Номер провадження: 22-ц/813/850/25
Справа № 522/865/22
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідачі Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЬФА 777 ЛТД», Приморська державна нотаріальна контора у місті Одесі, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬФА 777 ЛТД»

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2023 року, ухвалене Приморським районним судом м. Одеси у складі: судді Свяченої Ю.Б. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬФА 777 ЛТД», Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі про витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та за своє життя набула право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло за № НОМЕР_1 , виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради від 21 квітня 2005 року та зареєстрованого в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 05 жовтня 2005 року (номер запису: 481 в книзі: 579пр-218).

Позивач вказує, що на підставі підроблених документів 07 листопада 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу було посвідчено довіреність на ім`я ОСОБА_4 , якою його було уповноважено на розпорядження майном ОСОБА_3 14 лютого 2007 року на підставі вказаної довіреності спірна квартира на підставі нотаріально посвідченого договору була продана. 06 березня 2007 року спірна квартира на підставі договору купівлі-продажу була відчужена на користь ОСОБА_5 . Після цього, 06 червня 2007 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу спірна квартира була придбана ОСОБА_6 . Вказані обставини встановлені вироком Апеляційного суду Одеської області від 25 лютого 2013 року у справі № 1-2/13. 21 грудня 2007 року ТОВ «АЛЬФА 777 ЛТД» набуло право власності на спірну квартиру на підставі договору дарування квартири від 21 грудня 2007 року, право власності на квартиру ТОВ «АЛЬФА 777 ЛТД» зареєстроване КП «ОМБТІ та РОН» 30 січня 2008 року, номер запису 481 в книзі: 26м/с-178.

Посилаючись на вказані обставини та як на правове обґрунтування своїх вимог на вимоги п. 3 ч. 2 ст. 388 та ч. 5 ст. 1268 ЦК України, позивач просив витребувати у відповідача ТОВ «АЛЬФА 777 ЛТД» на його користь спірну квартиру як таку, що вибула з його володіння поза його волею, на підставі підробленої довіреності.

Від представника ТОВ «АЛЬФА 777 ЛТД» Тітова В.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому вказується на невизнання позову через подання позивачем у 2007 році позову до Суворовського районного суду м. Одеси з оскарження правочинів щодо відчуження спірної квартири та укладення 08.11.2007 між позивачем та ОСОБА_6 угоди про відшкодування прав.

Ухвалою суду від 08.11.2022 за клопотанням представника ТОВ «АЛЬФА 777 ЛТД» позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Постановою Одеського апеляційного суду ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08.11.2022 ухвалу про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду скасовано, справу передано для продовження розгляду до суду першої інстанції.

21.02.2023 представником відповідача ТОВ «АЛЬФА 777 ЛТД» Тітовим В.В. до суду подано заяву про застосування строків позовної давності, у якій вказується, що позивачем пропущений строк звернення до суду за захистом порушеного права, перебіг якого, на думку відповідача, розпочався з дня набрання законної сили вироком Апеляційного суду Одеської області від 25.02.2013. Також, у заяві вказується, що про вибуття спірної квартири з володіння позивачеві було відомо ще у 2007 році, що підтверджується справами № 2-2858/07 та № 2-5853/07, які розглядались Суворовським районним судом м. Одеси.

На вказану заяву позивачем були подані письмові заперечення, у яких він вказує, що строк позовної давності ним не пропущений, оскільки право на звернення до суду з позовом у нього виникло після отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, тобто, з 13.01.2021.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «АЛЬФА 777 ЛТД» задоволено.

Витребувано у ТОВ «АЛЬФА 777 ЛТД» на користь ОСОБА_1 квартиру за АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна: 12298176.

Не погоджуючись з рішенням суду, ТОВ «АЛЬФА 777 ЛТД» подало до суду апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, стягнути судові витрати пов`язані з розглядом даної справи на користь ТОВ «АЛЬФА 777 ЛТД».

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, скаржник посилається на порушення судом першої інстанції вимог ст. 1216, 1218, 1231 ЦК України, оскільки рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17.10.2007 по справі № 2 -2858/07 за позовною заявою ОСОБА_1 визнано недійсною довіреність від 07.11.2006, посвідчену приватним нотаріусом ОМНО Просвіркіною Т.В., за якою ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_4 розпоряджатися всім своїм майном. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 ; визнано право власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_3 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 . Встановлено факт, відповідно до якого ОСОБА_1 проживав з ОСОБА_3 однією сім`єю з 1999 року. У процесі розгляду справи було накладено арешт на спірну квартиру, який знято ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04.12.2007 за заявою ОСОБА_1 .

Вказує, що ухвалою того ж суду від 17.10.2007 виділено в самостійне провадження позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу кв. АДРЕСА_4 , і 08.11.2007 між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 (який є третьою особою по даній справі) укладена угода про відшкодування ОСОБА_7 прав ОСОБА_1 (спадкування, власності та користування, тощо) на спірну квартиру у розмірі 7000 дол США та відмови останнього він позову та претензій в майбутньому, на виконання чого ОСОБА_1 відмовився від своїх прав та позову, а ОСОБА_8 передав останньому гроші.

Судом першої інстанції не враховано той факт, що спадкоємець ОСОБА_1 здійснив дії щодо відмови від своїх прав на спірну квартиру та звернення до суду після спливу 15 років з моменту отримання відшкодування від своїх спадкових прав на спірну квартиру не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства.

Щодо порушення судом першої інстанції вимог ст. 256, 267 ЦК України скаржник, посилаючись на постанову Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц, зазначає, що право на спадкове майно виникає з часу відкриття спадщини, а не з моменту отримання свідоцтва про право на неї.

Таким чином, оскільки рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17.10.2007 встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією сім`єю з 1999 року, тому позивач був обізнаний про можливе порушення своїх прав, починаючи саме з 2007 року.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначено, що незрозумілим є посилання представника відповідача на рішення апеляційного суду Одеської області від 12.05.2015 справа № 2-2762/11, яке не може мати преюдиційне значення, оскільки таке значення можуть мати ті факти наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення (постанова КЦС ВС від 11.12.2019 по справі № 320/4938/17) та не має жодного відношення до справи № 522/865/22.

Вважає, що у позивача право на подачу віндикаційного позову на захист своїх прав як спадкоємця виникло після прийняття нотаріусом його заяви про вступ у спадщину, заведення спадкової справи № 322с/2018, тобто з часу прийняття спадщини, та не обов`язкового отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом, тому строк позовної давності при подачі позивачем віндикаційного позову не пропущений. З 12 березня 2020 до 30 червня 2023 року на усій території України було встановлено карантин відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211, всі строки були продовжені на час дії карантину до 03 липня 2023 року. Щодо угоди з ОСОБА_9 , то дану угоду особисто позивач не укладав та не підписував, про її факт позивача поставили постфактум юристи, які допомагали по кримінальній та цивільній справі, хтось з них замість позивача підписав угоду, яка по своєму змісту є нікчемною та не може позбавити право звернутися до суду, навіть якщо б особисто її підписав, а 7000 тисяч доларів - це часткова компенсація за вартість квартири, просить в задоволенні скарги відмовити, рішення залишити без змін.

Від представника ТОВ «АЛЬФА 777 ЛТД» Тітова В.В. надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначив, що ОСОБА_1 є спадкоємцем 4 четвертої черги, факт який був встановлений судом на підставі рішення Суворовського районного суду у 2007 році. Позивач звернувся з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса, після спливу 13 років, що не може слугувати додатковою підставою для поновлення строків за захистом прав. Крім того, відшкодування спадкових прав відбулось у повному обсязі. Угода про відшкодування спадкових прав від 08.11.2007 була предметом дослідження в судовій справі № 2-2762/11, у яких приймав ОСОБА_1 безпосередню участь. В суді першої інстанції позивачем не було заявлено про те, що угода не була підписана ним особисто. Докази які спростовують відповідне твердження відсутні, тому просить апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі, рішення суду скасувати та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник відповідача ТОВ «АЛЬФА 777 ЛТД» Розенбойм Ю.О. підтримав доводи апеляційної скарги, позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнав.

Приморська державна нотаріальна контора, ОСОБА_8 повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , яка за своє життя набула право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло за № НОМЕР_1 , виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради від 21.04.2005 та зареєстрованого в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 05.10.2005 року, номер запису: 481 в книзі: 579пр-218.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17.10.2007 по справі № 2-2858 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , третя особа приватні нотаріуси Одеського міського нотаріального округу Просвіркіна Т.В., ОСОБА_11 , зокрема, встановлено факт, відповідно до якого ОСОБА_1 проживав з ОСОБА_3 однією сім`єю з 1999 року.

Вироком Апеляційного суду Одеської області від 25.02.2013 року у справі № 1-2/13, який набрав законної сили встановлено, що восени 2006 року, злочинна група, довідавшись від невстановлених осіб про наявність вищезазначеної квартири та смерть власника ОСОБА_3 , виготовили підроблені документи, зокрема, підроблений паспорт громадянина України на ім`я померлої з вклеєною в нього фотографією іншої особи, підроблену довідку про ідентифікаційний номер на ім`я померлої, підроблені правовстановлюючі документи на згадану квартиру на ім`я померлої ОСОБА_3 (свідоцтво про право власності, розпорядження органу приватизації та технічний паспорт), та оформили видачу довіреності від імені ОСОБА_3 , посвідченої приватним нотаріусом Просвіркіною Т.В. за р. № 949, згідно з якою уповноважила ОСОБА_4 розпоряджатися усім майном.

14.02.2007 року підставна особа прибула в офіс приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пачевої І.І., де, використовуючи фіктивну довіреність від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_4 від 07.11.2007 року, підроблені довідку про ідентифікаційний номер, паспорт громадянина України на ім`я з вклеєною в нього своєю фотографією та підроблені правовстановлюючі документи на дану квартиру, уклала договір купівлі-продажу цієї квартири. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Пачевою І.І. за № 1077 та зареєстрований в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 16.02.2007 року, номер запису: 481 в книзі: 579пр-218.

Надалі, 06.03.2007 року, правопорушники прибули в офіс приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пачевої І.І., де використовуючи підроблений паспорт громадянина України з вклеєною в нього фотографією, підроблену довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру та фіктивний договір купівлі-продажу від 14.02.2007 року за р. № 1077, уклали ще один фіктивний договір купівлі-продажу вказаної квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Пачевою І.І за № 2129, на підставі якого 12.03.2007 року в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» було зареєстровано право власності на вказану квартиру за ОСОБА_5 .

05.06.2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу за яким ОСОБА_5 продала спірну квартиру ОСОБА_12 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. за № 2512 та зареєстрований в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 19.06.2007 року, номер запису: 481 в книзі 579пр-219 (а.с. 22-23 т. 2).

Вказані обставини встановлені вироком Апеляційного суду Одеської області справа №1-2/13 від 25.02.2013 року, який набрав законної сили та залишений без змін ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 01.07.2014 року у кримінальній справі за звинуваченням: ОСОБА_13 по ст.ст. 190 ч. 4, 15 ч. 2 - 190 ч. 4, 162 ч. 1, 27 ч. 3, 28 ч. 3 - 358 ч. 2, 27 ч. 3, 28 ч. 3 - 358 ч. 3, 358 ч. 3, 27ч.3-366 ч. 2 КК України ; ОСОБА_14 по ст.ст. 190 ч.4, 15 ч.2 - 190 ч.4, 358 ч.2, 358 ч. 3 КК України; ОСОБА_15 по ст.ст. 190 ч.4, 15 ч. 2 - 190 ч. 4, 358 ч. 2, 358 ч.3 КК України; ОСОБА_16 по ст.ст. 190 ч.4, 15 ч. 2 - 190 ч. 4, 358 ч. 2, 358 ч.3, 162 ч.1 КК України; ОСОБА_17 по ст.ст.190 ч.4, 15 ч.2 - 190 ч. 4, 162 ч. 1, 358 ч.2, 358 ч. 3 КК України; ОСОБА_18 по ст.ст. 190 ч. 4, 15 ч. 2 - 190 ч. 4, 358 ч. 2, 358 ч. 3 КК України; ОСОБА_19 по ст.ст. 190 ч. 4, 15 ч. 2 - 190 ч. 4, 358 ч. 2, 358 ч. 3 КК України; ОСОБА_20 по ст.ст. 190 ч. 4, 15 ч. 2 - 190 ч. 4, 358 ч. 2, 358 ч. 3 КК України; ОСОБА_21 по ст.ст. 190 ч. 4, 15 ч. 2 - 190 ч. 4, 358 ч.2, 358 ч.3 КК України; ОСОБА_22 по ст.ст. 190 ч. 4, 15 ч. 2 - 190 ч. 4, 358 ч. 2, 358 ч. 3, 384 ч. 2 КК України; ОСОБА_23 по ст.ст. 190 ч.4, 15 ч.2 - 190 ч.4, 358 ч.2, 358 ч.3, 27 ч.5, 28 ч.3 - 358 ч.3, 27 ч.5 - 366 ч.2 КК України; ОСОБА_24 по ст.ст.190 ч. 4, 358 ч. 2, 358 ч. 3, 162 ч. 1 КК України; ОСОБА_25 по ст.ст. 190 ч. 4, 15 ч. 2 - 190 ч. 4, 358 ч. 2, 358 ч. 3 КК України; ОСОБА_26 по ст.ст. 366 ч. 2, 27 ч. 5, 190 ч. 4 КК України; ОСОБА_27 за ст.ст.190 ч.4, 15 ч.2 - 190 ч.4, 358 ч.2, 358 ч.3 КК України (а.с. 29-43, а.с. 59-288 т. 1).

Листом Першої Одеської державної нотаріальної контори від 16.08.2018 за № 1742/01-16 позивачеві відмовлено в заведені спадкової справи та абзацом четвертим роз`яснено, що у рішенні Суворовського районного суду м. Одеси від 17.10.2007 у справі № 2-2858/07 не вказано строк проживання до відкриття спадщини, як це передбачено законом, у зв`язку із чим позивачеві було рекомендовано звернутись до суду за роз`ясненням резолютивної частини вказаного судового рішення.

13.01.2021 року державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної у місті Одесі контори Пенчевим К.Л. на ім`я позивача було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на все майно, яке належало ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 28 т. 1).

26.01.2022 року листом державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної у місті Одесі контори Пенчева К.Л. позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спірну квартиру у зв`язку із тим, що право власності на вказану квартиру зареєстроване за іншою особою.

Такою особою відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна є ТОВ «Альфа 777 ЛТД» на підставі договору купівлі-продажу р. № 4362, 21.12.2007, Сімонова О.Ю. приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу (а.с. 18-20 т. 1).

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу витребування позивачем як спадкоємцем за законом четвертої черги після смерті ОСОБА_3 належної їй спадщини у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 36,40 кв.м, які вибули з володіння спадкоємця поза його волею, від відповідача ТОВ «Альфа 777 ЛТД» як останнього набувача.

Переглядаючи вказане рішення суду, яким позов задоволено та витребувано від ТОВ «Альфа 777 ЛТД» на користь позивача спірної квартири, за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово нагадувала, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19) та багатьох інших.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.

Відповідно до статей 1216, 1217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК україни) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з частиною першою статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стаття 1270 ЦК України).

Частиною п`ятою статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Отже, у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього (див. правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12, постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 754/11747/18 (провадження № 61-22947св19), від 15 березня 2023 року у справі № 759/8653/17 (провадження № 61-15468св19)).

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що позовна вимога ОСОБА_1 як спадкоємця ОСОБА_3 за законом четвертої черги за відсутності інших спадкоємців за заповітом або за законом про витребування спірної квартири від останнього набувача, яким є ТОВ «Альфа 777 ЛТД», є ефективним способом захисту його порушених прав та належно доведеною допустимим та достатніми доказами, оскільки спірна квартира вибула з володіння поза волею власника.

Судом вірно при цьому застосовано позиції Верховного Суду України у справі № 6-140цс14, у постановах Верховного Суду України від 18.01.2017 у справі № 6-2776цс/16 та від 21.12.2016 у справі № 6-2233цс16, що за положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними, і що саме віндикація відповідає змісту порушеного права спадкоємця, а рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно є підставою для здійснення державної реєстрації права власності та інших речових прав згідно п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) також зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та дає змогу ефективно захистити права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними».

Не спростовано доводами апеляційної скарги і висновок суду, що факт укладення 08.11.2007 року між позивачем та ОСОБА_6 угоди про відшкодування прав не скасовує права позивача на звернення до суду з віндикаційним позовом до ТОВ «АЛЬФА 777 ЛТД», оскільки це товариство не є стороною вказаної угоди та набуло право власності на спірну квартиру після її укладення.

Окрім того, відмова від права на звернення до суду є нікчемною.

На вказане не впливають доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано той факт, що спадкоємець ОСОБА_1 здійснив дії щодо відмови від своїх прав на спірну квартиру.

Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1298 ЦК України).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

Власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

Суд першої інстанці встановив, що підставою для звернення позивача до суду з цим позовом стала перереєстрація на користь третіх осіб права власності на спірну квартиру, на яку він набув право як на спадщину як спадкоємець четвертої черги після смерті ОСОБА_3 , факт проживання з якою з 1999 року встановлений рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17.10.2007 (справа № 2-2858/07), яке набрало законної сили 29 жовтня 2007 року, про що свідчить відмітка суду на копії рішення (а.с. 170 т. 2).

Не може бути взятий до уваги довід відзиву позивача на апеляційну скаргу про набрання законної сили вказаним судовим рішенням лише 14.12.2017, про що він надає копію рішення з такою відміткою (а.с. 143 т. 3), оскільки закриття ухвалою Апеляційного суду Одеської області 14.12.2017 відкритого 30.05.2017 за апеляційною скаргою Одеської міської ради як особи, яка не брала участі у розгляді справи, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2007 року не замінює собою дату набрання вказаним рішенням законної сили у порядку, передбаченому ст. 223 ЦПК України (в редакції, чинній станом на час набрання таким законної сили).

Разом з тим, відповідачкем ТОВ «АЛЬФА 777 ЛТД» в суді першої інстанції було заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

При цьому, відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).

Довід апеляційної скарги про помилкове визначення судом початку перебігу строку позовної давності з січня 2022, коли позивач отримав відмову нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру, є слушним.

Закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. Перебіг позовної давності починається з моменту коли позивач довідався або міг довідатись про порушення свого права та жодним чином не пов`язаний з вчиненням жодних правочинів, щодо цього майна чи його реєстрацією за добросовісним набувачем, про що і вказано в правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого у Постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).

З метою забезпечення єдності судової практики Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові відступила від висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17 та від 6 червня 2018 року у справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу".

Отже, усталеним у практиці Верховного Суду є підхід до застосування правила статті 261 ЦК України, за яким початок відліку позовної давності у правовідносинах, що регулюються статтею 388 ЦК України, пов`язується із моментом, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

По справі достеменно встановлено та ніким не спростовано, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17.10.2007 по справі № 2-2858 за позовною заявою ОСОБА_1 встановлено факт його проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю з 1999 року, після чого лише 16.08.2018 йому відмовлено Листом Першої Одеської державної нотаріальної контори від в заведені спадкової справи.

Оскільки право на спадщину спадкоємцю належить з часу відкриття спадщини, то про обізнаність ОСОБА_1 про порушення своїх спадкових справ він був обізнаний ще у 2007 році, коли отримав судове рішення, яким його було визначено як спадкоємця за законом четвертої черги, і яке набрало законної сили згідно відмітки суду 29 жовтня 2007 року (а.с. 174 т. 2).

Також за матеріалами справи, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 12.03.2015 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2014 року у справі провадження № 22-ц/785/1656/15 за позовом ОСОБА_28 до ОСОБА_5 , ОСОБА_29 , ОСОБА_18 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , Товариства з обмеженою відповідальністю АЛЬФА 777 ЛТД про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спадкоємцем четвертої черги, визнання недійсними договорів про відчуження квартири та угоди про відшкодування прав на квартиру, зустрічним позовом ОСОБА_29 до ОСОБА_28 , ОСОБА_1 , ОСОБА_18 про визнання угоди про відшкодування прав на квартиру дійсною, в частині задоволення вимог ОСОБА_28 : 1) про встановлення факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_3 , починаючи з січня 1999 року по день її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 2) визнання його спадкоємцем четвертої черги до майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 3) визнання недійсним нотаріально посвідченого 14 лютого 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І.І. за реєстровим № 1077 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 між ОСОБА_4 , діючої на підставі фіктивної довіреності від імені ОСОБА_3 посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Просвіркіною Т.В. 07 листопада 2006 року за реєстровим № 9499, та ОСОБА_5 ; 4) визнання недійсною Угоди про відшкодування прав на квартиру від 08 листопада 2007 року рішення за апеляційною скаргою ТОВ «АЛЬФА 777 ЛТД» скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. У задоволенні вказаних вимог ОСОБА_28 відмовлено. В решті рішення залишено без змін.

Будучи учасником вказаної справи з процесуальним статусом відповідача за первісним та за зустрічним позовом, ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції вважав необхідним скасувати рішення тільки в частині визнання Угоди про відшкодування прав від 08.11.2007, укладену між ним та ОСОБА_8 , в решті рішення вважав необхідним залишити без змін. Пояснив, що квартира АДРЕСА_4 була двокімнатною, він та ОСОБА_28 проживали в квартирі протягом спірного періоду разом із ОСОБА_3 однією сім`єю, вели спільне господарство.

У вказаній справі відповідач ТОВ «АЛЬФА 777 ЛТД» відповідала за вимогами ОСОБА_28 саме як останній набувач спадкового майна спірної квартири на підставі договору дарування від 21.12.2007. Вказане судове провадження тривало з липня 2008 року.

Проте, беззаперечним залишається те, що з березня 2015 року позивач був обізнаний не лише про порушення своїх прав, а і про особу, яка допускає таке порушення, утримуючи в себе без законних на те підстав спадкове нерухоме майно шляхом реєстрації за собою права власності на таке.

Вказане є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, за встановлених обставин оскаржуване судове рішення суду першої інстанції як ухвалене з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬФА 777 ЛТД», Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі про витребування майна з чужого незаконного володіння.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України щодо покладення судового збору на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, з ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати, понесені заявником за подачу апеляційної скарги 7215 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬФА 777 ЛТД» задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬФА 777 ЛТД», Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_5 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬФА 777 ЛТД» (, адреса: 65045, м. Одеса, вул. Єврейська, буд. 27) судові витрати 7215 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 28 лютого 2025 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко