Справа № 165/2874/24
Провадження № 2/156/38/25
Рядок статзвіту № 46
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

27 лютого 2025 року сел. Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області

в складі: головуючого - судді Малюшевської І. Є.,

за участю секретаря судового засідання Киці Л.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження в залі суду сел. Іваничі цивільну справу № 165/2874/24 за позовом

ОСОБА_1

до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Києво-Святошинська окружна прокуратура,

про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції),

представник відповідача ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції),

представник третьої особи Лісневський К.В.,

в с т а н о в и в :

І. Зміст спору

Позивач ОСОБА_1 , керуючись висновками, викладеними у пп. 129-132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №201/10234/20, звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. В обґрунтування вимог зазначив, що Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 31.07.2017 року по справі №165/1060/17 звільнено від кримінальної відповідальності ОСОБА_3 , закрито відносно неї кримінальне провадження №000005 від 28.02.2017 року. Ухвалою Волинського апеляційного суду від 25 березня 2021 року вищевказана ухвала була скасована, у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального законодавства та неповнотою судового розгляду призначенням нового розгляду в суді першої інстанції. Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 27.09.2022 рокр по справі №165/1060/17 кримінальне провадження було закрито в зв`язку зі смертю обвинуваченої.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 25 березня 2021 року встановлено, що

суд першої інстанції в мотивувальній частині в повному обсязі виклав фактичні обставини, зазначені прокурором у клопотанні, як достовірно встановлені під час досудового розслідування, проте в матеріалах провадження взагалі відсутні зазначені докази, які суд першої інстанції поклав в обгрунтування свого рішення, а клопотання прокурора суперечить положенням ст.62 Конституції України, та зазначено, що наведені порушення є істотними, а також, що «колегія суддів вважає, що...судове рішення...не можна визнати законним та обґрунтованим», при цьому «В клопотанні прокурора ... також вказано про вчинення злочинів іншими особами в тому числі ТОВ «Сібуд», директором якого є ОСОБА_1 .

З тексту ухвали Нововолинського міського суду Волинської області від 31.07.2017 року у справі №165/1060/17 слідує, що в ньому описується роль та дії ОСОБА_3 та ОСОБА_1 як учасників стійкої організованої групи. Між тим, обвинувачення ОСОБА_1 не було предметом судового розгляду в межах кримінального провадження щодо ОСОБА_3 і факти його можливої злочинної діяльності не встановлено обвинувальним вироком суду, який би набрав законної сили. Позивач вважає, що така преюдиціальність щодо його винуватості у кримінальних правопорушеннях грубо порушує передбачені ст.7 КПК загальні засади кримінального провадження, зокрема засади презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, верховенства права й законності, а також входить у колізію з нормами КПК щодо вільної оцінки доказів. Позивач вказує, що в цій ухвалі суду першої інстанції фактично були встановлені обставини вчинення злочинів іншими особами, у відношенні яких здійснюється досудове розслідування в іншому кримінальному провадженні, назви яких безпосередньо зазначені в ухвалі та зі змісту фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції, цих осіб, зокрема його, можливо ідентифікувати.

Позивач вважає, що застосування пріоритету рішень ЄСПЛ внаслідок подібності випадку доводить, що у справних правовідносинах завдана шкода підлягає відшкодуванню в силу приписів спеціального Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм законодавства.

При розрахунку суми моральної шкоди у розмірі 440 200 гривень позивач виходив з того, що відшкодування моральної шкоди провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць її заподіяння. У 2024 році розмір мінімальної заробітної плати становить з 1 грудня 2024 року 7100 грн. 00 коп. Строк заподіяння шкоди становить 62 місяці - з 31.07.2017 року по 27.09.2022 року, а сума становить 62x7100=440 200 гривень. Позивач зазначає, що визначення заявленого ним гарантованого державою мінімального розміру моральної шкоди свідчить про неможливість спору щодо її розміру, а відтак і неможливість оцінки будь-яких доказів, що впливають на її розмір.

У зв`язку з такими обставинами позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Надалі позивач збільшив позовні вимоги та просив визначити розмір моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, в сумі 496 000 гривень та відшкодувати її за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді інвестиційних монет НБУ за їх номінальною вартістю, як законного засобу платежу на території України.

Відповідач позовні вимоги не визнає покликаючись на те, що Міністерство юстиції України не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, тобто тим органом, до якого можуть застосовуватись положення статті 1176 ЦК України. Належним представником Держави України, як відповідача у цій справі, який наділений повноваженнями представляти державу у спірних правовідносинах, відповідач вважає орган прокуратури. Залучення Міністерства юстиції України у якості відповідача у даній справі про відшкодування шкоди, заподіяної органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відповідач вважає необґрунтованим та безпідставним.

Також, відповідач зазначає, що мотивуючи позовні вимоги, позивачем не доведено подібності спірних правовідносин із тими, що були предметом розгляду у справі № 201/10234/20, оскільки правовідносини, що були предметом розгляду у вказаній справі виникли в наслідок притягнення особи до адміністративної відповідальності, а також щодо зміни місця відбування адміністративного арешту особи зі спецприймальника для адмінзаарештованих на обласну психіатричну лікарню, в той час коли позивач зазначає, що жодних судових рішень щодо нього, якими встановлено факти вчинення ним адміністративних чи кримінальних правопорушень, немає.

Відповідач також вказує на помилковість обрахування розміру моральної шкоди позивачем не обґрунтовано які слідчі дії та яким правоохоронним органом були вчинені відносно нього, у якому процесуальному статусі та у яких судових провадженнях був учасником. Натомість скасування апеляційним судом ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області від 31.07.2017 у справі №165/1060/17 з підстав недотримання судом першої інстанції процесуального Закону не є підставою для заявлення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди з Держави Україна в особі Міністерства юстиції України. За таких обставин, відповідач просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у справі № 165/2874/24 відмовити у повному обсязі.

ІІ. Позиції учасників справи

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні в режимі відеоконференції позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених у позовній заяві. Додатково зазначив, що з позовом звернувся саме до Держави Україна в особі Міністерства юстиці України, оскільки моральну шкоду йому завдано діями суду.

Представник відповідача Савчук Г.Р. в режимі відеоконференції заперечила проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з мотивів, викладених у відзиві на позов.

Представник третьої особи Києво-Святошинської окружної прокуратури Лісневський К.В. в судовому засіданні підтримав подане 22.01.2025 клопотання про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду з мотивів, викладених у такому.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

Цивільна справа № 165/2874/24 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду надійшла до Іваничівського районного суду Волинської області 08.07.2024 року.

Ухвалою судді Іваничівського районного суду Волинської області від 09.07.2024 дану цивільну справ передано на розгляд на розгляд до Печерського районного суду міста Києва.

Ухвалою Волинського апеляційного суду 15.09.2024 скасовано ухвалу Іваничівського районного суду Волинської області від 09.07.2024, справу направлено до Іваничівського районного суду Волинської області для продовження розгляду.

31.10.2024 року Іваничівським районним судом Волинської області прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

13.11.2024 року через систему «Електронний суд» від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог. У заяві позивач просив збільшити розмір моральної шкоди до 496 000 гривень з розрахунку, що з 01.04.2024 року розмір мінімальної заробітної плати становить 8000 гривень, строк заподіяння шкоди становить 62х8000=496000 гривень. У судовому засіданні позивач підтримав заяву про збільшення позовних вимог та просив таку задовольнити, а відзив відповідача та клопотання третьої особи не брати до уваги.

Відповідач Держава Україна в особі Міністерства юстиції у відзиві на заяву про збільшення позовних вимог просив повернути позивачу таку заяву з тих мотивів, що позивачем не було надіслано матеріали заяви відповідачу, не надано доказів надсилання такої заяви, так як це передбачено нормами процесуального законодавста, що, на думку відповідача, є підставою для поверненння заявнику відповідної заяви.

Врахувавши думку учасників справи, суд прийняв до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог, виходячи з таких міркувань. За положеннями частини 2 статті 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, позивач має право відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Частиною 3 статті статті 49 ЦПК України передбачено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Оскільки вказана заява про збільшення позовних вимог подана позивачем до закінчення підготовчого засідання, тому строк її подання є дотриманим. Крім того, після подання позивачем заяви про збільшення позовних вимог у підготовчому засіданні 20.11.2024, у якому брала участь представник відповідача Савчук Г.Р., судом було оголошено про надходження від позивача такої заяви та оголошено її зміст, а підготовче засідання відкладено з метою надання відповідачеві можливості ознайомитися із заявою. Таким чином, відповідачеві була забезпечена можливість ознайомлення із заявою позивача про збільшення позовних вимог та подання відзиву на таку заяву. Відтак, підстави для повернення позиачеві заяви про збільшення позовних вимог відсутні.

Ухвалою суду від 11.12.2024 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Києво-Святошинську окружну прокуратуру.

09.01.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу ддо судовго розгляду.

22.01.2025 року від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області надійшли письмові пояснення з яких слідує, що в листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Голосїївського районного суду міста Києва з позовною заявою до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Києво-Святошинська окружна прокуратура про відшкодування моральної шкоди (справа № 752/15570/22). Безпосереднім відповідачем по справі № 752/15570/22 за позовом ОСОБА_1 , так само як й в справі № 165/2874/24 є саме Держава Україна. Так само, ідентичними у справі № 752/15570/22 та справі № 165/2874/24 є безпосередньо предмет та підстави позову. Рішенням Голосїївського районного суду міста Києва від 17.04.2024 у справі № 752/15570/22 позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа Києво-Святошинська окружна прокуратура Київської області про відшкодування моральної шкоди, завданої процесуальними діями, що обмежують права громадян, задоволено частково.

Зі слів прокурора в судовому засіданні, на день розгляду Іваничівським районним судом Волинської області цієї цивільної справи, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17.04.2024 у справі № 752/15570/22 Київським апеляційним судом скасовано повністю.

На думку третьої особи, фактично звернення ОСОБА_1 до Іваничівського районного суду Волинської області у справі № 165/2874/24 з позовом до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди є порушенням визначених ЦПК України принципів судочинства та відвертим проявом свідомого зловживання процесуальними правами. У зв`язку з такими обставинами третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Києво-Святошинська окружна прокуратура Київської області просила визнати дії позивача зловживанням процесуальними правами та застосувати відносно останнього визначені ЦПК України заходи процесуального примусу, а позовну заяву ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди - залишити без розгляду.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав клопотання третьої особи.

ОСОБА_1 у судовому засіданні просив не брати до уваги клопотання прокуратури мотивуючи тим, що предметом позову, який перебував на розгляді у Голосїївського районного суду міста Києва була моральна шкода, завдана йому Державою Україна в особі Державної казначейської служби України неправомірними діями прокуратури у розмірі близько 25 відсотків від загальної завданої йому шкоди, а предметом даного позову є неправомірні дії моральна шкода, завдана йому неправомірними діями суду, яким було ухвалено судове рішення.

Заслухавши думку учасників справи, розглянувши клопотання про залишення позову без розгляду та додані до нього документи, суд відмовив у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Феномен зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає у тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права.

У п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України передбачено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер. Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (ч. 3 ст. 44 ЦПК України).

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (ч. 4 ст. 44 ЦПК України). Зловживання процесуальними правами - це цивільне процесуальне правопорушення, яке характеризується умисними недобросовісними діями учасників цивільного процесу (їх представників), що спричиняють порушення процесуальних прав інших учасників цивільного процесу (їх представників), з метою перешкоджання гарантованому у пунктом 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободправосуддю, що є підставою для застосування судом процесуальних санкцій (позбавлення права на процесуальну дію або застосування судом інших негативних юридичних наслідків, передбачених законом). Зловживання правами характеризуються умислом, спрямованим на порушення порядку цивільного судочинства. Характерними ознаками зловживання процесуальними правами є: формальне, непропорційне використання процесуального права всупереч легітимній меті, з якою це право встановлено нормами цивільного процесуального права, недобросовісність дій, умисний характер, завідома несумлінність. Основна ознака зловживання процесуальними правами полягає в тому, що дії, які її складають, вчиняються з видимістю реалізації законних прав особи.

З аналізу наведених норм вбачається, що зловживанням правами можуть бути визнані дії учасника процесу, які формально хоча й передбачені серед його повноважень та прав, однак здійснюються ним не з метою досягнення передбаченого законом процесуального результату, а з метою взагалі перешкоджання розгляду справи. Ознаками зловживання процесуальними правами є: недобросовісність; нечесність; відсутність відкритості поведінки; відсутність поваги до інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин. Такі висновки наведені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2019 у справі №337/474/14. Основною ознакою зловживання процесуальними правами є відсутність наміру вирішити реально існуючий цивільний спір, або забезпечити захист свого реально порушеного права, або намір перешкодити законним діям інших осіб шляхом звернення до суду та створення штучного судового спору, або використання судового спору як способу не виконувати вимоги законодавства щодо здійснення визначених ним дій.

Судом не встановлено обставин, які б свідчили про подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмету спору або у спорі, що має очевидно штучний характер.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області просив залишити позов ОСОБА_1 без розгляду у в`язку з тим, що у провадженні суду вже є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції ОСОБА_1 стверджував, що підстави поданих ним позовів - різні.

Позови вважаються тотожними тоді, коли в них співпадають сторони, предмет і підстави. У випадку зміни хоча б одного з цих елементів, позови не можна вважати тотожними.

Суд не вбачає підстав для залишення позову без розгляду, оскільки в даній справі предметом судового розгляду є моральна шкода, завдана діями суду, а предметом судового розгляду у справі № 752/15570/22 є моральна шкода, завдана діями прокуратури, отже підстави позову різні.

Відтак, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору про залишення позовної заяви без розгляду.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом

Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 31.07.2017 року у справі № 165/1060/17 кримінальне провадження №000005 від 28 лютого 2017 року відносно підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст. 366 КК України ОСОБА_3 закрито та звільнено її від кримінальної відповідальності, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, на підставі ст. 45 КК України за дійовим каяттям (а.с.6-7).

25.03.2021 року Волинським апеляційним судом Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області від 31 липня 2017 року, якою закрито кримінальне провадження №000005 від 28.02.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України та звільнено підозрювану ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності на підставі ст.45 КК України у зв`язку з дійовим каяттям скасовано та призначено новий розгляд клопотання про звільнення від кримінально відповідальності в суді першої інстанції (а.с.3-4) з тих мотивів, що судом першої інстанції не було виконано приписів зазначеної постанови Пленуму Верховного суду України. Так, судом першої інстанції не було надано належної оцінки відповідності клопотання прокурора про звільнення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності вимогам ст. 287 КПК України. В клопотанні прокурора були встановлені фактичні обставини не лише про вчинення ОСОБА_3 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, а також вказано про вчинення злочинів іншими особами в тому числі ТОВ «Сібуд», директором якого є ОСОБА_1 . Суд першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали в повному обсязі виклав фактичні обставини, які були зазначені прокурором, у його клопотанні, як достовірно встановлені під час досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №000005 від 28 лютого 2017 року за ч.1 ст. 366 КК України у відношенні ОСОБА_4 . Крім того, в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції фактично були встановлені обставини вчинення злочинів іншими особами, у відношенні яких здійснюється досудове розслідування в іншому кримінальному провадженні, назви яких безпосередньо зазначені в ухвалі та зі змісту фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції, цих осіб можливо ідентифікувати. При цьому, вказані особи не мають будь-якого процесуального статусу у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №000005 від 28 лютого 2017 року за ч.1 ст. 366 КК України у відношенні ОСОБА_3 та питання щодо їх обвинувачення у вчиненні будь-яких злочинів чи звільнення від кримінальної відповідальності прокурором у клопотанні не ставилося та судом першої інстанції не розглядалося. Такий виклад фактичних обставин кримінального провадження у клопотанні прокурора суперечить вимогам ст.287 КПК України, оскільки цією нормою процесуального права не передбачено виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, його правова кваліфікація та формулювання підозри у відношенні осіб, які не є підозрюваними або обвинуваченими у даному кримінальному провадженні.

Більш того, таке клопотання прокурора суперечить положенням ст.62 Конституції України, якою передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

У зв`язку з тим, що у тексті ухвали Нововолинського міського суду Волинської області від 31.07.2017 у справі № 165/1060/17 описується роль та дії ОСОБА_5 та позивача, як учасників стійкої організованої групи, ОСОБА_1 , покликаючись на висновки, викладені у пп. 19-132 постанови Великої Палати Верховного суду від 08.02.2022 року у справі № 201-10234/20 стверджує, що діями суду йому було заподіяно моральну шкоду у розмірі 496 000,00 гривень (з урахуванням збільшених позовних вимог), яку просить відшкодувати за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді інвестиційних монет НБУ за їх номінальною вартістю, як законного засобу платежу на території України.

Відповідач позовні вимоги не визнає покликаючись на те, що Міністерство юстиції України не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, тобто тим органом, до якого можуть застосовуватись положення статті 1176 ЦК України. Належним представником Держави України як відповідача у цій справі, який наділений повноваженнями представляти державу у спірних правовідносинах, відповідач вважає орган прокуратури. Залучення Міністерства юстиції України у якості відповідача у даній справі про відшкодування шкоди, заподіяної органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відповідач вважає необґрунтованим та безпідставним.

Також, відповідач зазначає, що мотивуючи позовні вимоги, позивачем не доведено подібності спірних правовідносин із тими, що були предметом розгляду у справі № 201/10234/20, оскільки правовідносини, що були предметом розгляду у вказаній справі виникли в наслідок притягнення особи до адміністративної відповідальності, а також щодо зміни місця відбування адміністративного арешту особи зі спецприймальника для адмінзаарештованих на обласну психіатричну лікарню, в той час коли позивач зазначає, що жодних судових рішень щодо нього, якими встановлено факти вчинення ним адміністративних чи кримінальних правопорушень, немає.

Відповідач також вказує на помилковість обрахування розміру моральної шкоди позивачем не обґрунтовано які слідчі дії та яким правоохоронним органом були вчинені відносно нього, у якому процесуальному статусі та у яких судових провадженнях був учасником. Натомість скасування апеляційним судом ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області від 31.07.2017 у справі №165/1060/17 з підстав недотримання судом першої інстанції процесуального Закону не є підставою для заявлення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди з Держави Україна в особі Міністерства юстиції України. За таких обставин, відповідач просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у справі № 165/2874/24 відмовити у повному обсязі.

V. Застосоване судом законодавство та висновки суду

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 129 Конституції України, статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно з п. 2 ч. 2 статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Частинами 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Близький за змістом висновок міститься у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21.

При розгляді справи позивач повинен надати докази, що свідчать про протиправність дій заподіювача шкоди, наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими діями та заподіяною шкодою. Зазначений вище правовий висновок висловлений в постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у № 6-440цс16, постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №554/741/16-ц, від 25.04.2018 у №520/3307/16-ц.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди. Вказаний висновок щодо підстав відшкодування моральної шкоди у спірних правовідносинах міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі №335/6977/22 (провадження №14-87цс24).

Протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи.

Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно до їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативно-правового акта.

У справах про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадових осіб, позивач може доводити наявність очевидних ознак протиправності чи свавільності дій цих суб`єктів, які спричинили порушення прав, свобод або інтересів позивача.

Суд, з огляду на підстави позову, при вирішенні питання про те, чи мали дії або бездіяльність органів влади, їх посадових осіб, які становили втручання в право особи, ознаки свавільності, повинен оцінювати: чи були передбачені законом підстави (умови) для відповідних дій працівників поліції (у контексті цієї справи), чи були вони виправданими (необхідними) та пропорційними до конкретних обставин.

Втручання не буде свавільним, якщо: воно відбулося згідно із законом; воно переслідує легітимну мету і є пропорційним до цієї мети; воно є необхідним у демократичному суспільстві. Отже при вирішенні спору про відшкодування шкоди суд може встановити протиправний характер дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції як обов`язковий елемент деліктної відповідальності за наявності ознак очевидної протиправності чи навіть свавільності таких дій.

Наявність заподіяної шкоди є ще одним з обов`язкових елементів, наявність якого у сукупності з іншими двома створює підстави для покладення на державу відповідальності у вигляді відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine). Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у виді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди.

З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування. Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Третім обов`язковим елементом для покладення на державу відповідальності за відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, - є причинно-наслідковий зв`язок між протиправними (неправомірними) діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (див. висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року в справі №197/1330/14-ц).

Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою. Саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок (як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди) між протиправною поведінкою та шкодою проявляється у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР від 01.12.1994 року (надалі - Закон № 266/94-ВР) відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно зі статтею 2 Закону № 266/94-ВР, на який позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Системне тлумачення зазначених норм свідчить про те, що особа має право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР та статті 1176 ЦК України лише за існування таких умов: шкода завдана особі визначеними у згаданих вище нормах державними органами (органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; органами досудового розслідування; прокуратурою; судом); шкода завдана особі переліком рішень, дій чи бездіяльності посадових чи службових осіб таких органів.

VI. Висновки суду

Щодо пред`явлення позову до неналежного відповідача суд заначає таке.

Згідно з пунктом 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) зроблено висновок про те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. У справах про відшкодування шкоди державою, остання бере участь як відповідач через той орган, діями якого заподіяно шкоду. Отже, відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, яким заподіяно шкоду. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч. 1 ст. 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляє державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) (пункт 44)). У п.30 цієї постанови вказано, що у справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до Держави України, не є обов`язковою.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (ч. 4 ст. 58 ЦПК України).

Отже, зазначення органу, який діє від імені Держави у даному спорі, є правом позивача і правильність чи неправильність його зазначення не впливає на зміст спору і не може слугувати самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку із зверненням з позовом до неналежного відповідача.

Суд погоджується з доводами представника відповідача щодо того, що позивачем не доведено подібності спірності правовідносин у даній справі із тими, що були предметом розгляду у справі № 201/10234/20 і які виникли внаслідок притягнення особи до адміністративної відповідальності, а також зміни місця відбування адміністративного арешту особи зі спецприймальника для адмінзаарештованих на обласну психіатричну лікарню, зажаючи на твердження самого позивача про те, що йому не було пред`явлено обвинувачення у кримінальному провадженні і факти його можливої злочинної діяльності не встановлено обвинувальним вироком суду, який би набрав законної сили.

Водночас, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17 (провадження № 61-7053зпв18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17 (провадження № 61-7478св18), від 23 січня 2019 року у справі № 638/1413/17 (провадження № 61-42619св18), від 01 квітня 2020 року у справі №641/7772/17 (провадження № 61-40338св18), від 30 червня 2020 року у справі №641/7984/17 (провадження № 61-36602св18).

Також слід вказати, що порушені права та інтереси позивача були поновлені ухвалою Волинського апеляційного суду від 25.03.2021. У п. 54. рішення ЄСПЛ «Перна проти Італії» від 25 липня 2001 року, суд звернув увагу на те, що визнання факту порушення саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією будь-якої моральної шкоди, завданої заявникові. Аналогічна позиція у рішенні ЄСПЛ «Нільсен і Йонсен проти Норвегії», у рішенні ЄСПЛ «THOMA v. LUXEMBOURG», № 38432/97 від 29 березня 2001 року, у рішенні ЄСПЛ «Назарчук проти України» від 09.02.2007 року.

В межах цієї справи процесуальним обов`язком позивача є доведення наявності трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду №757/20989/18 від 14.02.2020 року.

Доказами, що обґрунтовують розмір моральної шкоди можуть бути будь-які фактичні дані, на підставах яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги й заперечення сторін та інші обставини, котрі мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються показами свідків, висновками експертів, письмовими доказами (медичними висновками) та іншими документами, що підтверджують обставини, що мають значення для доказування факту існування заподіяної моральної шкоди, обґрунтування визначеного розміру компенсації. Крім того, Верховний Суд у Постанові від 24.03.2020 року у справі №818/607/17 зробив висновок про те, що психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачем не надано до суду належних, допустимих та достатніх доказів щодо незаконності рішень та дій відносно нього, перелік яких визначений в ч.1 ст.1176 ЦК України, тоді як обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, в даному випадку процесуальні рішення, якими встановлені факти визначені в ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Сам факт наявності судового рішення, яким скасовано ухвалу Нововолинськго міського суду Волинської області, не є доказом заподіяння позивачеві моральної шкоди та безумовною підставою для її відшкодування.

Щодо трактування позивачем поняття «обвинувачення» з точки зору Конвенції («Девеєр проти Бельгії»), що суд враховує «матеріально-правову», а не «формальну» концепцію обвинувачення, відтак вважає, що його можна визначити як «офіційне повідомлення відповідного державного органу, яке висловлює підозру у скоєнні кримінального правопорушення». Так, на думку позивача, відповідно до ЄСПЛ, особи, які були офіційно звинувачені у кримінальному злочині за процедурою, встановленою національним законодавством, вважаються обвинуваченими у вчиненні кримінального правопорушення і можуть вимагати захисту згідно із ст. 6 Конвенції.

Таке обґрунтування не заслуговує на увагу, оскільки судом було з"ясовано, що позивачу ні як фізичній особі, ні як посадовій особі (директору) юридичної особи, не було вручено ні підозру, ні обвинувальний акт щодо нього, тобто позивач не набув будь-якого процесуального статусу, у відповідності до норм КПК України, в даному кримінальному провадженні. Разом з тим, позивачем не наведено випадків завдання останньому шкоди, право на відшкодування якої він претендує, у відповідності до ст.ст.1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відтак, ОСОБА_1 не є суб"єктом, якому завдана шкода, в розумінні цього Закону.

Таким чином, позивач належно не довів сам факт заподіяння йому моральної шкоди, порушення його фізичного, душевного і соціального благополуччя чи втрат немайнового характеру, а також не довів наявність будь-якого причинно-наслідкового зв`язку із неправомірними діями суду. За вказаних обставин, зважаючи на викладені та встановлені у судовому засіданні обставини, конкретно у даному випадку, суд вважає, що справедливою сатисфакцією по відновленню прав позивача ОСОБА_1 є скасування 25.03.2021 Волинським апеляційним судом ухали Нововолинського міського суду Волинської області від 31.07.2017.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, а також враховуючи те, що позивачем не надано суду доказів в обґрунтування позовних вимог та не надано об`єктивних та переконливих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди у причинному зв`язку з діями відповідача, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог позивача щодо стягнення заявленої ним суми моральної шкоди з відповідача, а відтак у задоволенні позову необхідно відмовити.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі викладеного, та керуючись ст. 16, 23, 1173, 1174, 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 4, 5, 12, 13, 16, 19, 81, 82,141, 263-265, 267, 273, 274, 354, 355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Києво-Святошинська окружна прокуратура, про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація щодо сторін та інших учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Держава Україна в особі Міністерства юстиції України, , місцезнаходження: вул. Архітектора Городецького, буд. 13, м. Київ, 01001;

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Києво-Святошинська окружна прокуратура, вул.Соборна, 67 с.Софіївська Борщагівка Бучанський район, 08131.

Повний текст рішення складено 10 березня 2025 року.

Суддя І. Є. Малюшевська