КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/9503/19-ц Головуючий у суді І інстанції Ільєва Т.Г.
Провадження № 22-ц/824/1785/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства юстиції України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону, Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Військової прокуратури Київського гарнізону про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що Держава Україна, діючи в особі Військової прокуратури Київського гарнізону, не забезпечила відновлення його житлових прав як військовослужбовця Національної гвардії України, що полягає в ухиленні від свого обов`язку забезпечити ефективне розслідування, яке б призвело до виявлення та покарання службових осіб, винних у порушенні його житлових прав, на захист яких було ухвалено постанови Франківського районного суду міста Львова від 22 травня 2007 року у справі № 2а-164/07 та Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 квітня 2009 року у справі № 2/44, у зв`язку з чим йому завдано як моральної, так і матеріальної шкоди, яка пов`язана із тривалим обмеженням права на ефективний засіб правового захисту.

Позивач вважав, що його сім`я, будучи сім`єю військовослужбовця, що перебуває на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, та звільненого з військової служби в запас, має право на грошову компенсацію за належне їй для отримання житло у м. Києві у розмірі 1 889 176 грн, яку кваліфікував як завдану йому майнову шкоду (збитки). Розмір моральної шкоди за перенесені душевні страждання, що пов`язані із протиправною поведінкою відносно нього, позивач визначив виходячи із встановленого розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць, починаючи з дня відкриття виконавчого провадження № 50854982 і становить 275 418 грн.

Просив суд визнати факт завдання йому моральної і матеріальної шкоди внаслідок протиправної бездіяльності Військової прокуратури Київського гарнізону щодо її обов`язку забезпечити проведення ретельного і ефективного розслідування, яке б призвело до виявлення та покарання службових осіб, винних у порушенні його житлових прав, на захист яких ухвалено постанови Франківського районного суду міста Львова від 22 травня 2007 рокуу адміністративній справі № 2а-164/07 та Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 квітня 2009 року у адміністративній справі № 2/44; стягнути із державного бюджету компенсацію за нанесену йому моральну і матеріальну шкоду шляхом покладання на Державну казначейську службу України обов`язку перерахувати на банківський рахунок (р/р НОМЕР_1 у Головному управлінні по місту Києву та Київській області, МФО 322669) грошову суму у розмірі 2 164 594 грн.

03 грудня 2019 року позивачем подано до суду першої інстанції позовну заяву до Держави України в особі Міністерства юстиції України, яка і була предметом судового розгляду з наведеними вище вимогами щодо предмета спору та їх обґрунтуванням (а.с. 89-94,т. 1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03 грудня 2019 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача - Міністерство юстиції України (а.с. 110, т. 1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року за клопотанням позивача виключено з кола відповідачів Військову прокуратуру Київського гарнізону, Державну казначейську службу України та залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Військову прокуратуру Київського гарнізону, Державну казначейську службу України (а.с. 196, 197, т. 2).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 червня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведений факт заподіяння йому моральної, а також матеріальної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями посадових осіб та наслідками, зазначеними у позові. При цьому сам по собі факт наявності судового рішення про визнання дій правоохоронних органів неправомірними, за умови не доведення усіх складових деліктної відповідальності, не являється достатньою підставою для висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Також суд першої інстанції як на підставу для відмови у задоволенні позову зазначив, що безумовне залучення Міністерства юстиції України в якості представника держави у судах в усіх випадках є помилковим. Держава бере участь в суді через відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції. У позовній заяві позивач зазначав про заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди діями (бездіяльністю) службових осіб військової частини НОМЕР_2 , органів прокуратури, слідства. Однак, Мін`юст не має права у будь-який спосіб впливати на органи прокуратури та слідства при здійсненні ними процесуальних дій в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні. З огляду на це, Мін`юст не наділений повноваженнями та компетенцією представляти інтереси держави у даній справі, що є окремою підставою для відмови в задоволенні позову, пред`явленого до неналежного відповідача. Формальне залучення Міністерства юстиції України, як представника держави у даній категорії справ, призводить до грубого порушення принципу змагальності сторін, адже Мін`юст позбавлений об`єктивної можливості надавати пояснення по суті справи, а також подавати докази на спростування позиції позивача, оскільки не являється суб`єктом спірних правовідносин.

За таких обставин суд вважав, що позов є необґрунтованим, орган державної влади, який діє від імені Держави Україна у спірних правовідносинах (відповідач) є помилково обраним, адже позовні вимоги фактично заявлені до Військової прокуратури Київського гарнізону, а позивач не довів належними, допустимими та достатніми доказами факт завдання йому, як матеріальної, так і моральної шкоди, а також наявність складу цивільного правопорушення в діях відповідача, тому його позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що його мотивування щодо кола учасників справи та їх процесуального статусу були викладені в його додаткових поясненнях від 06 травня 2024 року, однак суд першої інстанції вирішив проігнорувати зазначену позицію щодо суб`єктного складу учасників справи.

На думку позивача, саме Міністерство юстиції України є тією юридичною особою публічного права, якій належить представляти (бути представником) відповідача - Державу Україна у спірних правовідносинах, які належать до предмету спору у справі № 757/9503/19-ц.

За змістом позовної заяви від 03 грудня 2019 року та додаткових пояснень від 06 травня 2024 року, які належать до предмету судового розгляду у цій справі, особу відповідача позивачем визначено саме Державу Україна, а не будь-яку юридичну особу публічного права. Мало того, навіть якщо брати до уваги зміст первинної позовної заяви від 25 лютого 2019 року вимоги позову у справі завжди були звернуті саме до Держави Україна та, відповідно, до її бюджету, а не до бюджету державних асигнувань на утримання Мін`юсту чи будь-якої іншої юридичної особи публічного права.

Наголошує на тому, що він не має заперечень проти того, щоб суд, керуючись принципами пропорційності, змагальності і диспозитивності, на власний розсуд визначив юридичну особу публічного права, якій належить представляти відповідача - Державу Україна у спірних правовідносинах, та, відповідно, щоб суд доручив такій особі здійснювати представництво держави у справі.

На переконання позивача, Київська спеціалізована прокуратура у оборонній сфері Центрального регіону (а не Військова прокуратура Київського гарнізону) повинна брати участь у справі в якості третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, а участь Державної казначейської служби України в якості третьої особи, що не заявляє окремих вимог на предмет спору, буде суперечити принципу процесуальної економії.

Також звертає увагу, що оскаржуване рішення не містить висновку суду першої інстанції на предмет того, чи були і ким порушені права, свободи чи інтереси, за захистом яких ОСОБА_1 звернувся до суду у справі № 757/9503/19-ц.

Вказує, що звернувся до суду за захистом конвенційних прав і свобод, гарантованих статтями 6, 8, 13 Конвенції та статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції, що обумовлені інтересом у забезпеченні житловим приміщенням із державного житлового фонду та у доступі до ефективного засобу юридичного захисту від протиправних посягань з боку службових осіб на його житлові права.

Основні аргументи позивача, на які він посилався, стверджуючи про обставини порушення його прав, що належать до предмету спору у цій справі, полягали у невиконанні: структурним підрозділом Мін`юсту, а саме Відділом примусового виконання рішень УЗПВР у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) вимог резолютивної частини постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2021 року у адміністративній справі № 640/4097/20; прокурором Київської спеціалізованої прокуратури у оборонній сфері Центрального регіону, що здійснював процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 000102, вимог резолютивної частини додаткової постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 квітня 2009 року у адміністративній справі № 2/44та ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року у справі № 757/49823/18-к.

На переконання позивача, обставина відсутності у тексті оскаржуваного рішення відомостей про висновки суду на предмет того, чи були і ким порушені його права, за захистом яких він звернувся до суду, вказує на те, що суд першої інстанції відмовився надавати правову оцінку його аргументам щодо невиконання судових рішень, які ухвалені на його користь, що у свою чергу свідчить про те, що рішення суду першої інстанції не вирішує спору про права позивача, за вирішенням якого останній звернувся до суду.

У зв'язку з наведеним вважає, що суд першої інстанції, вдаючись до вирішення спору про права юридичних осіб представляти відповідача -Державу Україна у правовідносинах із позивачем та, фактично, залишаючи поза увагою спір про права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, діяв з метою, яка є несумісною із завданням цивільного судочинства та суперечить принципами верховенства права.

Крім того, позивач відзначає, що в суду були наявні підстави для задоволення його заяви про відвід головуючого-судді Ільєвої Т.Г. у справі № 757/9503/19-ц, оскільки вона необґрунтовано відмовляла у задоволенні поданих і заявлених ним в судовому засіданні клопотань, а також запровадила для нього в судовому засіданні правила процесуальні поведінки, яких не передбачено в ЦПК України. Отже, на думку позивача, така процесуальна поведінка головуючого у будь-якого стороннього і розсудливого спостерігача не залишить сумнівів у тому, що суддя Ільєва Т.Г. до початку судового засідання 24 квітня 2024 року достовірно знала, яке саме судове рішення вона повинна ухвалити за результатом розгляду справи № 757/9503/19-ц і чітко розуміла, що зміст ухвалено нею рішення не повинен містити висновків суду відносно прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Не постановлення суддею Ільєвою Т.Г. мотивованих ухвал суду за результатами розгляду кожного із поданих (заявлених) клопотань, на думку позивача, полягало у створенні перешкод для руху судового процесу в напрямку, що забезпечить з'ясування судом об`єктивної істини відносно причин невиконання судових рішень, що ухвалені судами адміністративної юрисдикції на його користь.

Отже, рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 червня 2024 рокуу справі № 757/9503/19-ц підлягає обов`язковому скасуванню судом апеляційної інстанції, оскільки в його ухваленні брав участь суддя, якому був заявлений відвід, і підстави відводу знайшли своє підтвердження у подальший процесуальній поведінці судді та в змісті ухваленого ним судового рішення.

Також позивач вважає, що суд апеляційної інстанції повинен відреагувати на факти умисного порушення суддею Печерського районного суду м. КиєваІльєвою Т.Г. вимог статей 7-9, 56, 57, 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» окремою ухвалою, яку з метою забезпечення авторитету правосуддя направити до Вищої ради правосуддя для вжиття відповідних заходів, спрямованих на забезпечення авторитету як правосуддя, так і Держави Україна.

При цьому зазначає, що в ході складання даної апеляційної скарги ним встановлено, що із Єдиного державного реєстру судових рішень вилучено інформацію про судові рішення у адміністративній справі № 640/4097/21. Проте, як сам зміст постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2021 року у адміністративній справі № 640/4097/20, так і обставини, що пов`язані із виконанням цього судового рішення є доказами, на яких ґрунтуються вимоги позову у цій справі № 757/9503/19-ц.

З огляду на це вважає, що в порядку забезпечення апеляційного розгляду даної справи суд апеляційної інстанції має постановити окрему ухвалу, яку направити до Офісу Генерального прокурора для вжиття відповідних заходів в порядку, передбаченому КПК України, та, відповідно, для оперативного інформування колегії суддів Київського апеляційного суду про обставини, за яких відбувалось вилучення постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2021 року у адміністративній справі № 640/4097/20 із ЄДРСР та про мотиви осіб, які здійснювали втручання в цю автоматизовану інформаційну систему, з метою вилучення інформації про судові рішення у адміністративній справі № 640/4097/20.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 за наслідком розгляду його апеляційної скарги просить суд апеляційної інстанції прийняти постанову, якою скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 червня 2024 року про відмову у задоволення позовних вимог та ухвалу цього ж суду від 23 квітня 2024 року про відмову у задоволенні заяви про відвід судді Ільєвої Т.Г. у справі № 757/9503/19-ц і ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову до Держави Україна про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, надавши судовий захист порушеним правам позивача шляхом стягнення на його користь з державного бюджету України грошової компенсації у розмірі 2 164 594 грн з додаванням розміру штрафних санкцій, розрахованих на підставі і в порядку статті 625 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство юстиції Українипросить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 червня 2024 року у справі № 757/9503/19-ц - без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для компенсації позивачу за рахунок держави шкоди, завданої внаслідок бездіяльності Військової прокуратури Київського гарнізону під час проведення досудового розслідування у кримінальних провадженнях, за недоведеністю позовних вимог та їх пред`явлення до неналежного відповідача - Мін`юсту, формальне залучення якого в якості представника держави до участі у цій справі є помилковим.

Відзив на апеляційну скаргу від Державної казначейської служби України до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 лютого 2025 року залучено правонаступника Військової прокуратури Київського гарнізону - Київську спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Центрального регіону в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, у справі № 757/9503/19-ц за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства юстиції України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Від Київської спеціалізованої прокуратури у оборонній сфері Центрального регіону до апеляційного суду надійшли письмові пояснення, в яких порушено питання про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції у справі № 757/9503/19-ц- без змін, оскільки доводами апеляційної скарги не спростовані висновки суду щодо недоведеності факту заподіяння позивачу моральної та матеріальної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями правоохоронних органів та наслідками, зазначеними у позовній заяві.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та аргументи, викладені в ній, просив скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Представник Міністерства юстиції України - Євглевська О.В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити рішення суду першої інстанції в силі, посилаючись на безпідставність вимог позивача та їх пред`явлення до неналежного відповідача.

Прокурор Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону - Маліцька Ю.С. також заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін як таке, що відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

Державна казначейська служба України явку свого представника в судове засідання не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомила, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка третьої особи у справі відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення відповідає не в повній мірі.

Суд першої інстанції з долучених до матеріалів справи доказів, а саме з рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 листопада 2018 року у справі № 826/16567/18встановив, що з 2007 року ОСОБА_1 проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України, яка дислокується у АДРЕСА_1 .

Військова частина НОМЕР_2 визначила черговість позивача на квартирному обліку з 06 липня 1999 року на загальних підставах та з 06 липня 2010 року у списках позачерговиків, не врахувавши 10 років його перебування в списках у військовій частині НОМЕР_3 .

Відтак, на неправомірні, на думку позивача, рішення військової частини НОМЕР_2 позивач скаржився до Військової прокуратури Київського гарнізону.

В подальшому, позивач звертався до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Військової прокуратури Київського гарнізону, постановою якого від 04 грудня 2007 року у справі № 2/44 визнано протиправною бездіяльність Військової прокуратури Київського гарнізону.

Додатковою постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 квітня 2009 року у справі № 2/44 зобов`язано Військову прокуратуру Київського гарнізону вжити заходів для поновлення порушених прав позивача в порядку, визначеному Законом України «Про прокуратуру».

Додаткова постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 квітня 2009 року набрала законної сили 15 липня 2015 року після перегляду справи № 2/44 в касаційному порядку.

На виконання вказаної додаткової постанови Окружним адміністративним судом м. Києва 15 жовтня 2015 року виданий виконавчий лист у справі № 2/44.

18 квітня 2016 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві на підставі виконавчого листа № 2/44 від 15 жовтня 2015 року було відкрито виконавче провадження № 50854982.

За невиконання судового рішення без поважних причин державним виконавцем постановою від 24 квітня 2017 року до боржника застосована штрафна санкція у розмірі 5 100 грн.

Не погоджуючись із цим, боржник звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва, рішенням якого від 26 жовтня 2017 року у справі № 826/6243/17, залишеним в силі постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2018 року, Військовій прокуратурі Київського гарнізону було відмовлено у задоволенні позовних вимог.

27 березня 2018 року державним виконавцем направлено Військовій прокуратурі Київського гарнізону вимогу, якою зобов`язано останню повідомити Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про стан виконання додаткової постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 квітня 2009 року у справі № 2/44.

У відповідь на зазначену вимогу державного виконавця боржником направлено листа від 04 квітня 2018 року № 10/3959вих.18, в якому наведено положення статті 2, частини другої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та інформація про те, що за заявою ОСОБА_1 15 травня 2017 року щодо посадових осіб військової частини НОМЕР_2 прокуратурою гарнізону внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000102 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, та 12 вересня 2017 року за № 0000186 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

Також зазначено, що з метою поставлення ОСОБА_1 на квартирний облік та про вжиті заходи військової частини НОМЕР_2 прокуратурою гарнізону направлено лист. Згідно з наданою відповіддю ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку з 06 липня 1999 року на загальних підставах та в списках на позачергове отримання житла з 11 серпня 2010 року.

Із постанови про закінчення виконавчого провадження № 50854982 від 18 вересня 2018 року вбачається, що підставою для закінчення виконавчого провадження слугував лист Військової прокуратури Київського гарнізону від 04 квітня 2018 року № 10/3959вих.18, яким повідомлено державного виконавця, що «боржником вжиті всі можливі заходи щодо поновлення порушених прав ОСОБА_1 , передбачені Законом України «Про прокуратуру», на підтвердження чого додано відповідні матеріали. Виконання рішення суду здійснювалось у спосіб та порядок визначений виконавчим документом та Законом України «Про виконавче провадження» та виконано боржником під час його примусового виконання».

Разом з цим, Окружний адміністративний суд м. Києва не погодився з даною позицією прокуратури й рішенням державного виконавця, зазначивши у своєму рішенні від 07 листопада 2018 року, що спір виник щодо незабезпечення житлових прав позивача при перебуванні на квартирному обліку з 1989 року, як встановлено рішенням Франківського районного суду м. Львова від 22 травня 2007 року, а не з 1999 року, як стверджувала військова частина НОМЕР_2 , а додатковим рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 квітня 2009 року у справі № 2/44 Військову прокуратуру Київського гарнізону зобов`язано вжити заходів для поновлення порушених прав позивача в порядку, визначеному Законом України «Про прокуратуру». При цьому в рішенні Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 грудня 2007 року у справі № 2/44, яким задоволено позов ОСОБА_1 та визнано протиправною бездіяльність Військової прокуратури Київського гарнізону, наведені мотиви та обґрунтування, а також алгоритм дій, які мав би вчинити відповідач відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Відтак, Окружний адміністративний суд м. Києва задовольняючи позов ОСОБА_1 , у рішенні від 07 листопада 2018 року у справі № 826/16567/18 вказав на те, житлові права позивача, про захист яких він звертався до суду з приводу перебування на квартирному обліку з 1989 року, а не з 1999 року, так і залишилися не захищеними боржником (а.с. 11-13, т. 1).

Також судовим розглядом встановлено, що Військовою прокуратурою Київського гарнізону здійснювалося досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0000102 від 15 травня 2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357 та ст. 356 КК України.

Позивач до матеріалів справи долучив копії ухвал слідчих суддів Печерського районного суду м. Києва, а саме:

ухвалу від 20 листопада 2017 року у справі № 757/65175/17-к, якою постанову слідчого від 24 липня 2017 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні № 0000102 скасовано (а.с. 15, т. 1);

ухвалу від 15 лютого 2019 року у справі № 757/49823/18-к, якою скасовано постанову слідчого першого відділу Військової прокуратури Київського гарнізону від 23 травня 2018 року про закриття кримінального провадження № 0000102 від 15 травня 2017 року, а матеріали кримінального провадження № 0000102 повернуто до Військової прокуратури Київського гарнізону для продовження досудового розслідування (а.с. 17, т. 1);

ухвалу про зобов`язання Військової прокуратури Київського гарнізону внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР від 13 травня 2017 року та 27 грудня 2017 року (а.с. 14, 16, т. 1).

Як було зазначено позивачем, 30 жовтня 2018 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 направлено йому листа за № 1/36-2084 про зняття позивача з квартирного обліку у військовій частині НОМЕР_2 (а.с. 19, 20, т. 1).

З даного листа вбачається, що причиною зняття з обліку було не надання позивачем всіх затребуваних документів для оновлення облікової справи.

За твердженням позивача, причини рішення про зняття його з квартирного обліку, що наведені у цьому листі, не відповідають дійсності і прямо вказують на злочинний характер поведінки службових осіб військової частини НОМЕР_2 НГУ, досудове розслідування відносно якої здійснюється у кримінальному провадженні № 000102 від 15 травня 2017 року.

З врахуванням зазначених обставин позивач вважав, що Військовою прокуратурою Київського гарнізону були порушені його права як військовослужбовця, що потребує поліпшення житлових умов, у зв`язку з ухиленням від свого обов`язку забезпечити ретельне та ефективне розслідування, яке б призвело до покарання винних службових осіб, винних у порушенні його житлових прав, а тому звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Міністерства юстиції України як представника держави у спірних правовідносинах.

За правилом частин першої, шостої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Щодо неналежності відповідача за пред`явленим позовом

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

За приписами статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. На відміну від позивача, відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17).

Тобто, належними сторонами у справі є особи, між якими виник спір, який є предметом розгляду та вирішення судом, і які є суб`єктами спірних матеріальних правовідносин.

Неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові.

За наведених обставин можна дійти висновку, що вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену позивачем норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до правовідносин, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи.

У справі, яка переглядається, позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданоїнеефективним розслідуванням у кримінальному провадженні, заявлені до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.

За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна.

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України).

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому в тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу (див. постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22), від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункти 4.19, 4.20), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 (пункт 21), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35),від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункт 8.5), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 15 лютого 2022 року у справі № 910/6175/19 (пункт 7.45), від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 5 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (підпункт 8.16) і № 922/1830/19 (підпункт 7.1), від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 34), від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21 (пункт 8.5), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 37)).

Відтак, неправильним є розмежовувати відповідальність держави як боржника у деліктних правовідносинах щодо відшкодування завданої нею шкоди та, зокрема, відповідальність органу державної влади, який представляє державу у спірних правовідносинах.

Органи державної влади, в тому числі Міністерство юстиції України, є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами.

Міністерство юстиції України як центральний орган виконавчої влади діє на підставі Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228 (далі - Положення).

Відповідно до підпункту 4 пункту 3 цього Положення основними завданнями Мін`юсту є забезпечення самопредставництва Мін`юсту як органу державної влади, який у випадках, передбачених законом, бере участь у справах та діє у судах України від імені та в інтересах держави, зокрема через територіальні органи Мін`юсту; здійснення захисту інтересів України у Європейському суді з прав людини, під час урегулювання спорів і розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземних суб`єктів та України.

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (пункт 8.17;1700) і № 922/1830/19 (пункт 7.2), від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 35)).

Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (пункт 8.18) і № 922/1830/19 (пункт 7.3), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 38)).

Тому те, що позивач вказав відповідачем за вимогами про стягнення із держави завданої шкоди конкретний орган державної влади - Міністерство юстиції України не означає, що у спірних правовідносинах суб`єктом відповідальності за пред`явленим позовом є не держава, а саме певний її орган.

Інакше кажучи, у спірних правовідносинах орган держави є представником її інтересів про відшкодування завданої нею ж шкоди, а не суб`єктом владних повноважень, який здійснює щодо позивача публічно-владні управлінські функції (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 39).

Специфіка відносин із виконання таких судових рішень полягає у тому, що держава діє одночасно і як боржник, і як суб`єкт, який уповноважив на виконання відповідного рішення щодо себе певний орган влади, що діє від імені держави-боржника.

Крім того, держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави.

З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна. Тому як у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті, так і у спорі щодо прострочення виконання обов`язку з виплати такого відшкодування, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у судовому рішенні, суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (пункти 6.16, 6.21, 7.1-7.2), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 4, 36), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 71)).

Наведене узгоджується з висновками, що містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22).

Пред`явивши позов до Держави Україна, що відповідає вимогам статті 48 ЦПК України, позивач зазначив Міністерство юстиції України як центральний орган виконавчої влади, який представляє державу у спірних правовідносинах, без посилання на незаконність його дій чи бездіяльності.

При цьому Військову прокуратуру Київського гарнізону (наразі - Київська спеціалізована прокуратура у оборонній сфері Центрального регіону)та Державну казначейську службу України залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, отже вони мали можливість користуватись процесуальними правами, передбаченими ЦПК України.

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та зробив помилковий висновок про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з тих підстав, що Міністерство юстиції України не являється органом державної влади, який завдав шкоду позивачу, тому його залучення в якості відповідача у даній справі є безпідставним.

Щодо вимог позивача по суті спору за пред`явленим позовом

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, вішкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову і моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19), від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19 (провадження № 61-8240св20).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, врахувавши вищевказані норми права, встановивши обставини справи, від яких залежить її правильне вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення; рішення слідчого, прокурора про закриття кримінального провадження; рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим.

За правилом частини другої статті 307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності.

Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або майнової шкоди.

При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 13 січня 2020 року в справі № 227/2572/19 (провадження № 61-20488св18), від 17 січня 2020 року в справі № 638/11414/18 (провадження № 61-2685св19), від 04 березня 2020 року в справі № 639/1803/19 (провадження № 61-18842св19), від 01 квітня 2020 року в справі № 641/7772/17 (провадження № 61-40338св18), від 13 травня 2020 року в справі № 638/8636/17 (провадження № 61-40480св18), від 20 травня 2020 року в справі № 337/3375/17 (провадження № 61-11586св19), від 20 травня 2020 року в справі № 639/6736/18 (провадження № 61-12512св19), від 23 червня 2020 року в справі № 554/108/18 (провадження № 61-41514св18), від 24 червня 2020 року в справі № 520/14/19 (провадження № 61-23199св19), від 30 червня 2020 року в справі № 641/7984/17 (провадження № 61-36602св18), від 3 липня 2020 року в справі № 686/27965/19 (провадження № 61-8293св20), від 25 січня 2021 року в справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 25 березня 2021 року в справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Сам факт постановлення ухвал слідчими суддями, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано посадових осіб Військової прокуратури Київського гарнізону внести відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а також скасовано постанови слідчого про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні та про закриття кримінального провадження № 0000102 від 15 травня 2017 року не тягнуть наслідків цивільно-правового характеру і не можуть бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди.

Слід також врахувати, що ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/49823/18-к, якою скасовано постанову слідчого першого відділу Військової прокуратури Київського гарнізону від 23 травня 2018 року про закриття кримінального провадження № 0000102 від 15 травня 2017 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, а матеріали цього кримінального провадження повернуто до Військової прокуратури Київського гарнізону для продовження досудового розслідування, була постановлена 15 лютого 2019 року, тоді як з даним позовом ОСОБА_1 звернувся 25 лютого 2019 року.

Отже, засвідчений в ухвалі слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року факт неефективного досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000102 не тягне безумовний наслідок цивільно-правового характеру і саме по собі не може бути доказом того, що дії та бездіяльність Держави Україна заподіяли позивачу моральної шкоди, оскільки продовження здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Крім того, питання надання житла позивачу не відноситься до безпосередньої компетенції Київської спеціалізованої прокуратури у оборонній сфері Центрального регіону, а держава не несе майнової відповідальності перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими (див. пункт 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17).

Так, для відшкодування шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

У постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 910/11621/16 вказано, що предмет доказування під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій складають факти, якими сторони обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, правильно застосувавши норми права матеріального права і оцінивши наявні докази в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю, оскільки матеріали справи не містять відомостей, а позивачем не доведено, що відносно нього з боку Держави Україна в особі Військової прокуратури Київського гарнізону у рамках кримінального провадження № 0000102 від 15 травня 2017 року були вчинені неправомірні дії, які знаходяться у прямому причинному зв`язку із завданням йому шкоди. При цьому місцевий суд вірно виходив з того, що факти скасування в порядку КПК України процесуальних рішень слідчого, зокрема, постанови про закриття вказаного кримінального провадження, не свідчать про завдання позивачу шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1166, 1167, 1174 ЦК України.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками місцевого суду про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди, розмір якої ним жодним чином не обґрунтований. Так само позивачем не доведено факту наявності майнової шкоди, її розмір, причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і шкодою, що є його процесуальним обов`язком.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07 листопада 2022 року у справі № 757/59343/19-ц (провадження № 61-9952сво20).

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що порушення його прав, які належать до предмету спору, полягали у невиконанні структурним підрозділом Мін`юсту, а саме Відділом примусового виконання рішень УЗПВР у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) вимог постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2021 року у адміністративній справі № 640/4097/20 безпідставні, оскільки на час виникнення спірних відносин та звернення позивача до суду з цим позовом такого судового рішення, як і самої судової справи № 640/4097/20 не існувало.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що підставою пред`явленого ОСОБА_1 позову був факт невиконання прокурором Київської спеціалізованої прокуратури у оборонній сфері Центрального регіону, що здійснював процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 000102, додаткової постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 квітня 2009 року у адміністративній справі № 2/44, оскільки ані позовна заява від 25 лютого 2019 року, ані позовна заява від 03 грудня 2019 року не обґрунтувалась обставинами завдання позивачу шкоди саме внаслідок тривалого виконання судового рішення, яке набрало законної сили, а вимоги позову ґрунтувались на положеннях статті 56 Конституції України та статтях 1173, 1174 ЦК України.

При цьому ОСОБА_1 у своїх позовах як до Держави України в особі Військової прокуратури Київського гарнізону, так і до Держави України в особі Міністерства юстиції України, зазначав про те, що держава Україна, діючи в особі військової прокуратури, не забезпечила відновлення його житлових прав як військовослужбовця, що полягає в ухиленні від свого обов`язку забезпечити ефективне розслідування, яке б призвело до виявлення та покарання службових осіб, винних у порушенні його житлових прав, на захист яких і було ухвалено постанови Франківського районного суду міста Львова від 22 травня 2007 року у справі № 2а-164/07 та Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 квітня 2009 року у справі № 2/44.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні судового рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений виключно позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів: предмета і підстави позову.

Згідно із частиною третьою статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, подані до суду першої інстанції позивачем додаткові письмові пояснення від 06 травня 2024 року не можна вважати зміною предмета та/або підстав позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Що стосується заперечень позивача на ухвалу Печерського районного суду м. Києва 23 квітня 2024 року про відмову у задоволенні заяви про відвід головуючого-судді Ільєвої Т.Г. у справі № 757/9503/19-ц, то колегія суддів виходить з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, в судовому засіданні 23 квітня 2024 року ОСОБА_1 заявив головуючому-судді Ільєвій Т.Г. відвід, посилаючись на те, що ухвалою суду від 23 квітня 2024 року було безпідставно відмовлено в задоволенні його клопотання про об`єднання цієї справи № 757/9503/19-ц із іншою цивільною справою № 465/6599/18-ц в одне провадження та на його вимогу не роз`яснено мотивів, які спонукали суд утриматися від задоволення цього клопотання, що викликало у позивача небезпідставні побоювання в об`єктивності та неупередженості головуючого-судді під час подальшого розгляду справи.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23 квітня 2024 року у задоволенні заяви позивача про відвід судді Ільєвої Т.Г. у справі № 757/9503/19-ц відмовлено з підстав того, що незгода з процесуальними рішеннями (діями) суду не може вказувати на упередженість судді під час розгляду, оскільки вказані посилання не співвідносяться з чинним ЦПК України та є безпідставними.

Відповідно до частини другої статті 39 ЦПК України з підстав, зазначених у статтях 36, 37 і 38 цього Кодексу, судді, секретарю судового засідання, експерту, спеціалісту, перекладачу може бути заявлено відвід учасниками справи.

Підстави для відводу (самовідводу) судді визначені положеннями статей 36, 37 ЦПК України.

Згідно із пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Положеннями частини четвертої статті 36 ЦПК України прямо передбачено, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Європейський суд з прав людини (рішення ЄСПЛ від 09 листопада 2006 року у справі «Білуха проти України» (Belukha v. Ukraine), заява № 33949/02) неможливість для учасника справи заявити відвід з підстав незгоди з рішенням, в тому числі процесуальним, або окремою думкою судді в інших справах чи висловленою публічно думкою судді щодо того чи іншого юридичного питання обґрунтовується необхідністю дотримання одного з найважливіших принципів судочинства - nemo iudex in causa sua (ніхто не може бути суддею у власній справі), який виключає для учасника процесу можливість обирати суддю на власний розсуд, зокрема, шляхом заявлення відводів тим суддям, відома правова позиція яких позивача не влаштовує.

Отже, незгода учасника справи з рішеннями суду (судді), що прийняті в межах його повноважень, реалізованих згідно з вимогами процесуального закону, не може слугувати підставою для відводу складу суду та вказувати на наявність сумнівів в неупередженості судді у справі.

За таких обставин посилання ОСОБА_1 не свідчили про наявність підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України, для відводу головуючого-судді Ільєвої Т.Г. від розгляду даної справи, а фактично зводилися до його незгоди процесуальними рішенням суду та результатом розгляду його клопотань, які були заявлені в ході судового провадження у справі № 757/9503/19-ц, що в силу вимог частини четвертої статті 36 ЦПК України не могло бути належною і достатньою підставою для відводу судді.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що немає підстави скасовувати оскаржуване рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 376 ЦПК України, а саме якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими.

В апеляційній скарзі та поданому в ході апеляційного перегляду справи клопотанні позивач також просив постановити окремі ухвали щодо порушення суддею Печерського районного суду м. Києва Ільєвою Т.Г. вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в ході розгляду даної справи, щодо порушення невстановленими особами вимог Закону України «Про доступ до судових рішень» в частині вилучення з ЄДРСР інформації про судові рішення у адміністративній справі № 640/4097/21 (в дійсності № 640/4097/20) та щодо порушення Печерським районним судом м. Києва вимог ЦПК України в частині направлення до суду апеляційної інстанції витребуваних матеріалів цивільної справи.

Як передбачено частиною першою статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Відповідно до частини десятої статті 262 ЦПК України суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2024 року у справі № 921/357/20 (провадження № 12-48гс24) вказала, що постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду, яке він може реалізувати у випадку виявлення при вирішенні спору по суті порушення певним органом чи особою вимог законодавства (аналогічний висновок міститься у пункті 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 171/2124/18, у пункті 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2018 року у справі № 521/18287/15-ц).

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що суд не постановляє окремих ухвал за клопотаннями сторін (аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14).

Таким чином, оскільки реалізація правового механізму, передбаченого нормою статті 262 ЦПК України, є правом суду, а не його обов`язком, та можлива виключно у випадку грубого порушення закону, чого встановлено не було під час перегляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали за клопотаннями сторони позивача.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства юстиції України, за участю третіх осіб: Військової прокуратури Київського гарнізону, правонаступником якої є Київська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону, Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, однак помилився щодо мотивів такого висновку, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає зміні в мотивувальній частині.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з мотивів, наведених в цьому рішенні, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 червня 2024 рокунеобхідно залишити без змін.

Відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат у цій справі немає, оскільки як і в суді першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовлено, а змінюються лише мотиви такої відмови.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 червня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 червня 2024 рокузалишити без змін.

У задоволенні клопотань ОСОБА_1 про постановлення окремих ухвал щодо порушення суддею Печерського районного суду міста Києва Ільєвою Тетяною Григорівною вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», щодо порушення невстановленими особами вимог Закону України «Про доступ до судових рішень» та щодо порушення Печерським районним судом міста Києва вимог ЦПК України в частині направлення до суду апеляційної інстанції витребуваних матеріалів цивільної справи відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 березня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній