Справа № 489/6636/24
Провадження № 2/489/315/25
РІШЕННЯ

Іменем України

11 березня 2025 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі

головуючого судді Микульшиної Г.А.,

із секретарем судового засідання Тищенко Д.О.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання неправомірною вимоги, визнання припиненим зобов`язання, визнання недійсною додаткової угоди,

встановив:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 через свого представника адвоката Коренко Т.В. звернулись до суду з позовом, відповідно до якого просили суд:

1)Визнати неправомірними вимоги АТ «Укрсиббанк» щодо сплати на його користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № 0 від 25.04.2008 у розмірі 9 447,58 дол. США, з яких: 7 948,76 дол. США заборгованість за кредитом, 1 498,82 дол. США заборгованість за процентами, за період з 01.01.2022 по 28.02.2023;

2)Визнати припиненим зобов`язання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 перед АТ «Укрсиббанк» внаслідок повного погашення боргу за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25.04.2008;

3)Визнати недійсною додаткову угоду № 2 від 29.04.2015 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 25.04.2008;

4)Стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 3 633,60 грн. судового збору та 10 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що 23.04.2008 між ОСОБА_1 та АТ «Укрсиббанк» було укладено договір про споживчий кредит № , відповідно до умов якого відповідач надав позивачу один кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 15 000,00 дол. США шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позивача, а позивач зобов`язався щомісячно повертати кредит в обсязі та в терміни, встановлені графіком, та сплачувати проценти за його використання в розмірі 13,00 % річних. Додатковою угодою № 1 від 07.07.2009 змінено графік погашення кредиту та викладено його в новій редакції. Додатковою угодою № 2 від 29.04.2015 до кредитного договору були внесені зміни щодо кредитного договору при реструктуризації, а саме викладено додаток № 1 до договору у новій редакції, а також змінено процентну ставку за використання кредитних коштів. Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 25.04.2008 було укладено договір поруки з ОСОБА_2 . В період з 12.05.2008 по 24.01.2022 позивач систематично сплачувала заборгованість за кредитним договором, проте станом на 27.03.2023 заборгованість за договором склала 9 447,58 дол. США. З 24.02.2022 було введено воєнний стан на всій території України. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 посилаються на те, що відповідач проігнорував вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно ч. 2 п. 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Також позивачі зазначали, що відповідачем не було здійснено дій, передбачених ст.ст. 5, 10 ЗУ «Про споживче кредитування» та ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Відповідно до ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.09.2024, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження; призначено підготовче провадження у справі.

21.10.2024 на адресу суду від представника відповідача АТ «Укрсиббанк» надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого він просить суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування заперечень проти позову посилається на те, що доводи позову не містять жодного посилання на порушення відповідачем вимог законодавства при укладенні кредитного договору, твердження позивачів є штучними та надуманими. Позичальник до січня 2022 року належним чином сплачувала платежі за кредитним договором, чим фактично визнавала його умови та вважала їх справедливими для себе. При цьому зазначав, що ЗУ «Про споживче кредитування», на який посилаються позивачі, був прийнятий 15.11.2016 та на момент укладення кредитного договору його не існувало. Крім того зауважував, що позовна заява взагалі не містить підстав для визнання неправомірною вимоги банку щодо сплати заборгованості та визнання зобов`язання за кредитним договором припиненим вимоги в прохальній частині позовної заяви не відповідають її змісту. Просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності, оскільки з позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись через 14 років після укладення оспорюваного договору.

Відповідно до ухвали суду від 26.12.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті.

В судове засідання позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представник адвокат Коренко Т.В. не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином. Від представника ОСОБА_3 10.03.2025 надійшла заява про розгляд справи без їх участі.

Представник відповідача АТ «Укрсиббанк» в судове засідання не з`явився, повідомлений судом про розгляд справи належним чином. Від нього неодноразово надходили заяви про розгляд справи за його відсутності, зокрема і 11.03.2025.

Дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, суд встановив наступне.

25.04.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 15 000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 75 750,00 грн., а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит (а.с. 11-14).

Згідно п. 1.3 договору за користування кредитними коштами процентна ставка встановлюється в розмірі 13,00 % річних. Розмір процентної ставки може бути змінено у відповідності до умов розділу 6 договору про надання споживчого кредиту.

У відповідності до п. 1.2.2 договору позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, визначених в Додатку № 1 до договору, але в будь-якому разі не пізніше 23.04.2038.

Відповідно до п. 3.4.2 договору протягом строку його дії позичальник зобов`язаний належним чином виконувати його умови та вимоги банку щодо реалізації останнім своїх прав.

25.04.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 200670, відповідно до умов якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 всіх її зобов`язань перед кредитором, що виникли за кредитним договором № 0 від 25.04.2008 (а.с. 17).

07.07.2009 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якої сторони погодили зміну строку щомісячної сплати процентів та виклали додаток № 1 до договору в новій редакції (а.с. 15).

29.04.2015 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 2 до договору про надання споживчого кредиту № 0, згідно якої сторони домовились про зміну графіка погашення кредиту та про встановлення процентної ставки за використання кредитних коштів в наступних розмірах:

- з 29.04.2015 по 28.04.2016 в розмірі 6,50 % річних в українській гривні;

- з 29.04.2016 по 28.04.2017 в розмірі 9,10 % річних в українській гривні;

- з 29.07.2017 по 28.04.2018 в розмірі 11,67 % річних в українській гривні;

- з 29.08.2018 по 28.04.2019 в розмірі 13,00 % річних в українській гривні;

- з 29.04.2019 по 28.04.2020 в розмірі 14 % річних в українській гривні;

- з 29.04.2020 по 28.04.2021 в розмірі 15,00 % річних в українській гривні;

- з 29.04.2021 в розмірі 16,00 % річних в українській гривні (а.с. 16).

В березні 2023 року АТ «Укрсиббанк» звернулось до Ленінського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 5.04.2008 в розмірі 9 447,58 доларів США, з яких: 7 948,76 доларів США заборгованість за кредитом, 1 498,82 доларів США заборгованість за процентами (а.с. 19-20).

Згідно довідки-розрахунку заборгованості за кредитом ОСОБА_1 за кредитним договором № 0 від 25.04.2008 заборгованість за кредитом всього складає 7 948,76 доларів США,заборгованість за процентами за користування кредитом всього складає 1 498,82 доларів США (а.с. 21-31).

20.01.2025 Ленінським районним судом м. Миколаєва (суддя Костюченко Г.С.) постановлено рішення по справі № 489/1454/23 за позовом АТ «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відповідно до якого позовну заяву задоволено, стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «УКРСИББАНК» заборгованість за кредитним договором № 0 від 25.04.2008 у розмірі 9 447,58 дол. США.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держав (частина перша статті 2 ЦПК України).

Згідно з частини 1статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При ухваленні рішення суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77-78, чч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі № 450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі № 235/499/17 зазначено, що аналіз норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

У поданій позовній заяві ОСОБА_4 та ОСОБА_2 просять суд визнати неправомірними вимоги АТ «Укрсиббанк» щодо сплати на його користь заборгованості за кредитним договором № 0 від 25.04.2008 у розмірі 9 447,58 доларів США, з яких: 7 948,76доларів США заборгованість за кредитом, 1 498,82 долари США заборгованість за процентами; визнати припиненими їх зобов`язання перед АТ «Укрсиббанк» за кредитним договором № 0 від 25.04.2008.

Разом з тим, будь-яких обґрунтувань вищевказаних вимог зі змісту поданої позовної заяви не вбачається. Позивачі не надають власного розрахунку заборгованості, не зазначають про погашені ними суми кредиту, які не були враховані банком, не вказують на помилкове визначення суми боргу, не заявляють клопотань про проведення по справі судової бухгалтерської (економічної) експертизи, тощо. Тобто будь-яких доказів на підтвердження заявлених ними вимог, а також будь-яких їх обґрунтувань подана позовна заява не містить.

Всупереч викладених вище положень діючого законодавства позивачами взагалі не зазначено, на підставі чого вони просять суд визнати неправомірними вимоги АТ «Укрсиббанк» про стягнення з них заборгованості та які обставини свідчать про припинення їх зобов`язань перед банком.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги зміст позовних вимог, надані сторонами по справі докази, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині визнання неправомірною вимоги АТ «Укрсиббанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0 та визнання зобов`язання припиненим є необґрунтованими, безпідставними та в їх задоволенні необхідно відмовити.

Щодо вимог про визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 29.04.2015, судом встановлено наступне.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У Постанові Верховного Суду від 24 лютого 2022 року у справі № 644/10317/19 зазначено, що відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина 3 статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору про надання споживчого кредиту № 0 від 25.04.2008 та додаткової угоди № 2 до нього від 29.04.2015, які підписані сторонами АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 . Остання виконувала договір до лютого 2022 року, вважала умови справедливими для себе, з будь-якими заявами про незгоду з умовами договору або про роз`яснення його змісту до банку позивач ОСОБА_5 не зверталась. Всі вимоги до правочину, передбачені ЦК України та ЗУ «Про захист прав споживачів» на час укладення оскаржуваного договору сторонами були дотримані та будь-яких підстав для визнання його недійсним не встановлено. ЗУ «Про споживче кредитування» було прийнято 15.11.2016, а кредитний договір та додаткову угоду до нього укладено 25.04.2008 та 29.04.2015 відповідно. За таких обставин, дія вказаного закону не розповсюджується на спірні правовідносини.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова ВС від 21.09.2022 у справі № 645/5557/16-ц).

Всупереч вищезазначеного, позивачами не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження заявлених ним позовних вимог. В частині визнання додаткової угоди недійсною. Відповідно позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та в їх задоволенні необхідно відмовити.

Оскільки суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до відповідача у спорі, а суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову по суті, доводи, викладені у відзиві відповідача стосовно застосування судом позовної давності, судом не перевіряються

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, оскільки в задоволенні позову відмовлено судові витрати покладаються на позивачів.

Керуючись ст. ст. 2-13, 141, 158, 259, 263-268 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання неправомірною вимоги, визнання припиненим зобов`язання, визнання недійсною додаткової угоди відмовити.

Судові витрати покласти на ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ;

відповідач: Акціонерне товариство «Укрсиббанк», , адреса: м. Київ, вул. Андріївська, 2/12.

Повний текст рішення складено 11.03.2025.

Суддя Г.А. Микульшина