду від 07 серпня 2018 року у справі № 905/2497/17, від 24 листопада 2021 року у справі № 522/12425/21,

від 17 червня 2022 року у справі №380/13109/21 та інші).

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження (відмову у відкритті касаційного провадження) вирішується колегією у складі трьох суддів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України однією

з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).

Зазначене конституційне положення відображено у статті 18 ЦПК України, згідно

з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню

на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності виконавців.

Відповідно до частин другої, третьої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб),

що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання

їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України

«Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб

та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами

у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень

третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частиною першою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом та інше.

Положеннями частин першої, другої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що сторонами виконавчого провадження є стягувач

і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь,

чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Положеннями статті 16 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що сторони можуть реалізувати свої права і обов`язки у виконавчому провадженні самостійно або через представників. Особиста участь фізичної особи у виконавчому провадженні не позбавляє її права мати представника, крім випадку, коли боржник згідно з рішенням зобов`язаний вчинити певні дії особисто. Повноваження

адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів:

1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно

до Закону України «Про безоплатну правничу допомогу».

Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію

про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність

за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» визначені вимоги до виконавчого документу та вказано, що виконавчий документ має

містити: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я,

по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача

та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних

осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися

від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків

та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина

рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);

7) строк пред`явлення рішення до виконання.

Частиною четвертою статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання);

2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ

не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону;

7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску,

якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Суди попередніх інстанцій, дійшли правильного висновку, що приватний

виконавець Скрипник В. Л., перевіривши виконавчий лист на відповідність

вимогам частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»

та не встановивши підстав для повернення виконавчого документу, відповідно

до частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», правомірно відкрив виконавче провадження № НОМЕР_1.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно того, що стягувач може реалізувати свої права і обов`язки у виконавчому провадженні через представника, відповідно до статті 16 Закон України

«Про виконавче провадження», зокрема і щодо підписання заяви про прийняття виконавчого документу до виконання від імені свого клієнта.

Частиною четвертою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокат зобов`язаний діяти в межах повноважень, наданих йому клієнтом, у тому числі з урахуванням обмежень щодо вчинення окремих процесуальних дій.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 20 Закону України «Про адвокатуру

та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат

має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги.

Крім того, суди попередніх інстанцій врахували правову позицію, висловлену

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі

№ 320/5420/18, де вказано що наявність або відсутність обмежень повноважень адвоката зазначається у самому ордері, а тому суд першої та апеляційної

інстанцій дійшли правильного висновку, що адвокат Потреба С. М. не був обмежений у повноваженнях щодо підписання заяви про прийняття виконавчого документу до виконання від імені свого клієнта, як ордером, так і законом.

Як вбачається з ухвали Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 жовтня 2024 року, судом першої інстанції

встановлено, що ордер на надання правничої допомоги сформований адвокатом

в Особистому кабінеті адвоката на офіційному веб-сайті Національної асоціації адвокатів України, що підтверджується знімком екрану. Також, із поданого адвокатом Потребою С.М. знімку вбачається, що ордер було видано 26 серпня

2024 року.

Крім того, як вбачається з постанови Полтавського апеляційного суду від 15 січня 2025 року, судом апеляційної інстанції встановлено, що у ордері, виданому адвокатом Потребою С. М. вказано назву органу, у якому надається правова допомога адвокатом, відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру

та адвокатську діяльність», а саме «у приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника В. Л.». Тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що дата формування заяви про прийняття виконавчого документу до виконання (27 серпня 2024 року) може підтвердити рік видачі

ордеру, а саме 2024 рік.

Документи на підтвердження повноважень повинні виключати будь-які сумніви стосовно справжності та чинності таких повноважень на момент вчинення

певної процесуальної дії, а також стосовно охоплення такої дії дійсним колом повноважень представника, що делеговані йому особою.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій,

що в ході розгляду скарги ОСОБА_1 на постанови приватного виконавця

Скрипника В. Л. належними доказами було підтверджено факт формування

ордера в порядку, визначеному Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Крім того, Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не пов`язує недійсність ордера із відсутністю в ньому відомостей про рік його видачі.

Верховний Суд взяв до уваги посилання заявника у касаційній скарзі, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (ухвала Верховного Суду від 07 серпня 2018 року у справі № 905/2497/17, від 24 листопада 2021 року у справі

№ 522/12425/21, від 17 червня 2022 року у справі №380/13109/21 та інші).

При цьому Верховний Суд наголошує, що у вказаних ухвалах Верховного Суду

у резолютивній частині судового рішення вказано «касаційну скаргу повернути особі, яка її подала». Повернення Верховним Судом касаційної скарги, надає заявнику право в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд.

Отже, дані обставини не можуть братися Верховним Судом до уваги, оскільки відкриття виконавчого провадження спрямоване на досягнення єдиної мети - виконання рішення, яке набрало законної сили та яке боржник добровільно

не виконав, обмеживши право стягувача на виконання судового рішення,

що є складовою права на справедливий суд.

Тому, Верховний Суд погоджується з висновками про те, що сама по собі відсутність вказівки на рік видачі ордера не може розглядатись як достатня самостійна підстава для повернення виконавчого листа з огляду на те, що така відсутність

року ніби то унеможливлює підтвердження повноважень адвоката як представника стягувача.

Отже, суди попередніх інстанцій, дійшли правильного висновку, що приватний

виконавець Скрипник В. Л., перевіривши повноваження адвоката, зокрема ордер, його серію, номер, виданий на підставі укладеного з клієнтом ОСОБА_2

договору про надання правничої допомоги та застереження про відсутність

у адвоката Потреби С. М. обмежень в його повноваженнях, правомірно виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 на підставі заяви, підписаної представником стягувача.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій,

що постанова про відкриття виконавчого провадження є правомірною, а тому підстав для скасування інших оскаржуваних постанов приватного виконавця немає.

Колегія суддів вважає, що заявником у поданій касаційній скарзі не спростовано наведених висновків суду першої та апеляційної інстанцій та не наведено неправильного застосування ним норм матеріального та процесуального права, як необхідної передумови для скасування судових рішень.

Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів

у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження

(про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження

ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну

скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження,

якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

У низці рішень Європейського Суду з прав людини щодо тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути

обмежено державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права (рішення Європейського Суду з прав людини від 28 жовтня 1998 року у справі «Осман проти Сполученого Королівства» («Osman v. the United Kingdom»), пункт 147).

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає

розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, колегія суддів вважає,

що касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Автозаводського районного

суду м. Кременчука Полтавської області від 25 жовтня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 15 січня 2025 року у справі є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

ОСОБА_1 на ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 жовтня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 15 січня 2025 року у справі за скаргою

ОСОБА_1 на постанову приватного виконавця Скрипника

Володимира Леонідовича про відкриття виконавчого провадження, постанову

про стягнення з боржника основної винагороди, постанову про стягнення

з боржника витрат на проведення виконавчих дій, постанову про арешт майна боржника, постанову про арешт коштів боржника, постанову про передачу виконавчого листа на виконання до підприємства, установи, організації та визнання протиправною бездіяльності щодо неповернення стягувачу виконавчого листа, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник