Справа № 372/4226/24
Провадження № 2-206/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2025 року Обухівський районний суд Київської області в складі: головуючого судді Висоцької Г.В., при секретарі Куник О.В., за участю прокурора Кузьменко К. О., представника відповідачки Стельниковича С.А., розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом повернення земельних ділянок, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України»,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року прокурор звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просив усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного фонду та лісогосподарського призначення шляхом скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки площею 0,25 га з кадастровим номером :07:001:0011; повернення такої земельної ділянки на користь держави з незаконного володіння ОСОБА_1 з одночасними припиненням права власності останньої на земельну ділянку.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що рішенням Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області № 7 від 17.05.2004 ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,25 га (земельна ділянка з кадастровим номером :07:001:0011). ОСОБА_1 залишається власником земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0011 і на даний час, що підтверджується інформацією Головного управління Держгеокадастру у м.Києві та Київській області та відомостями Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельні ділянки. Перевіркою законності набуття земельної ділянки Григорівської сільської тали Обухівського району Київської області з кадастровим номером :07:001:0011 установлено, що її відведено за рахунок земель лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду. Факт віднесення спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 1993, 2003 та 2014 років, в тому числі проектами організації та розвитку лісового господарства виробничої частини державного лісогосподарського об`єднання Київліс» та ДП «Київське лісове господарство», таксаційними описами, планами лісонасаджень, протоколами лісовпорядних нарад. Розташування спірної земельної ділянки з кадастровими номерами 322318000:07:001:0011, яка перебуває у власності ОСОБА_2 у межах кварталу 68 Обухівського лісництва та ландшафтного заказника місцевого значення «Пролісок», за чинним законодавством, свідчить про її віднесення до земель лісогосподарського призначення і природно-заповідного фонду, що унеможливлює перебування даної ділянки у приватній власності.

Ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області від 01.08.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

24.09.2024 року представником відповідачки подано до суду відзив, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. Відповідними державними органами виділено земельну ділянку та відповідними державними органами погоджено факт надання у приватну власність та внесено до кадастрової карти України. На паперовому насію прийнято рішення про оголошення новоявленних території та об`єкту природно-заповідного фонду-ландшафтний заказник Пролісок. Відповідними державними органами на час подання позову не встановлено в натурі (на місцевості) меж територій, інформаційних щитів, не нанесено межі на планово картографічні карти землеустрою. За висновком Головного Управління Держгеокадастру у місцевому фонді документації із землеустрою відсутні будь-які проекти чи технічна документація із землеустрою з організації та встановлення меж «Проліску», а тим паче на земельну ділянку ОСОБА_1 , а тому надати інформацію щодо створення заказника «Пролісок» не має можливості, оскільки все зупинилось на стадії прийняття відповідного рішення. Припущення про «часткове накладання» одне на друге не може слугувати доказом, документальним підтвердженням згідно вимог ст. 76-81 ЦПК України. Отже у жодний правовий спосіб не можливе доказування про незаконне надання Рішенням Григорівської сільської ради від 2004 р. у приватну власність земельну ділянку кадастровий номер :07:001:0011 за рахунок «земель відведених під об`єкт природно-заповідного фонду Пролісок (оголошений у 2009 р.)», який станом на сьогоднішній день за відсутності факту зазначення конкретних координат меж своєї території взагалі не існує на кадастровій карті України.

28.11.2024 року протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідачки в судовому засіданні щодо позовних вимог заперечив у повному обсязі, просив відмовити з підстав, зазначених у відзиві.

Інші учасники в судове засідання не з`явились.

Суд, вислухавши думку прокурора та представника відповідачки, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, у їх сукупності та співставленні, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що рішенням Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області № 7 від 17.05.2004 ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,25 га (земельна ділянка з кадастровим номером :07:001:0011).

ОСОБА_1 залишається власником земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0011 і на даний час, що підтверджується інформацією Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області та відомостями Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельні ділянки.

При цьому, ОСОБА_1 відомості про реєстрацію речового права на належну їй земельну ділянку із зазначеним вище кадастровим номером до Реєстру речових прав на нерухоме майно не вносила, що підтверджується актуальними відомостями з вказаного Реєстру.

Прокурор вважає, що вказана земельна ділянка відноситься до земель державної власності лісогосподарського та природно-заповідного фонду.

Суд частково погоджується із позицією прокурора з огляду на таке.

Щодо приналежності спірної земельної ділянки до земель природно-заповідного фонду та лісового, суд приходить до наступних висновків.

Статтею 43 ЗК України визначено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

За статтею 44 ЗК України, до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).

Згідно з наведеними положеннями ЗК України, а також статті 61 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», статей 3, 25 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» заказники належать до природно-заповідного фонду України, залежно від їх екологічної і наукової, історико-культурної цінності можуть бути загальнодержавного або місцевого значення.

Заказниками оголошуються природні території (акваторії) з метою збереження і відтворення природних комплексів чи їх окремих компонентів.

Оголошення заказників провадиться без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у їх власників або користувачів.

Крім того, статтею 55 Земельного кодексу України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом, а також землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч:ч. 2 та 3 ст. 56 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення.

Інших випадків, які б передбачали надання у приватну власність земель лісогосподарського призначення, законодавство не містить.

Згідно ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Статтею 7 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

За статтями 45, 47, 48, 54 Лісового кодексу України облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування.

Лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

При вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України. Відповідна правова позиція з приводу того, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування є належними доказами наявності права постійного користування спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства неодноразово висловлена судами вищої інстанції, зокрема у правових висновках Верховного Суду, викладених в постановах від 30.01.2018 у справі № 707/2192/15-ц, від 21.02.2018 у справі 488/5476/14-ц, від 07.10.2020у справі № 369/16418/18, від 30.09.2020у справі № 363/669/17, та постановах Великої Палати Верховного Суду у від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 та від 13.06.2018у справіМЗ69/1777/13-ц.

Рішенням двадцять п`ятої сесії Київської обласної ради V скликання № 490-25-У від 23.07.2009 «Про оголошення нововиявлених територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення Київської області» та додатком до нього, створено ландшафтний заказник місцевого значення «Пролісок» загальною площею 391,0 га (далі - Заказник), розташований на землях, наданих у користування ДП «Київське лісове господарство» на території Обухівського лісництва в кварталах 66-69 (усі виділи) в адміністративних межах Григорівської сільської ради Обухівського району.

Відповідно до п. 1 Положення про ландшафтний заказник місцевого значення «Пролісок» (далі - Положення), затвердженого Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Київській області 29.09.2009, Заказник входить до складу природно-заповідного фонду України. Територія, оголошена Заказником, не вилучається з користування ДП «Київське лісове господарство».

Згідно з п. 2.1.Положення Заказник створено з метою збереження та охорони природного комплексу деревних ценозів, в яких представлені граф звичайний, дуб звичайний, ясен звичайний. Клен гостролистий, береза повисла. На деяких ділянках є незначні насадження ялини європейської та сосни кримської. В трав`яному покриві зустрічаються багато цінних лікарських рослин - звіробій продірявлений, полин гіркий, суховершки звичайні, шипшина собача. Урочище створює умови для існування занесених до Червоної книги жука-оленя, вусача мускусного та метелика махаона.

Відповідно до п. 3.1. Положення на території Заказника забороняються наступні види господарської діяльності: надання ділянок під будівництво, в оренду, розорювання земель, розробка корисних копалин, порушення ґрунтового покриву, засмічення та забруднення території Заказника, влаштування сміттєзвалищ, меліоративні роботи та зміна гідрологічного режиму, інші види господарської діяльності, які можуть призвести до втрати природної, наукової та культурно-освітньої цінності Заказника.

Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Київській області з метою забезпечення режиму охорони та збереження ландшафтний заказник місцевого значення «Пролісок» загальною площею 319,0 га (у межах ДП «Київське лісове господарство» Обухівського лісництва - кв. кв. 66, 67, 68, 69 входять всі виділи в адміністративних межах Григорівської сільської ради Обухівського району) землекористувачу - ДП «Київське лісове господарство» видано охоронне зобов`язання, яке зареєстроване в Державному управлінні охорони навколишнього природного середовища в Київській області за № ЗЛандМ-57-563 від 29.09.2009.

Земельні ділянки ландшафтного заказника місцевого значення «Пролісок» одночасно є як землями лісогосподарського призначення, так і землями природно-заповідного фонду.

Так, за інформаціями ДП «Київське лісове господарство» від 10.11.2022 № 02-627, Філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 12.04.2024 № 02-216, земельна ділянка з кадастровим номером :07:001:0011, яка розташована в адміністративних межах Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області, згідно з планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 1993, 2003, 2014 років, накладається на землі лісогосподарського призначення державного лісового фонду Філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» (раніше ДП «Київське лісове господарство») та ландшафтний заказник місцевого значення «Пролісок» (Обухівське лісництво: кв. 68 виділ № 1, Планшет №13 лісовпорядкування 2014 (складений на основі матеріалів лісовпорядкування 2003 року), Планшет № 8 лісовпорядкування 2003 (складений на основі геоданних землевпорядкування 1990-1991 років та матеріалів лісовпорядкування 1993 року), плану лісонасаджень 2014 року, проекту організації та розвитку лісового господарства (з таксаційними описами, відомостями поквартальних підсумків) за 2015 рік, планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2014 року). Категорія лісів: ліси природоохоронного, наукового, історико-культурного призначення, Заказники.

Філія «Київське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», в тому числі і Державне підприємство «Київське лісове господарство» Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, не надавали - жодних погоджень на вилучення, чи зміну цільового призначення вищевказаної земельної ділянки державного лісового фонду.

Таким чином, можна дійти висновку, що наведені вище докази у своїй сукупності вказують на приналежність спірної земельної ділянки до земель природно-заповідного фонду, але з зауваженням щодо моменту набуття такого статусу.

Суд виснує, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :07:001:0011 станом на 17.05.2004 рік день виникнення права власності на неї на підставі рішення органу місцевого самоврядування не належала до земель природно-заповідного фонду у виді ландшафтного заказника місцевого значення «Пролісок», так як рішення про його створення прийнято у 2009 році. Отже, відповідач не повинен нести тягар ризику втрати власності на підставі події, яка виникла через 5 років після виникнення в нього права власності. В цьому випадку держава на момент визнання вказаної земельної ділянки природно-заповідним фондом повинна б була передбачити процедуру відшкодування шкоди в разі вилучення спірної земельної ділянки на користь інтересів держави.

Узагальнюючи, суд відхиляє цей аргумент як підставу позову.

Суд погоджується із позицією прокурора, що розташування спірної земельної ділянки з кадастровим номером 322318000:07:001:0011, яка перебуває у власності ОСОБА_1 , у межах кварталу 68 Обухівського лісництва за чинним законодавством, свідчить про її віднесення до земель лісогосподарського призначення.

Територіям земель лісогосподарського призначення законодавець надав особливий, виключний статус.

Так, відповідно до ст. 1 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.

Суд вважає за необхідне надати відповідь на питання чи відбулися порушення закону під час передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки 322318000:07:001:0011 у 2004 році?

Частиною 5 ст. 116 Земельного кодексу України визначено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Порядок вилучення земельних ділянок врегульовано ст. 149 Земельного кодексу України, відповідно до якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

За інформацією Філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 12.04.2024 № 02-216, філія та державне підприємство згоду на вилучення та зміну цільового призначення земельних ділянок у межах кварталу Обухівського лісництва не надавали.

Таким чином, ОСОБА_1 отримано у власність земельну ділянку лісогосподарського призначення без згоди землекористувача, всупереч вимогам ч. 5 ст. 116, ч. ч. 1, 2 ст. 149 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Таким чином, Земельним кодексом України встановлено пріоритетність норм цього кодексу для застосування до земельних відносин, що виникають при використанні лісів.

Крім цього, згідно ч. 5 ст. 149 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: сільськогосподарського використання; ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті.

При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 122 Земельного кодексу України Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтями 149, 150 цього Кодексу.

Отже, рішення про вилучення спірних земельних ділянок має право приймати відповідний орган державної виконавчої влади, який в силу вимог ст. ст. 6, 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вказане свідчить про те, що відбулось розпорядження землею лісового фонду без вилучення її з держлісфонду уповноваженим органом держави на підставі ст. ст. 142, 149 Земельного кодексу України.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 20 Земельного кодексу України зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Стаття 57 Лісового кодексу України визначає вимоги щодо порядку та зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства.

Відповідно до частини першої цієї статті (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України.

Аналогічне положення міститься у статті 20 Земельного кодексу України.

При цьому, згідно з ч. 3 ст. 57 Лісового кодексу України (у редакції на час зникнення спірних правовідносин) зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.

Однак, за інформацією Філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 12.04.2024 № 02-216 установлено, що погодження на зміну цільового вищевказаної земельної ділянки не надавалось, рішення органів державної влади про зміну цільового призначення земель лісогосподарських потреб не приймалися.

Враховуючи викладене, у даному випадку спірна земельна ділянка набута у приватну власність всупереч порядку зміни цільового призначення земельних ділянок, визначеному ст. 20 Земельного кодексу України, ст. 57 Лісового кодексу України без погодження відповідним органом державної влади з питань лісового господарства.

Як установлено спірна земельна ділянка на момент її відведення перебувала у державній власності та відносилася до земель лісогосподарського призначення, а також щодо такої землі діяли обмеження, разом з тим, останні відведено у приватну власність неуповноваженим органом та всупереч порядку зміни цільового призначення із земель лісогосподарського призначення на землі житлової та громадської забудови, оскільки Кабінет Міністрів України також рішень про зміну цільового призначення земельної ділянки та її відведення у приватну власність не приймав.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Прокурором зазначено: «спірна земельна ділянка з кадастровим номером :07:001:0011 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , проте і силу законодавства зазначена ділянка не може перебувати у приватній власності із виникненням приватного володільця та відповідно у користуванні приватної особи, тому права держави на реалізацію усіх правомочностей щодо земельних ділянок, а саме користування і розпорядження ними, підлягають захисту шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути ділянку з кадастровим номером :07:001:0011 у власність держави в особі Київської обласної державної адміністрації.…. З огляду на вищевикладене, вірним способом захисту інтересів спірних правовідносинах є усунення перешкод у здійсненні власниками права користування та розпоряджання земельним ділянками лісогосподарського призначення шляхом їх повернення на користь держави на підставі ст.ст.16, 391 ЦК України, ст. 152 ЗК України…. Шляхом пред`явлення до суду негаторного позову, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного власника відповідних земельних ділянок, та строки на який не поширюються».

Однак, суд виснує таке.

Негаторний позов - це позов про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном. І умовами його пред`явлення є: 1) позивач є власником речі; 2) поведінка відповідача є протиправною; 3) на момент пред`явлення позову протиправна поведінка має тривати і перешкоджати користуватися майном його власнику.

Позивач за негаторним позовом має право вимагати усунути наявні перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від учинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Цей спосіб захисту спрямовано на усунення порушень прав власника, не пов`язаних із позбавленням його володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц).

У постанові від 23.11.2021 року у справі №359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду нагадує про свої висновки щодо способу захисту прав власника земельної ділянки водного фонду, право власності на яку неправомірно зареєстровано за фізичною чи юридичною особою, або якщо земельна ділянка зайнята такою особою.

Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (див., зокрема, висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95 с18); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 96); від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 45) та інших. Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом. За змістом наведених постанов та виходячи з обставин, встановлених у цих справах, зазначені висновки не застосовуються щодо заволодіння замкненими природними водоймами загальною площею до 3 гектарів, оскільки такі водойми можуть надаватися у власність приватним особам (стаття 59 ЗК України).

Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням ЗК України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452 цс 18, пункт 71), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473 цс 18, пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 97), від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 46) та інші).

Водночас володіння приватними особами лісовими ділянками цілком можливе, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності. Так, відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України. Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб..

Відповідно до частини п`ятої статті 1 ЛК України лісові ділянки можуть бути вкриті лісовою рослинністю, а також постійно або тимчасово не вкриті лісовою рослинністю (внаслідок неоднорідності лісових природних комплексів, лісогосподарської діяльності або стихійного лиха тощо). До не вкритих лісовою рослинністю лісових ділянок належать лісові ділянки, зайняті незімкнутими лісовими культурами, лісовими розсадниками і плантаціями, а також лісовими шляхами та просіками, лісовими протипожежними розривами, лісовими осушувальними канавами і дренажними системами.

Отже, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою.

Тому Велика Палата Верховного Суду підтверджує свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності. Такий висновок випливає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18), на яку посилається Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, постанов Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, розділ 1.5.4).

Зважаючи на зазначене, можна стверджувати, що негаторний позов можна пред`являти у разі, коли захищаються прав власника земельної ділянки водного і природо-заповідного фонду, щодо земель лісогосподарського фонду застосується віндикація.

Питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Зокрема, в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Відсутні будь-які умови пред`явлення негаторного позову, у зв`язку з тим, що законним власником земельної ділянки є відповідач, наявна державна реєстрація права власності на земельну ділянку за відповідачем в Державному земельному кадастрі, відсутня протиправна поведінка відповідача, у зв`язку з чим відсутня її тривалість.

Суд вважає, що наявність у відповідача правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, реєстрації її в Державному земельному кадастрі відповідає принципу реєстраційного підтвердження володіння, незважаючи на відсутність реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В протилежному випадку до відповідача був би застосований принцип надмірного формалізму.

Віндикаційним позовом є позов неволодіючого власника до незаконно володіючого невласника про витребування майна. Умовами звернення з таким позовом є те, що: 1) позивач є власником майна; 2) власник фактично втратив володіння річчю; 3) відповідач є незаконним володільцем; 4) власник і володілець не перебувають у договірних відносинах; 5) предметом позову може бути тільки індивідуально визначена річ; 6) ця річ на момент розгляду спору повинна існувати в натурі.

Про це зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц.

Позовна вимога є вимогою про витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов), що регулюється статтею 387 ЦК України, згідно з якою власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

У цьому разі майно може бути витребувано від добросовісного набувача, шляхом подання віндикаційного позову, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Таким чином, положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Так як суд погодився із позицією прокурору, що спірна земельна ділянка частково накладається на землі лісового фонду, належним способом захисту є виключно пред`явлення позову про часткове витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, тобто віндикаційний позов.

При цьому, суд хоче зауважити, що Велика Палата Верховного Суду у справі 362/2707/19 відступила від висновку про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділене в натурі.

Суд звернув увагу на аргументи прокурора пояснити обраний негаторний спосіб захисту частковим накладенням спірної земельної ділянки на лісовий фонд. Віндикаційний позов в цьому випадку, на думку прокурора, призвів би до витребування на користь держави земельної ділянки більшої ніж потрібно, тобто і тієї її частини, яка не охоплюються землями лісового фонду і належить на праві власності відповідачу. Але, якщо допустити правильність тверджень прокурора та застосувати обраний спосіб захисту, який прокурор називає «негаторним», то наслідком є аналогічно позбавлення права власності відповідача всієї спірної земельної ділянки шляхом скасування права власності відповідача.

Отже, суд виснує, що у вказаній справі при доведенні факту належності спірної земельної ділянки до категорії земель лісового фонду належним способом захисту може стати виключно пред`явлення позову про часткове витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, тобто віндикаційний позов. Звичайно такий спосіб захисту потребував би від прокурора подачі додаткових доказів, на підставі яких можливо б було визначити точний розмір та конфігурацію тієї частини спірної земельної ділянки, яка накладається на лісовий фонд. Однак, це єдиний спосіб, в який прокурор має можливість захистити інтереси держави і при цьому не порушити право відповідача на іншу частину спірної земельної ділянки, не охопленою землями лісового фонду.

Невірно обраний спосіб захисту, по-перше, як вже зазначалось судом, - є самостійною підставою для відмови у позові, а по-друге - є перешкодою для заявлення стороною відповідача заяви про застосування строків позовної давності, і по-третє суд позбавлений можливості оцінити три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання держави в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна.

Так, КЦС ВС у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 199/7375/16-ц та від 20 травня 2020 року у справі № 199/8047/16-ц дійшов висновків, що «конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною. Тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірної нерухомості у відповідача як добросовісного набувача на користь Дніпропетровської міської ради призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду з прав людини є обов`язковою для застосування судами України як джерела права.

Крім того, з`ясування заінтересованості, контролю, пов`язаності набувача майна з боржником (попередніми набувачами майна) у межах справи про банкрутство безпосередньо пов`язане з визначенням критерію добросовісності / недобросовісності набувача, і це питання повинно досліджуватися за наявними у матеріалах справи доказами.

Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки обставин добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право власності набувача майна, а також за відсутності наведення належних мотивів стосовно практики ЄСПЛ з питання втручання держави у право власності, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.

Отже, неправильно обраний спосіб захисту позбавляє відповідача його права на заяву про застосування строку позовної давності, а також права вимагати від суду при вирішенні питання про позбавлення відповідача власності оцінити три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання держави в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Отже, позбавлення цих прав відповідача є несумісним із його правом на справедливий судовий розгляд.

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову через неправильно обраний спосіб захисту.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12,76, 81,89, 133, 137, 141,259, 264-265, 268, 273 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом повернення земельних ділянок, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.В.Висоцька