Справа №504/369/24
Провадження №2/504/821/25
Комінтернівський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2025с-ще Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді- Барвенко В.К.,

секретаря Ориник М.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) про визнання права власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідачів, в якому просить визнати право власності на земельну ділянку, площею 0,00468 га, кадастровий номер: :02:007:0240, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 27).

На обгрунтування свого позову заявник вказує, що 15.06.2016 року між ОСОБА_4 (Продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі- продажу земельної ділянки, площею 0,00468 га, кадастровий номер: :02:007:0240, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 27).

Заявник вказує, що фактично покупцем вказаної земельної ділянки виступив саме він ОСОБА_1 .

Заявник стверджує, що йому стало відомо про те, що у Комінтернівському районному суді Одеської області перебуває цивільна справа № 504/1013/23, до подружжя ОСОБА_5 намагаються поділити набуте подружжям майно, в тому числі й наведену земельну ділянку.

Тому заявник вважає, що відповідачі істотно порушують його права та законні інтереси, оскільки він вважає себе власником вказаної земельної ділянки.

Позиція відповідачів.

Відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_4 повідомлені про дату, час та місце проведення судового розгляду справи електронною поштою, в судове засідання не з`явились, свою позицію з приводу позову суду не висловили.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_7 позовні вимоги визнав, просив їх задовольнити.

Зокрема показав суду, що дійсно покупцем вказаної земельної ділянки виступав ОСОБА_8 , саме він сплачував кошти, він користується вказаною земельною ділянкою, сплачує відповідні платежі.

Оформлення земельної ділянки на ОСОБА_7 відбулося внаслідок неможливості оформлення її на ОСОБА_8 , оскільки у той момент часу ОСОБА_8 вирішував питання поділу майна із своєю дружиною.

На думку позивача, правочини є удаваними в силу ст. 235 ЦК України, оскільки вчинені сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши позивача, відповідача ОСОБА_7 , суд дійшов до наступного висновку:

Судом встановлено, що 15.06.2016 року між ОСОБА_4 (Продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі- продажу земельної ділянки, площею 0,00468 га, кадастровий номер: :02:007:0240, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 27).

Договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М., зареєстрований у реєстрі за № 899.

У вказаному договорі вказано:

П.2 ціна договору. 2.1 за домовленістю сторін продаж земельної ділянки здійснено за 30000 грн. Факт повного розрахунку за продану земельну ділянку підтверджується підписами сторін під цим договором.

Речення друге п. 3.2 Договору: Договір посвідчено за згодою дружини покупця ОСОБА_3 , яка викладена окремою заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М. 15.06.2016 року за реєстровим № 898, яка зберігається у справах приватного нотаріуса.

Пункту 5.2. Договору. Сторони підтверджують, що вимоги законодавства України щодо змісту й правових наслідків договору, який укладається сторонами нотаріусом роз`яснено, і що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Сторони підтверджують, що сума зазначена в п.2.1 цього договору є дійсною сумою правочину.

В матеріалах справи містяться акт про те, що ОСОБА_8 є власником цієї земельної ділянки, збудував житловий будинок на цій земельній ділянці та постійно мешкає з липня 2016 року.

Інші докази у справі відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент чинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з вимогами частини третьої статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою статтею 627 ЦК України.

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України, договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Враховуючи викладене, позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинен довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують, що спірний договір купівлі-продажу домоволодіння в частині особи покупця майна є удаваним.

Лише в разі встановлення цих обставин норми статті 235 та статей 203 і 655 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

На думку суду, позивач не довів і не подав суду належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки в частині особи покупця майна є удаваним, зокрема не надав суду доказів щодо сплати саме ним особисто власних коштів продавцю, та отримання продавцем цих коштів за земельну ділянку.

Відсутні докази того, що покупцем виступав саме позивач.

Більш того, відсутні докази вступу позивачем в управління спірною нерухомістю, сплати комунальних та інших обов`язкових платежів на її утримання.

Наданий позивачем акт про проживання відповідача не є належним та допустимим доказом ані власності позивача, ані факту управління цим майном.

Отже суд не знайшов підстав для задоволення позову.

Судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

З урахуванням вищевикладеного, керуючись положеннями ст. ст. 15, 16, 203, 215, 235, 627, 638, 655 ЦК України, ст. ст. 78,81, 83, 141, ч. 9 ст.158, 258-260, 353 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на земельну ділянку, відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В. К. Барвенко