КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 377/493/24 Головуючий у суді першої інстанції - Олійник С.В
Номер провадження № 22-ц/824/4595/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 10 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю одного із подружжя та стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю одного із подружжя та стягнення грошових коштів, у якому просив суд: визнати його особистою приватною власністю грошові кошти в сумі 3 140 068,41 грн, що складаються із грошового забезпечення та додаткової винагороди, нарахованих за період з квітня 2022 року по травень 2024 року; стягнути з відповідача на його користь 2 500 000 грн, а також стягнути з відповідача на його користь всі понесені останнім судові витрати, у тому числі і витрати на правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 06 листопада 2021 року між сторонами було зареєстровано шлюб, спільних дітей вони не мають. Вказує, їхнє спільне життя не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, різних поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства та подружнього життя. Відтак, фактичні шлюбні відносини були припинені в лютому 2022 року.

Представник позивача зауважує, з 24 лютого 2022 року по 31 травня 2024 року позивач перебував у полоні внаслідок збройної агресії рф проти України.

Вказує, після звільнення з полону, останній, 11 червня 2024 року дізнався від відповідача, що вона під час перебування його у полоні вона будувала стосунки з іншими чоловіками, через що, сімейні відносини між ними були припинені у лютому 2022 року.

Наголошує, під час перебування позивача в полоні, грошове забезпечення та додаткова винагорода за період з квітня 2022 року по травень 2024 року перераховувалися на банківські реквізити відповідача, згідно її заяви, у загальному розмірі 3 140 068,41 грн.

Представник позивача вказує, ці кошти, на думку позивача, є його особистою приватною власністю. Зазначає, у добровільному порядку відповідач повернула останньому 301 940 грн, а решту коштів відповідач витратила на власні потреби. Однак, звертає увагу суду, зобов`язувалася повернути позивачу до 20 серпня 2024 року кошти у сумі 2 500 000 грн, що підтверджується розпискою.

Проте, наголошує, в подальшому, відповідач відмовилася повертати позивачу кошти у добровільному порядку, тому позивач вимушений був звернутися за захистом свої прав до суду.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської областівід 10 жовтня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмолено за необґрунтованістю.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, не погоджується із висновком суду першої інстанції, що відсутність факту спільного проживання сторін у справі через ту обставину, що один із подружжя перебував у полоні, не є визначальною обставиною для встановлення припинення шлюбних відносин, оскільки спільних дітей у них не було, а сама відповідачка ще до потрапляння позивача у полон будувала своє особисте життя з іншими чоловіками.

Відтак, представник апелянта вважає, що судом першої інстанції повинно було бути застосоване положення ч.6 ст. 57 СК України.

Наголошує, суд першої інстанції невірно описав пояснення апелянта, оскільки останній зазначав, що після повернення із полону перші тижні перебував у м.Санжари на карантині, що виключає його спільне проживання з відповідачкою.

Представник апелянта вказує, що не приймаючи доводи позивача щодо виплат, які відповідач отримала безпідставно та зобов`язана їх повернути, суд першої інстанції виходив з того, що дане не ґрунтується на чинному законодавстві України, оскільки не визначає правову природу грошових виплат, яке згідно із ст. 57 СК України є особистою приватною власністю одного з подружжя також суд посилався на правову позицію Верховного Суду, викладену в ухвалі від 23 вересня 2019 року, справа №585/2285/18.

Таким чином, звертає увагу, що викладена у вищевказаному судовому рішенні позиція Верховного Суду стосується одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів сімей», яку Верховний Суд відніс до соціальних виплат. Тоді як, наголошує, апелянт просить визнати його особистою приватною власністю додаткову винагороду, передбачену Постановою КМУ №168 від 28 лютого 2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», виплата якої здійснювалася саме йому на підставі наказів командира та є винагородою за його особисті заслуги перед Батьківщиною, та за своєю суттю, вважає, є відшкодуванням завданої моральної та фізичної шкоди під час перебування ОСОБА_1 у полоні. На підставі викладеного, зазначає, такі виплати відповідно до ст. 57 СК України, є особистою приватною власністю останнього.

У апеляційній скарзі представник апелянта також вказує, що під час апеляційного розгляду справи апелянтом були понесені судові витрати у сумі 10 000 грн, що підлягають стягненню з відповідача.

Разом з тим, наголошує, що попередній розрахунок судових витрат становить 22 710 грн судового збору та 10 000 грн витрат на правничу допомогу.

23 грудня 2024 року на адресу апеляційного суду від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заперечуючи проти доводів, викладених у апеляційній скарзі вказує, що соціальна виплата як грошове забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон, не є особистою приватною власністю одного з подружжя, зокрема особи, яка перебувала в полоні. Наголошує, відповідач отримувала таку соціальну виплату на законній підставі, беручи до уваги той факт, що окреме проживання сторін, внаслідок істотних та важливих підстав не спростовує їхній статус сім`ї і подружжя.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідачка у справі ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомленою про дату? час та місце розгляду справи ( а.с. 184 т.2) до суду апеляційної інстанції не з`явилася та заяв про неможливість явки із поважних причини не подала.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу за відсутності належним чином повідомленої відповідачки ОСОБА_3 ..

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 виданого Славутицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 06 листопада 2021 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб 06 листопада 2021 року, актовий запис №102 (т. 1, а.с. 18).

Згідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 06 квітня 2022 року №51, наказано уважати таким, що перебуває у полоні з 24 лютого 2022 року старшого сержанта ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 16).

Згідно довідки Державного підприємства «Український національний центр розбудови миру» Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 03 червня 2024 року №09-07/7901, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , старший сержант, в/ч НОМЕР_2 перебував у полоні під владою держави-агресора, та був звільнений 31 травня 2024 року (т. 1, а.с. 17).

Відповідно до заяви ОСОБА_3 від 20 квітня 2022 року, остання просила всі належні грошові кошти ОСОБА_1 нараховувати та виплачувати їй як законному представнику (дружині) останнього, у зв`язку із тим, що він знаходиться у полоні (т. 1, а.с. 20).

Відповідно до копії розписки ОСОБА_3 від 17 червня 2024 року, оригінал якої досліджено у судовому засіданні, остання зобов`язується повернути грошові кошти, перераховані на її розрахунковий рахунок за перебування її чоловіка в полоні, які вона витрачала на власні потреби, в розмірі 2500000 грн до 20 серпня 2024 року, у разі недотримання цього зобов`язання, зобов`язується виплатити пеню 1% за кожен день прострочення (т. 1, а.с. 22).

Згідно виписки з карткового рахунку ОСОБА_3 за період з 24 лютого 2022 року по 12 червня 2024 року, остання регулярно отримувала на свій картковий рахунок грошові кошти з призначенням платежу «Військова частина НОМЕР_2 , щомісячна винагорода ОСОБА_1 », «Військова частина НОМЕР_2 , грошове забезпечення ОСОБА_1 » (т. 1, а.с. 115-150).

Із заяв, звернень, графічних зображень та інформативних листів із служб, які займаються розшуком військовополонених та звільненням з полону, підтверджується факт того, що відповідач ОСОБА_3 постійно вживала заходи, спрямовані на звільнення ОСОБА_1 з полону, а також приймала участь у відповідних громадських заходах, з метою привернення уваги до проблеми військовополонених захисників України (т. 1, а.с. 110-114, 151-213).

Із заяв, звернень, графічних зображень та інформативних листів із служб, які займаються розшуком військовополонених та звільненням з полону, підтверджується факт того, що ОСОБА_7 постійно вживала заходи, спрямовані на звільнення ОСОБА_1 з полону, а також приймала участь у відповідних громадських заходах, з метою привернення уваги до проблеми військовополонених захисників України (т. 1, а.с. 234-259)

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що сторони перебувають шлюбі з 06 листопада 2021 року до часу ухвалення рішення суду.

Виплати, які отримувала відповідач, є цільовими та адресними, кореспондентом виплати може бути виключно член сім`ї, визначений п. 7 Порядку, за яким виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року в справі №686/24029/14-ц одноразова грошова допомога, виплата якої передбачена статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відноситься до соціальних виплат і не може вважатися особистою приватною власністю одного з подружжя.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року в справі №725/6543/18, в ухвалі Верховного Суду від 23 вересня 2019 року в справі №585/2285/18.

Зазначені норми закону на думку суду першої інстанції свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції виснував, що доводи позивача та його представника, що ці виплати, які відповідач отримала, безпідставно набуті, та зобов`язана повернути, оскільки є особистою власністю позивача, не ґрунтуються на чинному законодавстві України, оскільки вищезазначений закон не визначає правову природу грошових виплат, яке згідно зі статтею 57 СК України є особистою приватною власністю одного з подружжя. Аналогічна позиція висловлена в ухвалі Верховного Суду від 23 вересня 2019 року (справа № 585/2285/18).З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Апеляційний суд не може повністю погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У справі, яка переглядається ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів нарахованих йому як військовослужбовцю військової частини НОМЕР_2 НГУ у вигляді грошового забезпечення та щомісячної винагороди те перерахованих на банківську картку відповідачки в період коли він перебував у полоні рф.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19 (пункт 63)).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судами встановлено, що позивач у справі ОСОБА_1 , та відповідачка у справі ОСОБА_3 06 листопада 2021 року уклали шлюб, який зареєстрований Славутицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 06 листопада 2021 року, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

Також із матеріалів справи встановлено, що позивач у справі проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 НГУ. І відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 06 квітня 2022 року №51, перебував у полоні агресора - рф з 24 лютого 2022 року.

31 травня 2024 року позивач у справі був звільнений з полону, що підтверджується Згідно довідки Державного підприємства «Український національний центр розбудови миру» Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 03 червня 2024 року №09-07/7901.

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що відповідно до заяви ОСОБА_3 від 20 квітня 2022 року, останній військовою частиною НОМЕР_2 НГУ відповідно до положень ч. 6 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та «Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх» затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 р. № 884, проводилися нарахування та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 , який потрапив у полон у розмірі всього 3140068,41 грн, що підтверджується довідкою №78 видану 25 червня 2024 року командиром військової частини НОМЕР_2 НГУ ( а.с. 87 т .1).

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, виходив лише з того, що позивачем не доведено, що вказані кошти є його особистою власністю, разом із тим, не врахував положення ст. 60, 69 СК України та частини третьої ст. 368 ЦК України щодо права спільною сумісної власністю подружжя, на доходи отриманні одним із подружжя та права на його поділ не залежно від факту розірвання шлюбу між сторонами.

Так, виходячи із положень ст. 60 СК України згідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), та ч. 2 ст. 61 СК України згідно до якої - Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, а також із положень ч.2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» згідно до якої - «До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення», а також ч.6 цієї ж статті згідно до якої «За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України», колегія суддів доходить висновку, що нараховані військовою частиною НОМЕР_2 НГУ грошові кошти в розмірі 3140068,41 грн є заробітною платою позивача, а тому є спільним сумісним майном подружжя.

Разом із тим, колегія суддів враховує і ті обставини, що на час їх нарахування позивач перебував у полоні, сторони як подружжя спільного майна на утримання якого необхідно було витрачати кошти не мали, дітей також не мали, тому вирішення питання щодо витрат вище вказаних коштів як спільного майна подружжя згідно до ч. 1 ст. 65 СК України потребувало згоди іншого із подружжя.

Однак при розгляді справи не було встановлено, що позивач, за обставин перебування його в полоні, надавав відповідачці право на розпорядження вказаним майном, тому колегія суддів доходить висновку, що позивач згідно до ст. 61, 69 ч.1 СК України має право на отримання від відповідачки однієї другої частини нарахованої йому заробітної плати (грошового забезпечення військовослужбовця), яке було зараховано на її картковий рахунок, що становить 1570034,21 грн (3140068,41 / 2).

Окрім того, із матеріалів справи вбачається, що відповідачка у справі в добровільному порядку сплатила позивачу 301940 грн, тому вищевказана сума повинна бути зменшена на зазначену суму коштів, та складатиме 1268094, 21 грн (1570034,21 - 301940).

Стягуючи вказану суму коштів, колегія суддів враховує, що сторони у справі після повернення позивача із полону фактично припинили спілкування як подружжя, що свідчить наявна в матеріалах справи копрія позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, а також наявне в ЄДРСР рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 серпня 2024 року у справі № 377/473/24 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, в якому зазначено ОСОБА_5 - «31.05.2024 року відповідача було повернено з полону та позивач одразу поїхала в пункт реабілітації, була поруч з відповідачем тиждень де він будував плани на майбутнє, а позивач зрозуміла, що за такий тривалий час відповідач став для неї чужою людиною і подальше збереження сім`ї є неможливим. З початку червня 2024 року сторони спільного господарства не ведуть та подальше спільне життя та збереження сім`ї є неможливим».

Суд першої інстанції вирішуючи вказаний спір вище вказані обставини не врахував та дійшов до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом порушені не правильно встановлені обставини у справі та неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач поніс витрати по сплаті судового збору при подачі позову 15140 ( а.с. 1,2, т.1) та 605,60 грн. (а.с.26,1) та 22710 грн при подачі апеляційної скарги (а.с.148 т.2) , а всього 37822 грн, його вимоги в частині визнання грошовий коштів особистою приватною власності є недоведеними, оскільки вказані кошти колегією суддів визнанні спільним сумісним майном подружжя, тому вказана немайнова вимоги є не доведеною, у зв`язку з чим судові витрати по її оплаті до суду першої та апеляційної інстанції не підлягає стягненню.

З врахуванням того, що колегією суддів визнано законною та обґрунтованою вимоги позивача на суму 1268094,21 грн, то належною до сплати в суді першої інстанції був розмір судового збору 12680,94 грн. (1268094,21/100), а в суді апеляційної інстанції 19021,41 грн (12680,94 х 150%), а загальна сума стягнення із відповідачки на користь позивача становити 31702,35 грн.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то колегія враховує наступне.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

ОСОБА_1 , подаючи апеляційну скаргу додав до неї Договір про надання правової допомоги від 12 листопада 2024 року укладений між ним та АО «Рябінін, Переверзєв та партнери» згідно до п.3, якого сторонами погоджено витрати позивача на послуги адвоката у розмірі 12000 грн.

Згідно до акту приймання передачі наданих послуг вартість робіт складається із консультації з приводу подання апеляційної скарги - 2000 грн, та аналіз законодавства, складання та направлення апеляційної скарги на рішення Вишгородського районного суду від 10 жовтня 2024 року - 10000 грн (а.с. 147 т.2)

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що заявником доведено понесення нею витрат за надання правничої допомоги у розмірі 12 000 грн у суді апеляційної інстанції, однак з врахування складності даної справи, а також те, що доводи апеляційної скарги судом задоволенні лише на 50% , тому апеляційний суд вважає, що витрати у вказаному розмірі - 6000 грн і повинно бути покладено на відповідача.

Керуючись ст. 60,61,69 СК України, ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» , ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської областівід 10 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстр. АДРЕСА_1 НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 1268094, 21 грн. (один мільйон двісті шістдесят вісім тисяч дев`яносто чотири гривні 21 копійка).

В задоволенні решти частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстр. АДРЕСА_1 НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 понесених судових витрат по справі: судовий збір у розмірі 31702,35 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 6000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 10 березня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв