Провадження № 2/357/1425/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Бебешко М. М. ,

при секретарі Ільницька І. П.,

За участі представника відповідача Назаренка Р.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Іванчишина Л.Г., про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В :

15 листопада 2024 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла вищевказана позовна заява, згідно з кою просить суд визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 та виплатити відповідачу внесені позивачем на депозитний рахунок суду кошти.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно свідоцтва про право власності від 21 листопада 2012 року власниками квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в рівних долях. Після смерті ОСОБА_3 спадкоємицею стала ОСОБА_5 на 1/3 частки квартири. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , після смерті у якої залишився син ОСОБА_2 та мати ОСОБА_1 тому ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають право на 1/6 частку даної квартири. Так як відповідач має право на 1/6 частку даної квартири, враховуючи незначну частину майн, неможливість її виділення в натурі, невиконання відповідачем обов`язків щодо утримання майна, позивач просить суд задоволити позовні вимоги та згідно позовної заяви зобов`язується внести на депозитний рахунок суд вартість 1/6 частки майна в сумі 193 228, грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 листопада 2024 року вказану справу передано на розгляд судді Бебешко М.М.

18 листопада 2024 року на адресу суду надійшла відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання відповідача у справі.

Ухвалою суду від 20 листопада 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 15 січня 2025 року. Вказаною ухвалою витребувано від приватного нотаріуса Білоцерківського нотаріального округу Київської області Іванчишиної Л.Г. належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

10 грудня 2024 року на адресу суду надійшло пояснення від приватного нотаріуса Білоцерківського нотаріального округу Київської області Іванчишиної Л.Г. та копія спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та матеріали спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 .

Згідно пояснення третьої особи син померлої ОСОБА_5 ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса із заявою про відкриття спадщини і йому було видане свідоцтво про право на спадщину за законом. На даний час виявлено додаткове спадкове майно у вигляді 1/3 частик у праві власності на квартиру АДРЕСА_3 і спадкоємець, який прийняв спадщину, має право подати заяву на видачу додаткового свідоцтва про право на спадщину на нововиявлене спадкове майно та отримати свідоцтво про право на спадщину.

17 грудня 2024 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким останній просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог так як вважає, що відсутні підстави для припинення права на його частку у спільному майні та визнання права власності за ОСОБА_1

15 січня 2025 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у підготовчому засіданні за відсутності сторони позивача та про відсутність заперечень проти закриття підготовчого засідання.

15 січня 2025 року на адресу суду від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи у підготовчому засіданні за відсутності сторони відповідача та про відсутність заперечень проти закриття підготовчого засідання.

Ухвалою суду вді15 січня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляду справі по суті на 14 лютого 2025 року на 09.30 год.

11 лютого 2025 року на адресу суду від представника відповідача адвоката Назаренка Р.А. надійшли додаткові пояснення у справі, згідно з якими представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача на його користь судові витрати.

Пояснення обґрунтоване наступним:

Щодо відсутності порушеного або оспорюваного права Позивача:

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, з огляду, зокрема, на безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/16981/17 (провадження № 12-7гс19, пункт 5.22)). Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Так, у ОСОБА_1 , яка пред`являє позов про припинення права на частку, взагалі відсутнє суб`єктивне право, яке не визнається або оспорюється, тому неможливо стверджувати й про його порушення, тобто невизнання чи оспорювання, що виступало б передумовою для визнання права. Позивач стверджує, що окрім належної їй 1/3 частини квартири, вона має право й на половину частки квартири, яка належала ОСОБА_5 за життя. Тобто, ОСОБА_1 нібито належить 1/2 частини спірної квартири, що становить 50%. Однак, Позивачем не доведено виникнення у неї права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям як майнового права. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.3 ст. 46 цього Кодексу). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст. 1268 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ч.1 ст. 1296 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України). У частині першій ст. 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч.1 ст. 1272 ЦК України). Таким чином, прийняти спадщину можна двома способами: активним (подання заяви про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку з дня смерті спадкодавця) і пасивним (проживати постійно із спадкодавцем на час відкриття спадщини) шляхом. ОСОБА_1 протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України не подала до нотаріуса відповідно до статті 1268 ЦК України заяву про прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справа, копія якої наявна в матеріалах справи. Відповідно до відмітки у паспорті ОСОБА_1 , копія якого додана до позовної заяви, на час відкриття спадщини вона проживала за адресою: АДРЕСА_4 , яка є відмінною від адреси місця проживання спадкодавця на день смерті. Тож, з огляду на те, що ОСОБА_1 не подала у визначені законом строки заяву про прийняття спадщини та не проживала постійно разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вона, відповідно до положень ст. 1272 ЦК України, вважається такою, що не прийняла спадщину, тому не має права на частку в спадковому майні.

Щодо відсутності доказів на підтвердження обставин, на яких ґрунтуються вимоги:

Позивач стверджує, що є матір`ю померлої ОСОБА_5 , однак суду не надано документів, які б підтверджували їх родинні відносин, як і не повідомлено письмово суд про неможливість подання відповідних доказів разом з позовною заявою. Зокрема, відповідно до підпункту 4.2 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин. Відсутність документів на підтвердження родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , як матір`ю та донькою, позбавляє суд можливості пересвідчитися в обґрунтованості позовних вимог. Крім того, у позові зазначено, що 1/3 частина квартири АДРЕСА_5 на підставі свідоцтва про право власності належить ОСОБА_6 . Однак, свідоцтво про право власності містить застарілі відомості на момент розгляду справи, а актуальної на час звернення до суду інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна, суду не надано. Відсутність актуальної інформації про всіх співвласників унеможливлює правильне визначення кола осіб, які повинні прийняти участь у справі, так як відповідно до частини 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників. Відповідно до частини 1 ст. 46 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини 3 ст. 12, частини 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5-7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до пункту 4 частини 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений строк, до розгляду судом не приймаються (ст. 83 ЦПК України). Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч.4 ст. 83 ЦПК України). Враховуючи зазначене, Позивачем не надано доказів, на яких ґрунтуються вимоги, як і не повідомлено суд про неможливість подання таких доказів одночасно з позовною заявою.

Щодо попереднього внесення Позивачем вартості частки на депозитний рахунок суду:

Зі змісту частини 2 ст. 365 ЦК України слідує, що суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення про задоволення позову. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов`язань перед відповідачем. У постанові Верховного Суду від 03 грудня 2020 року у справі № 367/7792/16-ц, зроблено висновок, що суди за вимогою інших співвласників позбавили особу права власності на належну їй частку квартири з порушенням правил щодо попереднього внесення суми відшкодування вартості такої частки на депозит суду, не врахувавши, що встановлена статтею 365 ЦК України вимога про попереднє внесення на депозитний рахунок суду вартості частки в спільному майні в разі припинення права власності за вимогою інших співвласників є однією з основних умов ухвалення рішення про позбавлення особи майна без її згоди. Справа «Андрій Руденко проти України» (Заява № 35041/05), вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а є основною вимогою, на якій має ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди. Таким чином, оскільки ОСОБА_1 подано до суду позов на підставі вказаної норми права, попереднє внесення вартості 1/6 частки у спільному майні на депозитний рахунок суду є її обов`язком, якщо вона дійсно бажає й прагне отримати на свою користь рішення суду щодо набуття права власності на частку у нерухомому майні. ОСОБА_1 не внесла на депозитний рахунок суду грошові кошти, хоча у прохальній частині позовної заяви просить: «Виплатити відповідачу внесені позивачем на депозитний рахунок суду кошти». Відсутність платіжного документу про зарахування на депозитний рахунок суду вартості 1/6 частки у спільному майні позбавляє суд можливості застосувати до спірних правовідносин положення частини 2 ст. 365 ЦК України.

Щодо розміру часток та неможливості поділу:

Відповідно до частини 1 ст. 365 ЦК України припинення права на частку у спільному майні можливе, зокрема, у разі, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі. ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем спадкового майна за законом після смерті ОСОБА_5 , який прийняв спадщину та набув право на усе спадкове майно, в тому числі на 1/3 частину квартири, а відтак частки сторін у спільному майні є рівними. Відповідно до постанови ВС/КЦС у справі № 760/8958/15-ц від 30 травня 2018р. 1/3 квартири не може вважатися незначною часткою у спільному майні, тому припинення права власності на таку частку за рішенням суду на підставі ст. 365 ЦК України неможливе Більше того, до позовної заяви не долучено жодного доказу на підтвердження неможливості виділення частки 1/3 в натурі.

Щодо заявлених вимог:

Стаття 365 Цивільного кодексу регулює правовідносини щодо припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Водночас реалізація співвласником свого суб`єктивного права, передбаченого зазначеною статтею (подання відповідного позову з доведенням обставин, передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК, внесення вартості частки відповідача на депозитний рахунок суду), спрямована не лише на припинення правовідносин спільної власності (п.7 ч.2 ст. 16 ЦК України), а й на набуття відповідного права за рахунок припинення права власності іншого співвласника, що передбачене п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України (визнання права). Набуття позивачем права власності на припинену частку відповідача у спільному майні в порядку ст. 365 ЦПК відповідає визначеній у ч.5 ст. 11 ЦК Україні підставі виникнення цивільних прав та обов`язків. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 9 вересня 2024 року у справі № 671/1543/21 (провадження № 61-18278сво23) дійшов висновку, що за умови доведення наявності підстав, передбачених частинами першою та другою статті 365 ЦК України, для припинення права на частку у спільному майні, право відповідача на таку частку підлягає припиненню. З метою уникнення ситуації правової невизначеності, недопущення спору при проведенні державної реєстрації права власності за позивачем судам доцільно задовольняти одночасно з вимогою про припинення права власності на частку у спільному майні й заявлену вимогу про визнання права власності на неї за співвласником, який попередньо вніс на депозитний рахунок вартість спірної частки. Позивач не ставить вимогу про припинення права на частку у спільному майні з виплатою грошової компенсації, лише просить визнати за нею право власності на 1/6 частину квартири. З наведених позовних вимог неможливо встановити, за рахунок якого (кому належить) майна Позивач хоче набути відповідну частку в розмірі 1/6, крім того у разі задоволення позовних вимог в наявному формулюванні фактично відбудеться збільшення розміру майна на 1/6, що є помилковим із логічної точки зору.

Щодо попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат:

Орієнтовна сума витрат, пов`язаних із розглядом справи, які Відповідач планує понести у зв`язку із розглядом даної справи, становить 20 000,00 грн. Докази понесення витрат на професійну правничу допомогу будуть подані до суду протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення у справі.

12 лютого 2025 року на адресу суду від представника позивача адвоката Мочинського А.Р. надійшло клопотання про перенесення судового засідання, призначеного на 14 лютого 2025 року через можливість мирного врегулювання спору між сторонами.

Судовий розгляд у справі, призначений на 14 лютого 2025 року, судом відкладено та повторно призначено на 11 березня 2025 року на 09.30 год.

В судове засідання 11 березня 2025 року позивач та його представник не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду представник позивач повідомлений через підсистему «Електронний Суд».

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, скористувався правом на подання пояснення на адресу суду.

В судовому засіданні 11 березня 2025 року представник відповідача адвокат Назаренко Р.А. просив суд розглядати справу за відсутності сторони позивача та третьої особи та наполягав на безпосередньому судовому розгляді. Згідно пояснень представника відповідача, наданих в судовому засіданні, останній просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у письмових поясненнях, надісланих раніше на адресу суду. Додатково пояснив суду, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, позивач не писала заяву про вступ у спадщину, у відповідача на праві спільної часткової власності є 1/3 частка у спірній квартирі, яка не є незначною, доказів неможливості її виділення в натурі маті рали справи не містять.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне:

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір відповідача ОСОБА_5 , яка на день смерті була зареєстрована за однією адресою з відповідачем.

Із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 до нотаріуса звернувся лише її син ОСОБА_2 - відповідач у справі.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.08.2023 року, ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належала 1/3 частка квартири АДРЕСА_6 .

Згідно свідоцтва про право власності від 21 листопада 2012 року позивачу ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належала 1/3 частка квартири АДРЕСА_6 .

При вирішенні справи суд виходить з наступного:

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тобто стаття 365 ЦК України передбачає реалізацію права співвласників на припинення права власності одного із співвласників на його частку в спільному майні за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але можуть бути застосовані за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Таким чином, при вирішенні позову, пред`явленого на підставі статті 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування положень статті 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні, що викладено у постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 року в справі № 219/1551/17, від 27 квітня 2021 року в справі № 524/2579/18, від 29 січня 2021 року в справі № 629/511/17, від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16751/18 (провадження № 61-10039св21).

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18), у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року в справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19) та у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року в справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року в справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16.

Слід також зазначити, що правомірність дій суду при встановленні вказаної вище обставини оцінюється з точки зору відповідності принципу об`єктивності і неупередженості, диспозитивності цивільного судочинства, завданням та основним засадам цивільного судочинства, а саме справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Таким чином, для припинення права на частку у спільному майні на підставі позову інших співвласників необхідно встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, тобто чи є відповідна частка незначною і не може бути виділена в натурі, або річ неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника ОСОБА_2 , та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 на підставі статті 365 ЦК України просила визнати за нею право власнсоті на 1/6 частку спірної квартири та виплатити відповідачу внесені неї грошові кошти на депозитний рахунок суду.

Разом з цим, позивач у позовній заяві не просила суд, одночасно з визнанням за нею право власності на 1/6 частку спірної квартири, припинити право власності на вказану частку за відповідачем, що є неефективним способом захисту прав останньої та суперечить правовій позиції, викладеній у постанові ОП КЦС ВС від 09.10.2024 року у справі № 671/1543/21.

Крім цього, всупереч вимогам ч.2 ст. 365 ЦК України, позивачем не подано до суду доказів попереднього внесення вартості частки квартири на депозитний рахунок суду, що в свою чергу, є додатковою підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Також матеріли справи не містять доказів належності позивачу на праві спільної часткової власності більшої частки спірної квартири ніж частка, яка належить відповідачу у справі, що в свою чергу свідчить про відстуність підстав вважати те, що частка відповідача у спірній квартирі є незначною. Також, всупереч вимог ст. 365 ЦК України, стороною позивача не надано суду доказів того, що спільне володіння і користування квартирою є неможливим і визнання за нею права власності на 1/6 частку квартири не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї.

За таких обставин суд приходить до висновку про недоведення позивачем позовних вимог, не внесення грошових коштів на депозит суду, що в свою чергу є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, суд покладає витрати по оплаті судового збору на позивача.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 258-259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Іванчишина Л.Г., про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності відмовити.

Судові витрати у справі по оплаті судового збору покалсти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_7 . РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач6 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_8 . РНОКПП: НОМЕР_2 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Привтаний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Іваншишина Лариса Григоріна, місце знаходження: 09100, Київська область, Білоцерківський район, місто Біла Церква, бульвар Олександрійський, будинок 145, приміщення 2.

Суддя М. М. Бебешко