Номер провадження: 22-ц/813/2219/25
Справа № 522/3471/20
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Вадовської Л.М.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

представника ОСОБА_1 - адвоката Серьогіної І.О.,

позивача ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_2 - адвоката Чуєвої І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Серьогіна Ірина Олександрівна, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 липня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Абухіна Р.Д., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

встановив:

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності, в якому просила:

- встановити факт проживання однією сім`єю без укладення шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 24.05.2010 року по 28.12.2019 року;

- визнати квартиру АДРЕСА_1 , та квартиру АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , та на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ;

- стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалась на те, що у квітні 2010 року познайомилася з ОСОБА_1 . З 24.05.2010 року сторони почали проживати разом в орендованій квартирі у м. Миколаєві. З березня 2011 року по травень 2013 року сторони проживали у квартирі, яка належала двоюрідному брату ОСОБА_2 , що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 .

16.08.2012 року під час проживання однією сім`єю сторонами було придбано за спільні кошти квартиру АДРЕСА_1 . 30.10.2012 року право власності на цю квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1 . ОСОБА_2 займалась облаштуванням квартири, купляла будівельні матеріали, посуд, елементи декору, меблі, сплачувала за комунальні послуги, що підтверджується чеками та квитанціями, оплаченими нею. Також, за адресою спірного майна: АДРЕСА_4 було зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 та їх спільної дитини.

Крім того, 14.08.2017 року під час проживання однією сім`єю сторонами було придбано за спільні кошти квартиру АДРЕСА_2 . Право власності на цю квартиру було також зареєстровано за ОСОБА_1 . ОСОБА_2 займалася облаштуванням квартири, купляла будівельні матеріали, посуд, елементи декору, меблі, сплачувала за комунальні послуги, що підтверджується чеками та квитанціями, оплаченими нею.

З 30.05.2018 року сторони почали проживати у зазначеній квартирі. За цією ж адресою було зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 та їх спільної дитини.

У грудні 2019 року їх відносини почали погіршуватися, що стало підставою для припинення сімейних стосунків. З 28.12.2019 року сторони не проживають разом. ОСОБА_2 разом з дитиною залишилася проживати у спірній квартирі АДРЕСА_2 , а ОСОБА_1 - у спірній квартирі АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 зазначала, що у період з 24.05.2010 року - 28.12.2019 року між сторонами склалися усталені відносини, що притаманні подружжю: вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, мали спільних друзів, їздили на спільний відпочинок, разом проводили свята, відвідували родичів один одного. Окрім цього, ОСОБА_1 видав на ім`я ОСОБА_2 довіреності на розпорядження майном (коштами) та склав на її ім`я заповіт.

В свою чергу, 15.05.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 603 225,00 грн.

Зустрічний позов був обґрунтований тим, що за період спільного проживання мало місце придбання автомобілю марки «Honda Accord», 2008 року випуску, вартістю 22 500,00 доларів США, що еквівалентно 603 225,00 грн., який був зареєстрований на ОСОБА_2 . Оскільки ці кошти ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_4 , що підтверджується розпискою, то ОСОБА_2 зобов`язана повернути грошові кошти у розмірі 603 225,00 грн. ОСОБА_1 на підставі ст. 364 ЦК України.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.07.2024 року позов ОСОБА_2 було задоволено частково (т.2, а.с.149-157).

Встановлено юридичний факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з березня 2011 року по листопад 2019 року.

Визнано квартиру за адресою: АДРЕСА_4 та квартиру за адресою: АДРЕСА_5 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на:

частину квартири АДРЕСА_1 ,

частину квартири АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на:

частину квартири АДРЕСА_1 ,

частину квартири АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 10 510,00 грн.

У задоволенні решти вимог первісного позову було відмовлено.

У задоволені зустрічного позову також було відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 13.10.2020 року.

Скасовано арешт, накладений на автомобіль, марки Honda Accord, 2008 року випуску, він-код: НОМЕР_1 , що зареєстрований за ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі свого представника, ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.07.2024 року, в частині задоволення первісного позову ОСОБА_2 , та ухвалення в цій частині нового рішення, яким відмовити у позові ОСОБА_2 у повному обсязі, в іншій частині судове рішення залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.3, а.с.1-9).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Чуєва К.О. просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (т.3, а.с.97-104).

Рішення суду, в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , в апеляційному порядку не оскаржується.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що, оскільки факт проживання однією сім`єю встановлено належними та допустимими доказами, майно, яке придбане під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, підлягає поділу (т.2, а.с.148-157).

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Частинами 1-3, 4 ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, сторони в шлюбі не перебували, незважаючи на те, що познайомились у квітні 2010 року, що не заперечується сторонами.

Так, звертаючись з позовом про встановлення факту сумісного проживання, первісний позивач ОСОБА_2 вказувала на те, що починаючи з 24.05.2010 року вона та ОСОБА_1 почали сумісно проживати як одна сім`я в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_6 (т.1, а.с.13). Разом з тим, зазначений договір оренди був укладений на ім`я ОСОБА_2 та не містить інформації, що відповідач ОСОБА_1 фактично проживав за вказаною адресою, а тому суд першої інстанції обґрунтовано не взяв вказаний доказ до уваги.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася дитина - ОСОБА_3 (т.1, а.с.11).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 працює моряком далекого плавання та тривалий час перебуває за кордоном (т.3, а.с.18-37).

Судом першої інстанції було зроблено висновок, що сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з тих підстав, що в історії розвитку дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказано прізвище, ім`я та по батькові обох батьків, а також, що за аресою: АДРЕСА_3 проживають одна дитина та двоє дорослих.

Проте, історія розвитку дитини із зазначенням обох батьків та адреси їх мешкання не свідчить про те, що сторони у справі проживають однією сім`єю.

З матеріалів справи вбачається і не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 є власником: кв. АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 22.10.2012 року (т.1, а.с.16), та кв. АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 28.12.2015 року (т.1, а.с.15).

У суді першої інстанції було встановлено, і це також не заперечувалось сторонами, що позивачка разом із сином, починаючи з кінця 2012 року по 2018 рік проживала у кв. АДРЕСА_1 .

В подальшому, з 09.11.2018 року позивачка разом із сином була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_5 (т.1, а.с.32-33).

Відповідач ОСОБА_1 з 05.07.2006 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 (т.1, а.с.79-80).

В матеріалах справи містяться фотографії, на яких позивачка робила ремонт у квартирі, а також договори купівлі побутових речей та будівельних матеріалів, оформлених на її ім`я. Разом з тим, вказані докази лише свідчать про те, що позивачка робила ремонт у квартирі, в якій проживала разом із дитиною, однак не вказує на те, що у вказаній квартирі сумісно з ними також проживав ОСОБА_1 (т.1, а.с.75).

Крім того, первісним позивачем ОСОБА_2 на підтвердження своїх вимог було надано спільні фотографії із відповідачем ОСОБА_1 (т.1, а.с. 63-72,74-76).

Проте, спільні фотографії також не можуть свідчити про проживання сторін однією сім`єю в сенсі ст. 3 СК України.

Показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щодо проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, допитаних у суді першої інстанції, також не є підставою для встановлення факту проживання сторін однією сім`єю.

На підтвердження введення спільного господарства та введення спільного бюджету ОСОБА_2 надала відомості про сплату комунальних послуг, товарні чеки, накладні та договори організації житлового простору нерухомого майна, де позивач проживала разом із дитиною (т.1, а.с.18-31, 34-47). Проте доказів того, що відповідач проживав разом із позивачкою у спірний період не надано.

Доводи відповідача ОСОБА_1 в його апеляційній скарзі про те, що він склав на ім`я позивача ОСОБА_2 заповіт під її примусом (т.1, а.с. 62, т.3, а.с.5), є необгрунтованими, так як не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Посилання ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_1 сплачував за користування комунальними послугами у кв. АДРЕСА_1 та у кв. АДРЕСА_2 , а також склав на її ім`я заповіт та надав їй довіреності на доступ до банківського сейфу, також не підтверджують факту спільного проживання сторін у справі.

Крім того, як вже зазначалось, відповідач є власником спірних квартир, а тому, відповідно, має обов`язок по сплаті комунальних послуг, які надаються у спірне нерухоме майно.

Що стосується позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За правилами ч. 1 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Тобто, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку з цим, суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих обставин, положення ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Надані позивачкою докази на підтвердження своїх доводів, в їх сукупності, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, а також враховуючи специфіку професії відповідача та його тривале перебування за кордоном, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Як вже зазначалось вище, ОСОБА_1 у шлюбі з ОСОБА_2 не перебував і є власником:

- кв. АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 22.10.2012 року (т.1, а.с.16).

- кв. АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 28.12.2015 року (т.1, а.с.15).

За таких обставин первісний позивач ОСОБА_2 зобов`язана надати суду докази того, що вищевказані квартири були придбані частково і за її грошові кошти, оскільки придбання нерухового майна особами, які не перебувають у шлюбі між собою не презюмується.

В свою чергу, позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що обидві квартири придбавались за грошові кошти відповідача ОСОБА_1 , оскільки останній був моряком закордонного плавання і мав відповідну заробітну плату, в той час як вона ніякого доходу не отримувала.

Колегія суддів зазначає, що встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак, не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц.

Колегія суддів, звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів існування будь-яких письмових угод між позивачем і відповідачем з приводу майна.

На думку колегії суддів саме ці обставини стали підставою для того, щоб саме первісний відповідач ОСОБА_1 був покупцем цих квартир і зареєстрував право власності на них саме за собою. У разі, якби первісний позивач ОСОБА_2 вкладала грошові кошти в придбання вказаних квартир, то вона б виступала у договорах їх купівлі-продажу також покупцем в тій чи іншій їх частинах, та надала би суду відповідні докази цих обставин.

При цьому слід зазначити, що у разі якби первісний відповідач ОСОБА_1 побажав оформити право власності на частину цих квартир, або на одну із них, на первісного позивача ОСОБА_2 , він би це зробив, як це було зроблено відносно автомобіля, марки «Honda Accord», 2008 року випуску, вартістю 22 500,00 доларів США, що було еквівалентно 603 225,00 грн.

Таким чином, всі вищевикладені обставини свідчать про те, що кв. АДРЕСА_1 , та кв. АДРЕСА_2 , не є спільною сумісною власністю первісного позивача ОСОБА_2 та первісного відповідача ОСОБА_1 .

Враховуючи, що правові підстави, передбачені ст. 74 СК України вважати нерухоме майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відсутні, то відсутні і правові підстави для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, так як за змістом ст. 315 ЦПК України суд може встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, якщо цей факт має юридичне значення.

Оскільки встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача за первісним позовом ОСОБА_2 з відповідачем за первісним позовом ОСОБА_1 в даному випадку не має ніякого юридичного значення, то в задоволенні цієї частини позовних вимог також слід відмовити

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в особі адвоката Серьогіної І.О., підлягає частковому задоволенню, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.07.2024 року, в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 - скасуванню, з ухваленням постанови про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності, відмовити у повному обсязі.

Часткове задоволення апеляційної скарги полягає у тому, що не всі обставини, які викладені в ній, є обгрунтованими і послугували підставою для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч.1 ст. 374, п.4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Серьогіна Ірина Олександрівна, задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 липня 2024 року, в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 , скасувати.

Ухвалити в цій частині постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності, відмовити у повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

У зв`язку з перебуванням судді Комлевої О.С. у відпустці, повне судове рішення складено 10.03.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.М. Вадовська

О.С. Комлева