КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 лютого 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 липня 2024 року у справі за позовом акціонерного товариства «ОТП БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року АТ «ОТП Банк» звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути з відповідача на його користь 330 389, 26 грн заборгованості за кредитним договором № від 26.11.2021 року.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 26 листопада 2021 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № .

Відповідно до п. 1.1.цього кредитного договору, кредит видається у розмірі 310 030,00 грн.

Згідно з п. 1.2. кредитного договору від 26.11.2021 року протягом його дії для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись: річна процентна ставка в розмірі 0,01 % в період з 26 листопада 2021 року до 25 лютого 2022 року, в розмірі 19,99% річних у період з 26 лютого 2022 року до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором.

На виконання умов вищевказаного договору АТ «ОТП Банк» свої зобов`язання по видачі відповідних сум кредиту виконав повністю.

Відповідач виконував взяті на себе зобов`язання з істотним порушенням умов договору, сплачуючи поточні щомісячні платежі з простроченням дати їх сплати, не в повному обсязі або не сплачуючи взагалі, що спричинило виникнення заборгованості.

Позивач 06 липня 2023 року направив вимогу про погашення заборгованості, однак відповідач звернення проігнорував, погашення заборгованості не здійснив.

На підставі викладеного, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 липня 2024 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування фактичних обставин справи, порушення норм процесуального та матеріального права, а також їх неправильне застосування, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апелянт зазначає, що судом неповно з'ясовані обставини справи, оскільки в рішенні не враховано позицію відповідача, викладену у відзиві на позов та зазначено, що відзив не надходив, що не відповідає матеріалам справи.

Відповідач зазначає, що встановлений судом першої інстанції факт направлення позивачем письмової вимоги ґрунтується на припущеннях, що є грубим порушенням. На підтвердження вказаного зазначає, що ТОВ «ПАРУС ФІНАНС» не надало жодних доказів на підтвердження повноважень на вчинення дій від імені позивача та з наданого витягу зі списку згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів на адресу ОСОБА_1 було направлено лист, однак номеру поштового відправлення даний витяг не має, а тому неможливо відслідкувати і встановити факт отримання направленої вимоги відповідачем.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості від 14 червня 2023 року відповідачем сплачено по тілу - 30 838,59 грн, по відсотках - 24 071,46 грн. Оскільки відповідачем вимога про погашення заборгованості не отримувалася, то сплата по відсотках і повернення кредиту здійснювалося і після 14 червня 2023 року, станом на момент подання апеляційної скарги відповідачем сплачено 76 899,05 грн.

Щодо причин порушення зобов'язань, ОСОБА_1 вказує, що основним доходом родини були кошти, отримані від здачі в оренду нерухомого майна, але внаслідок воєнної агресії рф, надходження за оренду призупинилися. Також зазначає, що існували і існують інші обставини, які перешкоджали вчасному виконанню зобов'язання: запровадження карантину, щомісячна девальвація гривні та утримання неповнолітньої дочки, на виховання та забезпечення розвитку якої відповідач виділяє значну частину доходу.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу Київського апеляційного суду не надходив.

В судове засідання сторони по справі не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у відповідності до вимог процесуального законодавства.

Керуючись частиною другою статті 372 ЦПК України, апеляційний суд вважав за можливе розглянути справу у відсутності сторін та їх представників, з огляду на їх належне повідомлення та враховуючи, що їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає не в повній мірі.

Так, судом першої інстанції встановлено наступні фактичні обставини по справі.

26.11.2021 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № , на підставі якого банк надає кредит, а позичальник отримує його на умовах передбачених кредитним договором.

Відповідно до п. 1.1. цього кредитного договору, кредит видається у розмірі 310 030,00 грн.

Згідно з п. 1.2. кредитного договору від 26.11.2021 року, протягом дії кредитного договору для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись: річна процентна ставка в розмірі 0,01 % у період з 26.11.2021 року до 25.02.2022 року, в розмірі 19,99% річних, у період з 26.02.2022 року до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором.

Згідно п. 1.3. повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів.

Згідно п. 2.1. кредитного договору, в порядку передбаченому кредитним договором та правилами кредитування банк надає позичальнику кредит, а позичальник приймає кредит, зобов`язується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом на рахунок погашення боргових зобов`язань, а також виконати всі інші зобов`язання визначені кредитним договором та правилами кредитування.

Відповідно до наданого розрахунку заборгованості відповідачем частково здійснювалося погашення заборгованості та вносилися кошти на сплату кредиту.

Станом на 14.06.2023 року ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором №, в розмірі 330 389,26 грн, яка складається з: 279 191,41 грн - за тілом кредиту та 51 197,85 грн - за відсотками.

05.07.2023 року АТ «ОТП Банк» направив відповідачудосудову вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості через неналежне виконання грошових зобов`язань за кредитним договором № .

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 530 ЦК України передбачає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Задовольняючи заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач використав кредитні кошти, погашення заборгованості та відсотків у повному обсязі використаних коштів не здійснював, тобто істотно порушував умови спірного кредитного договору, що є підставою для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № від 26.11.2021 року, яка виникла станом на 14.06.2023 року, в розмірі 330 389,26 грн, та складається з: 279 191,41 грн заборгованості за тілом кредиту та 51 197,85 грн заборгованості за відсотками.

Поряд із цим, вирішуючи питання про визначення розміру заборгованості, що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції не повно встановив обставини справи та не дав оцінку доводам, наведем відповідачем у відзиві на позовну заяву, не оцінив додані до відзиву докази.

Так, відповідно до надано позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № станом на 14.06.2023 року її загальний розмір становить 330 389,26 грн, яка складається з: 279 191,41 грн заборгованості за тілом кредиту та 51 197,85 грн заборгованості за відсотками.

З даною позовною заявою АТ «ОТП Банк» звернувся до суду першої інстанції 30 жовтня 2023 року.

Відкриваючи провадження у даній справі, суд першої інстанції вирішив проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, надавши відповідачу ОСОБА_1 п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, для надіслання відзиву на позовну заяву і подання доказів, що підтверджують заперечення проти позову.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 22 січня 202 року про відкриття провадження у справі відповідач ОСОБА_1 отримав 06 лютого 2024 року.

Відзив на позовну заяву із додатками ОСОБА_1 надіслав до суду першої інстанції 19 лютого 2024 року, тобто в межах п`ятнадцятиденного строку, визначеного судом для вчинення відповідної процесуальної дії.

Поряд із цим, ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, не врахував наведені у відзиві заперечення відповідача на позовну заяву, не дав оцінки доданим до відзиву доказам.

Зокрема, як вбачається з виписки з особового рахунку ОСОБА_1 в АТ «ОТП Банк» за період з 26.11.2021 по 14.02.2024, відповідачем вносились кошти на погашення заборгованості по кредиту за період з 12.07.2023 року по 02.02.2024 року, зокрема: за вказаний період на погашення тіла кредиту внесено 9 728,86 гривень, а на погашення відсотків по кредиту - 12 260,14 гривень, а всього 21 989,00 гривень.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Апеляційний суд також погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції належним чином не перевірено обставин щодо дотримання позивачем порядку направлення вимоги про дострокове повернення коштів, передбаченого частиною четвертою статті 16 Закону України «Про споживче кредитування».

Так, особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України).

У частині другій статті 627 ЦК України закріплено, що у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулює Закон № 1023-XII, який також встановлює права споживачів, визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII).

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII "Про споживче кредитування", який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Відповідно до вимог частини четвертої статті 16 Закону України «Проспоживче кредитування», уразі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) виснувала, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а в суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свій правовий висновок, висловлений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13 (провадження № 14-600цс18), вказавши, що суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема, частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), в якій був установлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

У справі № 638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами.

У справі, яка переглядається, апеляційним судом встановлено, що звертаючись до суду з цим позовом, АТ "ОТП Банк" не надало доказів на підтвердження факту отримання відповідачем ОСОБА_1 вимоги від 05.07.2023 року про сплату простроченої кредитної заборгованості, у разі невиконання якої банк мав намір реалізувати своє право на дострокове повернення кредиту у судовому порядку.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що у ОСОБА_1 не виник обов`язок дострокового повернення кредитів, оскільки матеріали справи не містять доказів про те, що позивачем були завчасно направлено вимогупро дострокове повернення кредитів, а відповідачем такі вимоги були отримані.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції наділений повноваженнями скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для дострокового повернення відповідачем усієї заборгованості, тому оскаржуване рішення підлягає зміні, а саме в частині стягнення простроченої заборгованості, яка виникла на час звернення позивача з цим позовом.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором № станом на 14.06.2023 року прострочена заборгованість відповідача по тілу кредиту становила 20 386,12 гривень, а прострочена заборгованість по відсоткам - 51 197,85 гривень.

Враховуючи проведені відповідачем в період з липня 2023 року по лютий 2024 року погашення заборгованості по тілукредиту в сумі 9 728,86 гривень та по відсотках - 12 260,14 гривень, колегія суддів приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача простроченої заборгованості по тілу кредиту в розмірі 10 657,26 гривень (20386,12-9728,86), а також простроченої заборгованості по відсоткам в розмірі 38 937, 71 грн (51 197,85-12260,14), що разом складає 49 594,97 гривень.

Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У суді першої інстанції заявлено позов на загальну суму 330389,26 гривень, із яких задоволенню підлягають 49 594,97 гривень, що складає 15,01% від суми позовних вимог.

Тому за розгляд позову у суді першої інстанції підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача 743,87 грн судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме 15,01% сплаченого судового збору за подання позовної заяви (4955,84грн).

Та за рахунок позивача підлягає відшкодуванню відповідачеві судовий збір за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (100%-15,01%=84,99%). При поданні апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 7433,76 грн, з яких 84,99% становить 6317,95 грн (7433,76*84,99% /100%).

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК Українипри частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином за рахунок позивача підлягає відшкодуванню відповідачеві судовий збір у розмірі 5574,08 грн (6317,95грн -743,87грн).

Керуючись статтями 367, 368,374, 376,379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 липня 2024 року змінити в частині розміру заборгованості за кредитними договорами та розподілу судових витрат, стягнувши з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «ОТП БАНК», заборгованість за кредитним договором в сумі 49 594 (сорок дев`ять тисяч п`ятсот дев`яносто чотири) гривень 97 коп.

Стягнути з акціонерного товариства «ОТП БАНК» (, місце знаходження: вул. Жилянська, буд. 43, м. Київ, 01033) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір в сумі 5 574 (п`ять тисяч п`ятсот сімдесят чотири) гривні 08 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 10 березня 2025 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А.