ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 березня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 731/269/24

Головуючий у першій інстанції Савенко А. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/466/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,

із секретарем Піцан В.М.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Варвинська селищна рада Прилуцького району Чернігівської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Батуринський гетьман МК»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 09 грудня 2024 року (місце ухвалення смт Варва) у справі за позовом ОСОБА_1 до Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області про визнання недійсним та скасування рішення, визнання поновленим договору оренди землі,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Маркович А.Ю. звернувся до суду з позовом до Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області про визнання недійсним та скасування рішення, визнання поновленим договору оренди землі. З урахуванням уточненої позовної заяви позивач в обґрунтування позову посилався на те, що 23.11.2016 між Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області (орендодавець) та переможцем земельних торгів (орендар) ОСОБА_1 було укладено Договір оренди землі за умовами якого орендодавець надав позивачу у строкове платне користування земельну ділянку, площею 9,1411 га, що розташована за межами населеного пункту на території Макіївської сільської ради Варвинського району Чернігівської області, кадастровий №:02:000:0564, строком на 7 (сім) років. Право оренди було зареєстроване у встановленому законом порядку 08.12.2016 за №18000152.

На підставі Наказу ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області №11-ОТГ від 04.12.2020 «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність», повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою перейшли до Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області.

Рішенням Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області від 18.11.2021 № 512 строк дії вказаного вище Договору оренди землі було продовжено до 08.12.2027 та збільшено розмір річної оренди плати за користування земельною ділянкою до 12% від нормативної грошової оцінки землі. На підставі рішення Варвинської селищної ради від 09.12.2021 № 550 вказане вище рішення від 18.11.2021 № 512 ради було скасоване.

16.03.2023 позивач повторно направив лист-повідомлення до Варвинської селищної ради про поновлення договору оренди земельної ділянки, до листа долучив поновлений проект договору оренди земельної ділянки, підписаний орендарем, проте 20.04.2023 рішенням Варвинської селищної ради позивачу в поновленні договору оренди земельної ділянки було відмовлено, та 19.10.2023 рішенням Варвинської селищної ради було припинено дію договору оренди землі від 23.11.2016 у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено.

Позивач вважає рішення Варвинської селищної ради про відмову у поновленні договору оренди земельної ділянки від 23.11.2016 незаконним, необґрунтованим, таким, що порушує передбачене законом та договором переважне право позивача на поновлення дії договору оренди земельної ділянки.

ОСОБА_1 посилається, що за весь час користування земельною ділянкою він не порушив договірних вимог та вимог законодавства, належним чином виконував умови договору оренди, вчасно сплачував орендну плату. За весь час користування позивачем земельною ділянкою від відповідача не надходило заперечень, претензій чи скарг щодо неналежного виконання умов договору, тому позивач вважає, що має переважне право на поновлення договороу оренди земельної ділянки.

У позові ОСОБА_1 просить визнати недійсним та скасувати рішення Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області від 20.04.2023 № 97 «Про відмову у поновленні договорів оренди землі», а саме в частині відмови про поновлення Договору оренди землі від 23.11.2016 на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 9,1411 га;

визнати поновленим Договір оренди землі від 23.11.2016, укладений між Головним управлінням Держгеокадастру в Чернігівській області та ОСОБА_1 щодо земельної ділянки, площею 9,1411 га, кадастровий №:02:000:0564, поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені Договором оренди землі від 23.11.2016;

стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі.

Рішенням Варвинського районного суду Чернігівської області від 09.12.2024 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ТОВ «Батуринський гетьман МК» про визнання недійсним та скасування рішення, визнання поновленим договору оренди землі, відмовлено.

В обґрунтування рішення суд зазначив, що рішення Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області від 20.04.2023 № 97 «Про відмову у поновленні договорів оренди землі», а саме в частині відмови ОСОБА_1 про поновлення Договору оренди землі від 23.11.2016 на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 9,1411 га, є законним та обґрунтованим. Суд прйшов до висновку щодо неналежного способу захисту, який заявлений позивачем у межах вказаної цивільної справи, адже останнім у прохальній частині позову не обумовлено щодо необхідності затвердження Додаткової угоди до договору оренди землі про його поновлення. Без укладення додаткової угоди до договору оренди землі завершення процедури поновлення такого договору є неможливим. Така угода має ознаки не тільки зобов`язального, але й речового договору, оскільки засвідчує волю сторін на передання земельної ділянки у тимчасове володіння орендареві на новий строк. Тому зазначена додаткова угода згідно з п. 1 ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставою для державної реєстрації права оренди на новий строк. Саме з цією реєстрацією закон пов`язує виникнення права оренди (ст. 125 ЗК України). Тому, суд прийшов до висновку, що не можна вважати, що поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених ч. 6 ст. 33 Закону № 161-XIV, є «автоматичною» пролонгацією орендних правовідносин.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Маркович А.Ю. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 09.12.2024, та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

За доводами апеляційної скарги оскаржуване рішення суду є незаконним та необгрунтованим, судом не встановлено всі обставини, які мають значення для справи.

У скарзі заявник посилається, що судом першої інстанції не було взято до уваги та не проаналізовано, що рішенням Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області від 18.11.2021року № 512 ОСОБА_1 було продовжено термін дії договору оренди землі строком до 08.12.2027 та збільшено розмір річної орендної плати за користування земельними ділянками до 12% від нормативної грошової оцінки землі, але рішенням Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області від 09.12.2021року № 550 було скасовано рішення № 512 від 18.11.2021, що у свою чергу підтверджує зловживання своїм правом.

Посилаючись на розділ 3 договору оренди землі від 23.11.2016 щодо строку дії договору, заявник зазначає, що у період терміну дії договору оренди землі орендодавець ні разу не звертався до ОСОБА_1 із проханням щодо зміни орендної плати чи інших істотних умов договору, та за весь користування земельною ділянкою ОСОБА_1 не порушив ані договірних вимог, ані вимог законодавства, належним чином виконував умови договору оренди, вчасно сплачував орендну плату.

В обґрунтування незаконності та необґрунтованості рішення місцевого суду апелянт вказує, що орендодавець зловживаючи своїм правом порушив законне право орендаря на переважне право оренди земельної ділянки, яку він отримав за результатом земельних торгів. Оскільки позивач дотримався вимог законодавства, які регламентують його поведінку, необхідну для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, останній може вважатись таким, що набув право "правомірного очікування", натомість орендодавець знехтував своїм обов`язком добросовісно провести переговори, не пропонуючи жодних умов орендарю, господарські суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди у редакції, викладеній у резолютивній частині рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області Біляєва Я.В. просить судове рішення Варвинського районного суду Чернігівської обрості від 09.12.2024 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Посилається на законність та обґрунтованість рішення суду та безпідставність апеляційної скарги. У відзиві заявник посилається на те, що рішення Варвинської селищної ради, яке оскаржує позивач, прийнято на підставі належних та законодавчо встановлених підстав, яке відповідає чинному законодавству України та регулює питання земельних орендних відносин.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу від третьої особи до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги частково, скасування рішення суду та закриття провадження у справі, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 23.11.2016 між Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області, в особі начальника Відділу Держгеокадастру у Варвинському районі Чернігівської області Ігнатенка Є.О., як орендодавцем, та ОСОБА_1 , як орендарем, було укладено Договір оренди землі (а.с. 7-9 т. 1).

Згідно до умов вказаного вище договору оренди землі орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за межами населеного пункту на території Макіївської сільської ради Варвинського району Чернігівської області (п. 1.1. Договору).

В оренду передається земельна ділянка загальною площею 9,1411 га, у тому числі пасовища площею 9,1411 га, кадастровий номер земельної ділянки :02:000:0564. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 36 813, 98 грн. Строк дії договору складає 7 (сім) років. Орендна плата складає 3 004 грн. Право оренди земельної ділянки виникає у орендаря з моменту його державної реєстрації відповідно до закону (п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.5, 3.1, 3.2, 4.2.1 Договору).

23.11.2016 між сторонами Договору також були підписані Акт приймання-передачі об`єкта оренди (а.с. 9 зворот т. 1) та акт встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (а.с. 10 т. 1).

З копії витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 13.12.2016 № 75681908 вбачається, що 08.12.2016 державним реєстратором Варвинської районної державної адміністрації Козловою О.А. було зареєстроване право оренди вказаної земельної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 11 т. 1).

З копії Наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області №11-ОТГ від 04.12.2020 вбачається, що Варвинській селищній раді Варвинського району Чернігівської області було передану у комунальну власність Варвинської територіальної громади земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 3 722,8007 га, які розташовані за межами населених пунктів на території Варвинської територіальної громади Варвинського району Чернігівської області, згідно акту приймання-передачі земельної ділянки, до складу яких була включена під порядковим №31 земельна ділянка сільськогосподарського призначення, загальною площею 9,1411 га, кадастровий номер №:02:000:0564 (а.с. 16-17 т. 1).

16.03.2023 ОСОБА_1 звернувся до голови Варвинської селищної ради з письмовим листом-повідомленням про поновлення договору оренди земельної ділянки, в якому відповідно до ст. 126-1 ЗК України, п. 3.3, розділу 3 Договору оренди землі від 23.11.2016, повідомив про свій намір продовжити договір оренди землі на новий термін та просив укласти договір оренди землі на новий термін (поновити договір оренди земельної ділянки). До вказаного листа заявник додав проект договору оренди земельної ділянки, підписаний орендарем (а.с. 12-15 т. 1).

Вказане вище звернення ОСОБА_1 було розглянуто на засіданні 39 сесії 8 скликання Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області від 20.04.2023 № 97 та було прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 у поновленні договору оренди землі, укладеного 23.11.2016 між ним та ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області щодо спірної земельної ділянки. Також, вирішено виставити вказану земельну ділянку на електронні земельні торги для передачі в користування на умовах оренди (а.с. 18, 19 т. 1).

Рішенням 46 сесії 8 скликання Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області від 19.10.2023 року № 256 припинено дію Договору оренди землі від 23.11.2016, укладеного між ОСОБА_1 та ГУ Держеокадастру у Чернігівській області щодо спірної земельної ділянки, в зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено (а.с. 21 т. 1).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що рішення Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області від 20.04.2023 № 97 «Про відмову у поновленні договорів оренди землі», а саме в частині відмови ОСОБА_1 про поновлення Договору оренди землі від 23.11.2016 на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 9,1411 га, є законним та обґрунтованим. Суд прйшов до висновку щодо неналежного способу захисту, який заявлений позивачем у межах вказаної цивільної справи, адже останнім у прохальній частині позову не обумовлено щодо необхідності затвердження Додаткової угоди до договору оренди землі про його поновлення. Без укладення додаткової угоди до договору оренди землі завершення процедури поновлення такого договору є неможливим. Така угода має ознаки не тільки зобов`язального, але й речового договору, оскільки засвідчує волю сторін на передання земельної ділянки у тимчасове володіння орендареві на новий строк. Тому зазначена додаткова угода згідно з п. 1 ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставою для державної реєстрації права оренди на новий строк. Саме з цією реєстрацією закон пов`язує виникнення права оренди (ст. 125 ЗК України). Тому, суд прийшов до висновку, що не можна вважати, що поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених ч. 6 ст. 33 Закону № 161-XIV, є «автоматичною» пролонгацією орендних правовідносин.

Проте, суд першої інстанції прийшов до такого висновку з порушенням норм процесуального права, враховуючи наступне.

Як вбачається, предметом позову у даній справі є вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасувати рішення Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області від 20.04.2023 № 97 та визнання поновленим Договору оренди землі від 23.11.2016, на той самий строк і на тих самих умовах.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19, в якій, зокрема, розглядалося питання визначення юрисдикції спору за участю фізичних осіб та фермерських господарств (пункти 6.16 - 6.40) зазначила, що статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судовий захист є одним з найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за частиною першою статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

За змістом частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Разом із тим відповідно до частин 1, 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 20 Господарського процесуального кодексу України встановлені особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (в тому числі землю), крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем. Спори щодо користування землями фермерського господарства, у тому числі з центральним органом виконавчої влади, який реалізує політику у сфері земельних відносин, з іншими юридичними особами розглядаються господарськими судами.

Згідно із частиною 1 статті 1 Закону України "Про фермерське господарство" від 19.06.2003 № 973-IV фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

У статті 2 Закону України "Про фермерське господарство" закріплено, що відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України. Тобто спеціальним нормативно-правовим актом у таких правовідносинах є Закон України "Про фермерське господарство".

За частиною 1 статті 5, частиною 1 статті 7 вказаного Закону право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

Після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб (стаття 8 Закону України "Про фермерське господарство").

Тобто можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства як форми підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією.

Надання (передача) фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства. Натомість відсутність такої реєстрації протягом розумного строку є невиконанням умов закону для отримання земельної ділянки з метою ведення фермерського господарства.

Зі змісту положень статті 12 Закону України "Про фермерське господарство" вбачається, що земельні ділянки, які використовуються фермерським господарством на умовах оренди, входять до складу земель фермерського господарства.

З комплексного аналізу норм статей 1, 5, 7, 8, 12 цього Закону можна зробити висновок, що після укладення договору тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство мало бути зареєстроване в установленому законом порядку і з дати реєстрації набути статусу юридичної особи. З цього часу землекористувачем земельної ділянки є фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.

Фермерські господарства створюються для вироблення товарної сільськогосподарської продукції, здійснення її переробки та реалізації з метою отримання прибутку.

За положенням статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Таким чином, і відповідно до статті 1 Закону України "Про фермерське господарство", і відповідно до статті 42 Господарського кодексу України фермерське господарство є формою підприємницької діяльності, а надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення власної підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб.

Тобто земельні відносини, які є основою створення та діяльності фермерського господарства, проходять у динаміці два етапи:

1) отримання засновником фермерського господарства права (власності або оренди) на землю як передумова створення фермерського господарства;

2) створення фермерського господарства, внаслідок чого особу засновника заміщує фермерське господарство як землекористувач, який веде господарську діяльність на земельній ділянці.

Цей комплекс відносин є нерозривним, одне не існує без іншого в межах легітимної процедури створення фермерського господарства.

Хоча, як зазначалося вище, земельна ділянка надається фізичній особі, однак метою надання є подальше створення фермерського господарства як суб`єкта підприємництва (господарювання) з переданням цьому суб`єкту земельної ділянки. Отже, в процесі створення фермерського господарства його засновник має обмежені правомочності щодо землі, оскільки його обов`язком є створення фермерського господарства, що і буде користувачем цієї землі.

Аналізуючи відносини щодо створення фермерського господарства і набуття ним права власності (користування) землею, можна зробити висновок, що de jure отримує землю фізична особа - засновник фермерського господарства, однак de facto він діє в інтересах створюваного ним фермерського господарства.

У спорах щодо земельних відносин при розмежуванні юрисдикції між цивільними і господарськими судами на першому місці - зміст правовідносин і вже другорядне значення надається суб`єктному складу (фізична чи юридична особа). Адже господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності як за участю юридичних осіб, так і за участю фізичних осіб-підприємців, а в певних випадках і за участю осіб, які не мають статусу суб`єкта господарювання.

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19 констатувала, що спори щодо користування землями фермерського господарства, у тому числі з центральним органом виконавчої влади, який реалізує політику у сфері земельних відносин, з іншими юридичними особами, мають розглядатися господарськими судами незалежно від того, чи отримувала фізична особа раніше земельну ділянку для створення фермерського господарства і того, чи створила вона це фермерське господарство.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц зазначається, що фермерське господарство реєструється в установленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.

Велика Палата Верховного Суду (пункт 61 постанови від 23.06.2020 у справі № 922/989/18) дійшла висновку, що з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що у відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 615/2197/15-ц).

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.04.2020 у справі № 320/5724/17 дійшла висновку про те, що після укладення договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства та проведення державної реєстрації такого господарства користувачем орендованої земельної ділянки є саме фермерське господарство, а тому й правовідносини щодо права користування такою земельною ділянкою є господарськими.

Практика застосування норм права щодо фактичної заміни у правовідносинах користування земельними ділянками орендаря й переходу обов`язків землекористувача земельних ділянок до фермерського господарства з дня його державної реєстрації є сталою та підтримується Великою Палатою Верховного Суду (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені, зокрема, у постановах від 13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц, від 20.06.2018 у справі № 317/2520/15-ц, від 22.08.2018 у справі № 606/2032/16-ц, від 31.10.2018 у справі № 677/1865/16-ц, від 21.11.2018 у справі № 272/1652/14-ц, від 12.12.2018 у справі № 704/29/17-ц, від 16.01.2019 у справі № 695/1275/17 та у справі № 483/1863/17, від 27.03.2019 у справі № 574/381/17-ц, від 03.04.2019 у справі № 628/776/18).

Оскільки фермерські господарства є суб`єктами господарювання, їхні земельні спори з іншими юридичними особами, зокрема з органом державної влади, щодо користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності, належать до юрисдикції господарських судів (схожі висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц, від 22.08.2018 у справі № 606/2032/16-ц, від 16.01.2019 у справах № 483/1863/17, № 695/1275/17, від 13.11.2019 у справі № 628/773/18).

Крім того, висновок про належність до юрисдикції господарських судів спорів про поновлення договору оренди земельної ділянки, наданої для ведення фермерського господарства, було сформульовано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 10.04.2019 у справі № 275/82/18.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (частина 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань одним із засновників Фермерського господарства «Дружба-ІІІ», датою реєстрації якого зазначено 14.12.2016 є ОСОБА_1 та станом на 12.02.2025 позивач є директором Фермерського господарства «Дружба-ІІІ» основним видом діяльності якого є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (а.с. 1-3, 4-6 т. 2), разом з тим, вбачається, що договір оренди землі між Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області та Буциком було укладено 23.11.2016, таким чином на час розгляду справи позивач, звертаючись до суду з позовом подає його від імені як від фізичної особи, натомість судом апеляційної інстанції встановлено, що суб`єктний склад сторін стосується господарського судочинства, таким чином спір у цій справі підлягає розгляду в порядку господарського, а не цивільного судочинства.

Отже, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що реалізація права на поновлення договору оренди землі в порядку статті 33 Закону України "Про оренду землі" входить до змісту правовідносин щодо права користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства; спір у справі, що розглядається, виник між фізичною особою і органом виконавчої влади, який реалізує політику у сфері земельних відносин, з приводу користування земельною ділянкою з цільовим призначенням "для ведення фермерського господарства", а отже такий спір, зважаючи на характер правовідносин у справі, підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, про що свідчить стала судова практика Верховного Суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишення позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 09.12.2024 - скасувати та провадження у справі закрити.

Керуючись ст. 255 ч.1 п.1, 256, 367, 374, 377, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 09 грудня 2024 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області про визнання недійсним та скасування рішення, визнання поновленим договору оренди землі закрити, роз`яснивши ОСОБА_1 , що розгляд даного спору віднесено до господарської юрисдикції.

Роз`яснити ОСОБА_1 про наявність у нього права звернення протягом десяти днів з дня отримання постанови із заявою до Чернігівського апеляційного суду про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повне судове рішення складено 10.03.2025.

Головуючий Судді: