КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/2871/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 369/18739/23

03 лютого 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Рейнарт І.М.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Вилкова Сергія Валентиновича та представника третьої особи ОСОБА_2 адвоката Абакарова Мурада Мавлетхановича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 серпня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Пінкевич Н.С., у цивільній справі за позовом керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Борщагівської сільської територіальної громади Бучанського району Київської області до ОСОБА_1 , треті особи: Борщагівська сільська рада Бучанського району Київської області, ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року керівник Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Борщагівської сільської територіальної громади Бучанського району Київської області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Борщагівська сільська рада Бучанського району Київської області, ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що на підставі рішення 41 сесіїї Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 5 скликання від 20.10.2010 року №46 ОСОБА_3 відведено у приватну власність земельну ділянку, площею 0,059 га з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, з кадастровим номером :01:014:0250. Право власності посвідчувалось державним актом серії ЯЛ № 385011, виданим Управлінням Деркомзему у Києво-Святошинському районі 30.11.2010 року. На підставі договору купівлі-продажу від 02.11.2015 року №589 ОСОБА_3 відчужив вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_4 , який на підставі договору купівлі-продажу від 21.02.2017 року №134 відчужив її ОСОБА_1 .

Зазначав, що відповідно до листа Борщагівської сільської ради від 11.08.2023 року №10-03/1858 вказана земельна ділянка відведена у приватну власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель загального користування - проїзду, що суперечить чинному законодавству.

З урахуванням викладених обставин, керівник Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області просив суд витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Борщагівської сільської територіальної громади Бучанського району Київської області земельну ділянку площею 0,059 га з кадастровим номером :01:014:0250.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 серпня 2024 року позов керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Борщагівської сільської територіальної громади Бучанського району Київської області до ОСОБА_1 , треті особи: Борщагівська сільська рада Бучанського району Київської області, ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння задоволено.

Витребувано на користь держави в особі Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,059 га з кадастровим номером :01:014:0250.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Вилков Сергій Валентинович та представник третьої особи ОСОБА_2 - адвокат Абакаров Мурад Мавлетханович подали апеляційній скарги, в яких за результатом апеляційного перегляду справи просять скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 серпня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Борщагівської сільської територіальної громади Бучанського району Київської області про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування змісту вимог апеляційних скарг зазначають, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте без належних на те правових підстав, з порушенням норм матеріального та процесуального права

Апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Вилкова Сергія Валентиновича мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторони посилали в обгрунтування своїх вимог та заперечень.

Зазначає, що відповідно до рішення 41 сесії Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 5 скликання від 20.10.2010 року №46 безоплатно передавалась земельна ділянка з категорії земель сільськогосподарського призначення, а не із земель загального користування.

Викопіювання з генерального плану села, так само як і лист Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області №10-03/1858 від 11 серпня 2023 року, не можуть підтверджувати належність землі до певної категорії, а тому не є належними і допустимим доказами відповідно до вимог законодавства України.

В матеріалах справи немає експертизи, допустимих доказів, або ж навіть позиції Борщагівської сільської ради, наданої в ході судового розгляду на підтвердження знаходження земельної ділянки на землі, віднесеній до категорії земель загального користування.

Отже, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження тієї обставини, що земельна ділянка, яка була безоплатно передана первісному власнику ОСОБА_3 відповідно до рішення 41 сесії СофІївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 5 скликання від 20.10.2010 року №46 була передана із земель загального користування, а не із земель сільськогосподарського призначення.

Тому суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:014:0250 відведена за рахунок земель загального користування сільської ради - проїзду.

Оскільки допустимих доказів, які б підтверджували належність спірної земельної ділянки до категорії земель загального користування, а не до земель сільськогосподарського призначення на момент передачі землі у власність на підставі рішенням 41 сесії Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 5 скликання від 20.10.2010 року №46 матеріали справи не містять, то висновок суду першої інстанції про незаконне набуття права власності на спірну земельну ділянку і останнім набувачем (відповідачем у справі) є безпідставним.

Крім того, вважає, що статті 387 та 388 ЦК України не можуть бути підставою і обгрунтуванням задоволення позовної заяви позивача, з огляду на те, що первісний набувач ОСОБА_3 набув право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:014:0250 на підставі рішення 41 сесії Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 5 скликання від 20.10.2010 року №46, тобто, у спосіб і порядок передбачений законодавством України. 02.11.2015 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_3 відчужив земельну ділянку ОСОБА_4 , який, в свою чергу, продавдану земельну ділянку 21.02.2017 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки відповідачу - ОСОБА_1 .

Станом на дату подання апеляційної скарги рішення 41 сесії Софіївсько- Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 5 скликання від 20.10.2010 року №46 в судовому порядку не скасовано, є дійсним, що і не заперечується згідно з позовною заявою, прийнято власником земельної ділянки, який не заявляє про порушення його права, в спосіб і згідно з порядком передбаченим законодавством, тому, на переконання сторони відповідача, земельна ділянка перейшла у приватну власність з волі власниката у спосіб, передбачений законом.

Втрата добросовісним набувачем свого статусу суперечить ст. 388 ЦК України та призводить до позбавлення його майна, що змушує добросовісного набувача самостійно шукати способи відшкодування своїх втрат.

Відповідно позивачем невірно застосовано спосіб захисту, який не відповідає обставинам справитапорушує права законного власника майна.

До того ж, витребування земельної ділянки у кінцевого набувача (відповідача по справі) не буде пропорційним легітимній меті, яку переслідував прокурор.

Вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору і ухваленні рішення у справі невірно трактував і застосував норми матеріального права, які не підлягали застосуванню, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Щодо порушення норм процесуального права при ухваленні рішення суду першої інстанції, представники відповідача та третьої особи зазначають, що має місце факт звернення до суду неналежного позивача відповідно до вимог законодавства.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і повинен захищати інтереси держави чи територіальної громади.

Прокурор не надав даних про те, чи звертався до Борщагівської сільської ради, чи відомо про порушення її прав Борщагівській сільській раді чи Борщагівській сільській територіальній громаді, які безпосередньо не здійснюють захист своїх прав.

Обставини дотримання прокурором ч. 3, 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» процедури, яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи є факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах.

Неврахування даних обставин, а також не наданням їм оцінки при розгляді справи і винесення рішення судом першої інстанції, є порушенням процесуального законодавства.

До того ж, постанова Кабінету Міністрів України № 15 від 14 січня 2015 року Про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру зі змінами, внесеними Постановою КМУ від 24 лютого 2023 року (надалі - Постанова КМУ), регламентує основні завдання діяльності і повноваження Держгеокадастру.

Відповідно до п. 3.42-1 Постанови КМУ № 15 Держгеокадастр звертається до суду з позовами про визнання недійсними угод, укладених із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок державної, комунальної власності. Дане положення є чинним з 24 лютого 2023 року і по день подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

В той же час, Керівник Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області в інтересах держави в особі Борщагівської сільської територіальної громади Бучанського району Київської області 13.10.2023рорку, тобто, більше ніж через 9 місяців, коли відповідні положення законодавства України набули чинності.

Суд не врахував цього при визначенні належного позивача, так само як і не залучив у якості третьої особи Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, чим порушив норми матеріального і процесуального права і допустив неповноту розгляду справи, хибне визначення сторін спору і, як наслідок, ухвалення незаконного рішення.

Щодо строку позовної давності зазначає, що до позовних вимог позивача, як особи право якої порушене, позовна давність обчислюється з моменту, коли він довідався або міг дізнатся про порушення своїх прав, тільки якщо органи прокуратури не довідалися про це раніше.

Рішення 41 сесії Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво- Святошинського району Київської області 5 скликання від 20.10.2010 року №46, яким надано безоплатно у приватну власність гр. ОСОБА_3 земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, і яку відповідач з часом купив, було прийнято ще в 2010 році, тобто, більше 13 років тому.

Разом з тим, у своїй позовній заяві позивач не заявив клопотання про понововлення строку позовної давності і не зазначив причини поважності пропуску строку позовної давності.

В той же час суд за своєю ініціативою вказав причину, через яку строк позовної давності не пропущено.

Відповідно суд першої інстанції порушив норми процесуального законодавства, а також неправильно застосував норми матеріального права при обчисленні строків позовної давності і безпідставно не застосував наслідки спливу строку позовної даності, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Апеляційна скарга представника третьої особи ОСОБА_2 адвоката Абакарова Мурада Мавлетхановича мотивована тим, що суд першої інстанції не повинен був відкривати провадження у справі № 369/18739/23, а постановити ухвалу, якою залишити позовну заяву без руху та надати позивачу строк для усунення недоліків, оскільки позивач не надав доказів на підтвердження дійсної вартості спірного майна на момент звернення до суду та до позовної заяви не додано засвідчених належним чином документів: рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 20.10.2010 року № 46; державного акту серії ЯЛ № 385011; договорів купівлі-продажу від 02.11.2015 року № 589, від 21.02.2017 року № 134; Витягу з Державного земельного кадастру від 28.10.2015 року; рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 18.05.2005 року № 3.

До того ж, суд першої інстанції відкрив провадження у справі, не отримавши і не встановивши інформацію про зареєстроване місце проживання відповідача.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 353 ЦПК України, третя особа у справі включає заперечення на ухвалу суду першої інстанції від 13.11.2023 про відкриття провадження у справі № 369/18739/23.

Суд першої інстанції не повідомив належним чином жодного учасника про дату, час і місце судового засідання та розглянув справу за відсутності усіх учасників відповідної справи,

Аналіз матеріалів справи № 369/18739/23 свідчить, що повістки учасникам справи про судове засідання, призначене на 20.08.2023 року на 13 год. 50 хв. датовані 19.08.2024року, при цьому докази надіслання відповідних повісток у матеріалах справи відсутні.

У матеріалах справи міститься довідка про доставку повідомлення у додаток «Viber», відповідно до змісту якої відповідачу на номер телефону НОМЕР_1 нібито доставлено текст повідомлення у додаток «Viber», однак в матеріалах справи відсутня заявка відповідача про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення. За таких обставин не можна вважати, що суд першої інстанції належним чином повідомив відповідача про дату, час і місце судового засідання.

Не може вважатися доказом належного повідомлення про дату, час і місце судового засідання, призначеного на 20.08.2023 на 13 год. 50 хв., і оголошення, яке нібито розміщене на сайті Судова влада України, оскільки дата його розміщення на сайті - 19.08.2024.

Щодо порушення норм матеріального права третя особа у справі зазначає, що позиція Прокурора ґрунтується лише на відповіді Борщагівської сільської ради від 11.08.2023 року № 610-08/1858 та викопіюваннях.

Вважає, що відповідь органу місцевого самоврядування не може встановлювати ні факти порушення законодавства, ні незаконності набуття чи володіння земельною ділянкою, тим більше, ставити під сумнів законність власного рішення.

Матеріали справи № 369/18739/23 не містять належного та допустимого доказу незаконності рішення 41 сесії Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво- Святошинського району Київської області 5 скликання від 20.10.2010 року, відсутні будь- які докази, які б свідчили, що орган місцевого самоврядування порушив вимоги чинного на момент виникнення спірних відносин законодавства, а також прокурором не надано жодного належного та допустимого доказу, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:014:0250 відведена у приватну власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель загального користування - проїзду, як і відсутні докази, що вказана земельна ділянка розташована на проїзді.

Отже, наведені в позовній заяві міркування прокурора, на переконання третьої особи, ґрунтуються на припущеннях.

До того ж, оскільки прокурор вважає, що порушення інтересів держави полягає у незаконній зміні категорії земель за цільовим призначенням, то вимога про витребування майна не є належною та ефективною, оскільки внаслідок витребування майна не зміниться цільове призначення земельної ділянки, площею 0,0590 га, з кадастровим номером :01:014:0250, тобто, земельна ділянка і надалі матиме цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

Обрання позивачами неефективного способу захисту порушеного права є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову.

Окремо звертає увагу на те, що відповідач (останній набувач) набув право власності на спірну земельну ділянку у спосіб та в порядку встановленому чинним законодавством України, під час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки сплатив обов`язкові платежі до державного бюджету та провів державну реєстрацію.

Отже, відповідач є добросовісним набувачем земельної ділянки, площею 0,0590 га, з кадастровим номером :01:014:0250, оскільки він в будь-якому випадку не знав і не міг знати, що він придбав майно у особи, яка начебто не мала права це майно відчужувати.

Втрата добросовісним набувачем свого статусу суперечить ст. 388 ЦК України та призводить до позбавлення його майна, що змушує добросовісного набувача самостійно шукати способи відшкодування своїх втрат.

Щодо строків позовної давностізазначає, що прокурор не доводить ні факту, коли він дізнався про порушення інтересів держави, ні факту, що він не міг дізнатися про порушення інтересів раніше.

Разом з тим, суд першої інстанції переклав тягар спростування стверджуваних позивачем обставин на відповідача та третю особу, при цьому у рішенні зазначив, що саме відповідачем не надано доказів того, що позивачу було відомо про передачу спірної ділянки у власність або він міг дізнатись про таку передачу у встановлений законом строк.

Також звертає увагу суду на те, що у справі позовна вимога фактично пред`явлена державою (прокурором в особі Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області) до неї самої (в особі територіальної громади - Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області).

Таким чином, на думку третьої особи, у справі № 369/18739/23 відсутній спір, оскільки позовна вимога фактично пред`явлена державою (прокурором в особі Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області) до неї самої (в особі територіальної громади - Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області), тобто, позивач і відповідач збігаються в одній особі, що унеможливлює наявність спору.

У відзиві на апеляційну скаргузаступник керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області Олексій Денисюк просить апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Вилкова С.В. залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.08.2024 у справі № 369/18739/23 - без змін.

Зазначає, що суд першої інстанції на підставінаданих сторонами матеріалів (доказів) вірно встановив, що оспорювана земельна ділянка, площею 0,059 га, з кадастровим номером :01:014:0250 передана у власність громадянину ОСОБА_3 за рахунок земель загального користування сільської ради, а саме - проїзду, оскільки Генеральним планом села Софіївська-Борщагівка, як станом на 2005 рік (тобто, до моменту передачі земельної ділянки) так і станом на 2019 рік (тобто, тривалий час після передачі земельної ділянки) остання фактично розміщувалась та продовжує розміщуватися на місці розташування проїзду, отже, відноситься до земель загального користування.

Посилання відповідача на зазначене в рішенні 41 сесії Софіївсько- Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 5 скликання від 20.10.2010 року № 46 про відведення у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 0,0590 га, з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, з кадастровим номером :01:014:0250, не змінює її фактичне цільове призначення, оскільки вказана земельна ділянка розміщена саме на проїзді, тобто, є земельною ділянкою загального користування.

Отже, суд першої інстанції вірно встановив, що первинний власник ( ОСОБА_3 ) подальший власник ( ОСОБА_4 ) та нинішній власник ( ОСОБА_1 ) набули право власності на спірну земельну ділянку в спосіб, який лише за формальними ознаками має вигляд законного (юридичне оформлення права власності на землю), оскільки земельна ділянка, яка була безоплатно передана первинному власнику ( ОСОБА_5 ) відповідно до рішення № 46 від 20.10.2010 року 41 сесії Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 5 скликання, фактично передана з земель загального користування, а не із земель сільськогосподарського призначення.

Також вважає безпідставним твердження апелянта про порушення судом першоїінстанції норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

Щодо належності у позивача (прокурора) права на звернення до суду з вказаним позовом, на якому акцентує увагу апелянт, зазначає, що підстави представництва інтересів держави по вказаній справі саме прокурором обгрунтовувалися безпосередньо при зверненні з позовом до Києво - Святошинського районного суду Київської області з посиланням на правові позиції Верховного Суду.

Обставини прийняття сільською радою незаконного рішення та відведення у приватну власність земель загального користування свідчать про те, що вона діяла всупереч інтересам територіальної громади, як власника комунального майна, та відповідно держави.

Оскільки сільська рада сама є порушником земельного законодавства та не може бути позивачем у справі, у цьому випадку відсутній уповноважений орган, який мав би здійснювати захист порушених інтересів держави.

З огляду на вказане, прокурор, діючи виключно в межах наданих повноважень, на підставі статті 131-1 Конституції України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обґрунтовуючи необхідність захисту інтересів держави набуває статус самостійного позивача.

У вказаній справі прокуратура захищає інтереси жителів територіальної громади, при цьому не дублюючи функції уповноваженого органу - Борщагівської сільської ради, а виступаючи єдиним органом, наділеним правом на звернення до суду з позовами про витребування земельної ділянки.

У зв`язку із чим, за відсутності органу, який мав би здійснювати захист порушених інтересів держави, у прокурора не виникає визначений ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок попереднього звернення до такого органу перед самостійним зверненням до суду.

Так само, безпідставними є посилання апелянта на положення Постанови Кабінету Міністрів України № 15 від 14.01.2015 року «Про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру», оскільки, звертаючись до суду з позовом, прокурор жодних вимог щодо визнання недійсними угод, укладених із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок державної, комунальної власності не заявляв.

Крім того, необхідність окремого скасування в судовому порядку рішення 41 сесії Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 5 скликання від 20.10.2010 року № 46, на яку вказує апелянт, суперечить правовим висновкам Верховного Суду щодо застосування ефективного способу захисту порушених прав власника, оскільки для витребування спірного майна не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.

Також вважає безпідставним твердження апелянта про те, що земельна ділянка перейшла у приватну власність останнього з волі власника у спосіб, передбачений законом, оскільки прийняте 41 сесією Софїївсько-Борщагівської сільської ради Києво- Святощинськоґо району Київської області 5 скликання рішення від 20.10.2010 року № 46 про відведення у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 0,0590 га, з кадастровим номером :01:014:0250, яким фактично у приватну власність передано земельну ділянку загального користування - проїзд, не відповідає ні вимогам законодавства, ні інтересам держави (територіальної громади), у зв`язку із чим не може розцінюватися як прояв волі власника (територіальної громади).

Вважає, що зазначені апелянтом в скарзі посилання на практику Європейського суду з прав людини та Верховного Суду щодо правомірності втручання у право власності, жодним чином не спростовує висновків суду першої інстанції, які останній так само обґрунтовував рішеннями Європейського суду з прав людини, а лише зводиться до переоцінки обставин справи та їх співвідношення правовим позиціям Європейського суду з прав людини та Верховного Суду.

Щодо твердження апелянта про пропуск прокурором строку звернення до суду зазначає, що у вказаному спорі відсутній орган, який мав би здійснювати захист порушених інтересів держави, а спір належить до передбачених законом (стаття 131-1 Конституції України, стаття 23 Закону України «Про прокуратуру») випадків, коли прокурор може звертатися до суду як самостійний позивач.

Прокурор об`єктивно не міг довідатися,та не мав довідатися про прийняття 41 сесією Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 5 скликання рішення від 20.10.2010 № 46 про відведення у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 0,0590 га, з кадастровим номером :01:014:0250, з порушенням вимог ст. 83 Земельного кодексу України, саме з моменту прийняття вказаного рішення 20.10.2010року.

Таким чином, строк позовної давності для прокурора по вказаній справі починається саме з моменту, коли останній довідався про порушення інтересів держави (територіальної громади), на захист яких він звертається з позовом.

Фактично про наявність факту порушення інтересів держави (територіальної громади) прокурор дізнався лише в 2023 році, що підтверджується доданими до позовної заяви матеріалами (доказами).

Враховуючи наведені обставини, заступник керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області Олексій Денисюк вважає, що доводи викладені апелянтом в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування законного рішення суду.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Вилков Сергій Валентинович та представник третьої особи ОСОБА_2 адвокат Абакаров Мурад Мавлетханович повністю підтримали доводи апеляційнмих скарг та просили їх задовольнити

Прокурори Київської обласної прокуратури Батюк Інна Володимирівна та Холоденко Альона Сергіївна в судовому засіданні проти доводів апеляційних скарг заперечували, просили скарги залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням №41 сесії Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 5 скликання від 20.10.2010за №46 розглянуто розроблений ТОВ «НВФ «Азімут» проект землеустрою та вирішено затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 , площею 0,0590 га, як наслідок надано безоплатно у приватну власність гр. ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,0590 га, в АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства.

30.11.2010 року Держкомземом у Києво-Святошинському районі Київської області ОСОБА_3 видано державний акт серії ЯЛ № 385011 на право власності на земельну ділянку, загальною площею - 0,0590 га, кадастровий номер :01:014:0250, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 32.

02.11.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки,загальною площею - 0,0590 га, кадастровий номер :01:014:0250, що розташована за адресою АДРЕСА_1 . У даному договорі відсутня ціна продажу земельної ділянки.

Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Павленко Н.В. , реєстровий номер №589.

21.02.2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки,загальною площею - 0,0590 га, кадастровий номер :01:014:0250, що розташована за адресою АДРЕСА_1 . У вказаному договорі відсутня ціна продажу земельної ділянки.

Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Павленко Н.В., реєстровий номер №134.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.07.2023 року №338073149 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:014:0250.

11.08.2023 року Борщагівською сільською радою Бучанського району Київської області листом за №10-03/1858 повідомлено Києво-Святошинську окружну прокуратуру Київської області про те, що відповідно до викопіювання з Генерального плану с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського (нині - Бучанського) району Київської області, затвердженого рішенням 19-ої сесії 4-го скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області «Про внесення змін до генерального плану забудови с. Софіївська-Боршагівка» від 18.05.2005 року №3, земельна ділянка з кадастровим номером :01:014:0250 відведена за рахунок земель загального користування сільської ради - проїзду.

Також повідомлено, що відповідно до викопіювання з діючого реального генерального плану с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського (нині Бучанського) району Київської області, затвердженого рішенням 34-ої сесії VІІІ-го скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області «Про затвердження проекту генерального плану (внесення змін) села Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського Київської області) № 36 від 10.06.2020 року земельна ділянка досі розташована на землях загального користування сільської ради (проїзд).

До вказаного листа надано викопіювання з Генерального плану с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського (нині Бучанського) району Київської області за 2005 рік та діючого реального генерального плану с.Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського (нині Бучанського) району Київської області за 2019 pік.

Задовольняючи позовні вимоги керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Борщагівської сільської територіальної громади Бучанського району Київської області до ОСОБА_1 , треті особи: Борщагівська сільська рада Бучанського району Київської області, ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, суд першої інстанції посилався на те, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:014:0250 була передана у приватну власність ОСОБА_6 за рахунок земель загального користування сільської ради - проїзду, що є незаконним, а тому вона підлягає витребуванню від останнього власника ОСОБА_1 на користь Борщагівської сільської територіальної громади Бучанського району Київської області.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 серпня 2024 року відповідає.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 19 ЗК України (тут і далі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проєкти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (стаття 20 ЗК України України).

Пунктом "а" частини третьої статті 83 ЗК України передбачено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Згідно з статтею 16 Закону України «Про автомобільні дороги» (тут і далі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) вулиці і дороги міст та інших населених пунктів знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю.

Вулиці і дороги міст та інших населених пунктів поділяються на магістральні дороги (безперервного руху та регульованого руху), магістральні вулиці загальноміського значення (безперервного руху та регульованого руху), магістральні вулиці районного значення, а також вулиці і дороги місцевого значення.

Згідно з статтею 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» (тут і далі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) до об`єктів благоустрою населених пунктів належать: території загального користування, вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки.

Статтею 14 вказаного Закону передбачено, що об`єкти благоустрою використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, місцевих правил забудови, інших вимог, передбачених законодавством.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про автомобільні дороги» cкладовими вулиць і доріг міст та інших населених пунктів є: проїзна частина вулиць і доріг, трамвайне полотно, дорожнє покриття, штучні споруди, споруди дорожнього водовідводу, технічні засоби організації дорожнього руху, зупинки міського транспорту, тротуари, пішохідні та велосипедні доріжки, зелені насадження, наземні та підземні мережі.

Частиною 1 статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частинами 4, 5 статті 116 ЗК України передбачено, що передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до частини 6 статті 118 ЗК України Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва,будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки),індивідуального дачного будівництва, будівництваіндивідуальних гаражіву межах нормбезоплатної приватизації, подаютьклопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали,на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки,погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Частиною 7 статті 118 ЗК України установлено, що районна, Київськачи Севастопольська міськадержавна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів,прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншоїмістобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустроющодо впорядкуваннятериторій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведенняземельної ділянки розробляється за замовленням громадянособами, якімають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цихвидів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою (далі - Комісія).

Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. У разі відмови у погодженні проект повертається заявнику у зазначений у цій частині строк.

Підставою відмови у погодженні проекту може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається Комісією до відповідного органу земельних ресурсів для здійснення такої експертизи (частина 8 статті 118 ЗК України).

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проектуземлеустрою щодо відведення земельної ділянки(а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (частина 9 статті 118 ЗК України).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

У справі, що переглядається судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що з викопіювання з Генерального плану с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського (нині - Бучанського) району Київської області, затвердженого рішенням 19-ої сесії 4-го скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області «Про внесення змін до генерального пану забудови с. Софіївська-Боршагівка» від 18.05.2005 року №3 вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:014:0250 є землею загального користування населених пунктів - проїздом.

З діючого Генерального плану с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського (нині Бучанського) району Київської області, затвердженого рішенням 34-ої сесії VІІІ-го скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області «Про затвердження проекту генерального плану (внесення змін) села Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського Київської області) від 10.06.2020 № 36 вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:014:0250 є землею загального користування населених пунктів - проїздом.

Тобто, і у 2005 році, і на 20.10.2010 року - прийняття Софіївсько-Борщагівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області 5 скликання рішення №41, і на 21.02.2017 року- набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку, і в подальшому земельна ділянка з кадастровим номером :01:014:0250 була і є землею загального користування населених пунктів - проїздом, яка у відповідності до імперативних приписів ст. 83 ЗК України є землею комунальної власності, що не може передаватись у приватну власність.

За наведнних обставин, колегія суддів вважає, що оскільки земельна ділянка, загальною площею 0,0590 га, кадастровий номер :01:014:0250 була незаконно передана у приватну власність ОСОБА_3 , то рішення 41 сесії Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 5 скликання від 20.10.2010 є незаконним.

Відповідно до пункту3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Для застосування пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України ключовими аспектами є відсутність волі власника на відчуження майна, добросовісність набувача, а також оплатність при відчуженні спірного майна.

Стаття 388 ЦК України передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі зазначеної норми залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача на підставі зазначеної норми. Волею є детерміноване i мотивоване бажання особи досягти поставленої мети. Сама по собі воля не тягне юридичних наслідків для відповідної особи. Волевиявлення - прояв волі особою зовні, завдяки чому воля стає доступною для сприйняття іншими особами.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Зазначене також підтверджується висновками Верховного Суду, який неодноразово звертав увагу на те, що можливість задоволення позовних вимог на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язане із встановленням двох основних обставин - наявності волі у власника (позивача, який витребував майно) та обставин переходу права власності до останнього набувача (чи було таке набуття добросовісним чи не добросовісним).

Разом з тим, положеннями зазначеної норми не зазначено наслідки у випадку, якщо за обставинами справи одночасно встановлено і відсутність волі у власника під час вибуття з його володіння майна і наявність добросовісного оплатного набуття права власності відповідачем-володільцем спірного майна.

Зміст статті 388 ЦК України дає підстави для висновку про те, що єдиною безумовною підставою для відмови у задоволенні віндикаційного позову до добросовісного відповідача є продаж спірного майна упорядку, встановленому для виконання судових рішень.

Колегія суддів враховує, що у цій справі судом першої інстанції було встановлено, що спірна земельнаділянкавибулаз володіння територіальної громади з грубим порушенням норм ч. 3 ст. 83 ЗК України.

Власник, за наявності підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (див. висновки, викладені упостановах Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити у дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на положення частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у контексті загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

Згідно сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати щодо сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи мало легітимну мету, що випливає зі змісту цієї статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправданим за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

З урахуваннямвстановлених обставин, що перший власник земельної ділянки ОСОБА_7 право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0590 га, кадастровий номер :01:014:0250 набув всупереч імперативних приписів ч. 3 ст. 81 ЗК України, та того що втручання держави у право мирного володіння майном має нормативну основу у національному законодавстві і характеризувалося доступністю для заінтересованих осіб чіткістю та наслідки його застосування були передбачуваними, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог прокурора про витребування на користь держави в особі Борщагівська сільська рада Бучанського району Київської області з незаконного володіння ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 0,059 га, з кадастровим номером :01:014:0250.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Вилкова Сергія Валентиновича про те, що в матеріалах справи немає експертизи, допустимих доказів на підтвердження знаходження земельної ділянки на землі, віднесеній до категорії земель загального користування, колегія суддлів відхиляє, з огляду на наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

За приписами статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Згідно зі статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Поряд з цим, ні відповідачем, ні третьою особою не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції експертного дослідження, складеного на їх замовлення, яке б підтверджувало їх доводи про те,щоземельна ділянка, загальною площею 0,0590 га, кадастровий номер :01:014:0250 є земельною ділянкою сільськогосподарського призначення.

Клопотання про призначення у справі судової експертизи апелянтами також не заявлялось.

Натомість в матеріалах справи наявні викопіювання з Генерального плану с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського (нині - Бучанського) району Київської

області, затвердженого рішенням 19-ої сесії 4-го скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області «Про внесення змін до генерального пану забудови с. Софіївська-Боршагівка» від 18.05.2005року №3, та викопіювання з діючого реального генерального плану с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського (нині Бучанського) району Київської області, затвердженого рішенням 34-ої сесії VІІІ-го скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області «Про затвердження проекту генерального плану (внесення змін) села Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського Київської області) № 36 від 10.06.2020, з яких чітко вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:014:0250 відведена за рахунок земель загального користування сільської ради - проїзду.

Ні відповідачем, ні третьою особою не надано суду жодного доказу, з якого вбачалося б, що перелічені вище рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області «Про внесення змін до генерального пану забудови с. Софіївська-Боршагівка» та «Про затвердження проекту генерального плану (внесення змін) села Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського Київської області)» є скасованими та/або визнані в судовому поряду недійсними.

Відтак, у суду відсутні правові підстави ставити під сумнів вказані докази надані сільською радою прокурору на його запит.

Отже, суд першої інстанції на підставі наявних в матеріалі справи доказів правильно встановив, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:014:0250 відведена у приватну власність за рахунок земель загального користування сільської ради - проїзду.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Вилкова Сергія Валентиновича про те, що первісний набувач ОСОБА_3 набув право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:014:0250 на підставі рішення 41 сесії Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 5 скликання від 20.10,2010 року №46, тобто, у спосіб і порядок передбачений законодавством України, колегія суддів відхиляє, так як на підставі досліджених доказів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що вказане рішення сільською радою прийнято в порушення імперативних приписів пункту "а" частини третьої статті 83 ЗК України, яка забороняє землі комунальної власності, до яких належать проїзди, передавати у приватну власність.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Вилкова Сергія Валентиновича про те, що рішення 41 сесії Софіївсько- Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 5 скликання від 20.10.2010 №46 в судовому порядку не скасовано, є дійсним, що і не заперечується згідно з позовною заявою, прийнято власником земельної ділянки, який не заявляє про порушення його права, в спосіб і згідно з порядком передбаченим законодавством, тому, на переконання сторони відповідача, земельна ділянка перейшла у приватну власність з волі власника у спосіб, передбачений законом, правильності висновків суду першої інстанції про незаконність вказаного рішення не спростовують, дане рішення сільської ради вичерпало свою дію фактом його виконання, а тому визнання його недійсним є неналежним способом захисту порушеного права територіальної громади.

Як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема, внаслідок поділу та об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб, зокрема і шляхом витребування цих ділянок (див. постанови від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 56), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 200), від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19).

Позивач із дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, із тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними, або що позивач їх не оскаржив (від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99-100), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 5 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38-39), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 71, 76), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункти 55-57), від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (пункти 120-121, 123-124), від 16 вересня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункти 101, 103), від 5 жовтня 2021 року у справі № 910/18647/19 (пункти 9.32-9.33, 9.38), від 9 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (пункти 86-87), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (п. 148-151, 153-154, 167-168), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункти 39, 42-44, 50), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункти 5.27, 5.36, 5.44, 5.46, 5.69, 6.5), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункти 9.65-9.66), від 15 лютого 2023 року у справі № 910/18214/19 (пункт 9.47)).

З огляду на зазначене вимога про визнання недійсним рішення сільської ради не є належною у спорі про витребування земельних ділянок. Така вимога може бути ефективним способом захисту зокрема тоді, коли відповідне рішення є перешкодою для власника у реалізації його права власності. Обрання позивачем неналежного, зокрема неефективного, способу захисту прав є самостійною підставою для відмови у позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц (пункт 112), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 92), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 28), від 20 липня 2022 року у справі № 806/5244/15 (пункт 9.38), від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (пункт 148), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.13), від 15 лютого 2023 року у справі № 910/18214/19 (пункт 9.54), від 1 березня 2023 року у справі № 522/22473/15-ц (пункт 127)).

Доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Вилкова Сергія Валентиновича про те, що відповідач є добросовісним набувачем, так як останнім спірну земельну ділянку було придбано за відплатим договором, також висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на наступне.

В своїх рішенням Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982 (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), "Новоселецький проти України" від 11.03.2003, "Федоренко проти України" від 01.06.2006, заява N 47148/99).

Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1 Конвенції, зміст по суті якої, вимагає дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Отже, особа може бути позбавлена її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності повинна дотримуватися справедлива рівновага між інтересами суспільства та правами власника.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність набувача майна має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього.

Водночас у судовій практиці наявні випадки, коли втручання держави у право власності відповідача є пропорційним незалежно від наявності у нього статусу добросовісного чи недобросовісного набувача спірного нерухомого майна (див. постанову Верховного Суду від 26.05.2022 у справі № 924/1351/20 (924/914/20)).

Тобто, наявність у відповідача статусу добросовісного набувача спірного майна не є безумовною підставою для відмови у задоволені позовних вимог.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 674/31/15-ц). Водночас, наявність оплати з боку добросовісного набувача за спірне майно, з огляду на зміст статті 388 ЦК України, не є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про витребування майна від добросовісного набувача.

Колегія суддів звертається до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, за змістом якого добросовісний (кінцевий) набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбав майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Таку ж вимогу може заявити і проміжний набувач до первинного набувача.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Вилкова Сергія Валентиновича про те, що прокурор є неналежним позивачем у даній справі, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 257 ЦПК України.

На виконання статті 56 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор при поданні позовної заяви обґрунтував неналежне здійснення захисту інтересів держави в особі відповідних органів, які не вжили заходів для захисту інтересів держави у спірних правовідносинах шляхом звернення до суду з відповідним позовом, а вказані органи не оскаржували підстав такого представництва.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Вилкова Сергія Валентиновича про те, що у прокурора відсутні процесуальні права на звернення до суду з цим позовом, оскільки органом, який уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах є Держгеокадастр, який самостійно має право звертатися до суду з метою здійснення захисту прав та охоронюваних законом інтересів держави, є необґрунтованими з наступних підстав.

Держгеокадастр має виконувати функції державного контролю за використанням та охороною земель. Реалізуючи державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у сфері земельних відносин, Держгеокадастр повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено дії, які має вчиняти Держгеокажастр, зокрема, у випадку виявлення невідповідності законодавству рішення, прийнятого, зокрема, органом місцевого самоврядування - вносити до цього органу відповідне клопотання.

Водночас статтею 152 ЗК України, статтею 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», пунктом 51 Положення від 14 cічня 2015 року № 15 визначено перелік позовів, з якими Держгеокадастр має право звертатись до суду, виконуючи функції державного контролю за використанням та охороною земель.

Отже, органи Держгеокадастру можуть звертатись до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності - у випадках, які визначені у відповідних нормативно-правових актах, що регламентують повноваження Держгеокадастру (зокрема, з позовами щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився).

З огляду на обставини цієї справи, органи Держгеокадастру не мали повноважень звертатись з таким позовом до суду, тому статусом позивача має наділятись прокурор, який не повинен був попередньо, до звернення до суду, повідомляти про це Держгеокадастр.

Наведені висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18 (провадження № 12-60цс23).

Доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Вилкова Сергія Валентиновича про те, що прокурором пропущено строк позовної давності колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (пункти 39, 60), від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 103) та № 372/1036/15-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 65)).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати захист цих інтересів у спірних правовідносинах, то за загальним правилом позовну давність необхідно обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати такий захист (близький за змістом висновок сформульований, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справах № 369/6892/15-ц та № 469/1203/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 95)).

У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, зважаючи на її обставини, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суд має встановити, коли прокурор довідався чи міг довідатися про порушення інтересів держави.

Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (пункт 48): позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався чи міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Обставин пропуску позовної давності у даній справі керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області не встановлено, оскільки про наявність факту порушення інтересів держави (територіальної громади) прокурор дізнався лише в 2023 році, отримавши від сільської ради на його запит викопіювання з Генерального плану с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського (нині -Бучанського) району Київської області. Прокурор об`єктивно не мігрінішедовідатися,про передачу проїзду у власність, оскільки детальний план території на запитуваній ділянці населеного пункту за весь цей час не розроблявся.

Доводи апеляційної скарги представника третьої особи ОСОБА_2 адвоката Абакарова Мурада Мавлетхановича про те, що суд першої інстанції відкрив провадження у справі, не отримавши і не встановивши інформацію про зареєстроване місце проживання відповідача, та не повідомив належним чином жодного учасника про дату, час і місце судового засідання та розглянув справу за відсутності усіх учасників відповідної справи, не відповідають дійсним обставинам справи, з огляду на наступне.

Звертаючись з позовом до суду прокурор в позовній заяві вказав на відому адресу реєстрації місця проживання відповідача: АДРЕСА_2 .

13.11.2023 року Києво-Святошинським районним судом Київської області постановлено ухвалу про відкриття провадження у даній справі.

24.12.2023 року відповідачем підписано відзив на позовну заяву, у шапці якого він вказав свої реквізити, а саме: місце проживання АДРЕСА_2 , засіб звязку: .

В розділі 6 відзиву на позовну заяву відповідач вказав, що в ухвалі про відкриття провадження від 13.11.2023 року у справі №369/18739/23 зазначено, що відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відповідно копію ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області про відкриття провадження від 13.11.2023 року у справі 369/18739/23 отримав його син ОСОБА_8 засобами поштового зв`язку 09.12.2023, та в подальшому лише 15.12.2023 передав йому. Даний факт підтверджується випискою по відстеженню (руху) поштових відправлень, отриманою з офіційного сайту УДППЗ «Укрпошта» щодо листа з ідентифікатором №839, яким була надіслана ухвала. (копія виписки відстеження (руху) поштового відправлення додається). Тобто, строк на подання відзиву, визначений в ухвалі про відкриття провадження в нього є до 30 грудня 2023 року включно.

На виконання вимог п. 1 ст. 178 ЦПК України (зазначення попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які відповідач поніс, які очікує понести в зв`язку із розглядом справи) зазначає, що для подачі відзиву та представництва його інтересів в суді він звернувся до Адвокатського об єднання «ІнХелп» та уклав Договір №254-Ц про надання правничої допомоги 05.12.2023, витрати які очікує понести це витрати за надання правничої допомоги в сумі 50000 грн.

Отже, з наведеного вбачається, що прокурором зазначено актуальну адресу реєстрації місця проживання відповідача, відповідачу достеменно було відомо про подання прокурором позову та відкриття 13.11.2023 року провадження у справі, оскільки 05.12.2023 року відповідач вже звернувся до Адвокатського об єднання «ІнХелп» та уклав Договір №254-Ц про надання правничої допомоги, а 24.11.2023року, підписаши відзив на позов підтвердив факт отримання ухвали суду засобами поштового обігу.

Учасник справизобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07.07.1989).

Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04.10.2001 наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Зважаючи на вищевикладене, байдужа поведінка учасника справи, що виявляється, зокрема, у не отриманні повідомлень суду, не повинна схвалюватися судовою практикою.

Навпаки, судова практика повинна стимулювати учасників справи використовувати прогресивні форми роботи. Витративши значні ресурси, Україна створила інформаційне поле, де зацікавлена особа легко знайде інформацію про судову справу. Функціонує Єдиний державний реєстр судових рішень. На сайті судової влади доступні персоналізовані відомості про автоматичний розподіл справ та розклад засідань. Працює підсистема «Електронний кабінет» ЄСІТС. Все безкоштовно і доступно.

Відтак, оскільки відповідач уклав 05.12.2023 року уклав Договір №254-Ц про надання правничої допомоги з Адвокатським об єднанням «ІнХелп», то кваліфіковані адвокати, з метою належного представлення інтересів відповідача, повинні були використовувати всіперелічені вище засоби з метою отримання відомостей щодо руху та стану розгляду справи, як і забезпечувати участь у судових засіданнях для захисту інтересів свого довірителя.

З матеріалів справи вбачається, що представники відповідача та третьої особи брали участь в судових засіданнях суду першої інстанції та надавали свої пояснення.

Доводи апеляційної скарги представника третьої особи ОСОБА_2 адвоката Абакарова Мурада Мавлетхановича про те, що суд повідомлення про розгляд справи здійснив шляхом доставлення тексту повідомлення у додаток «Viber», однак в матеріалах справи відсутня заявка відповідача про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Це право не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (ст. 64 Конституції України).

Практична реалізація цього конституційного права покладає на державу позитивні зобов`язання створити систему судів та забезпечити їх діяльність. У статті 130 Конституції України передбачено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. Належними, зокрема, є умови, за яких суди можуть здійснювати свою діяльність відповідно до процесуального законодавства.

Однак Конституція України та спеціальне законодавство, що регулює роботу судової влади, не передбачає, як чинити правильно, коли держава не виконує цього конституційного обов`язку.

Останні роки ситуація з фінансовим забезпеченням судів була складною, на що неодноразово звертали увагу Рада суддів України, Вища рада правосуддя, Верховний Суд. У 2022 році ситуація стала вкрай незадовільною. У зв`язку із військовою агресією та запровадженням на території України воєнного стану значно зменшилися надходження до спеціального фонду державного бюджету.

Неналежне, вкрай обмежене фінансування діяльності судів безпосередньо впливає на організацію їх роботи і здатність виконувати процесуальні норми, що потребують відповідного матеріального забезпечення: електроенергії, інтернету, паперу, конвертів, марок, поштових витрат. Без такого забезпечення виконати деякі вимоги процесуальних кодексів суди просто не можуть.

Застосовуючи процесуальний закон і формуючи відповідну практику, видається важливим враховувати реальні обставини, в яких працюють суди, і тлумачити його у світлі забезпечення гарантій на доступ до суду та його безперервної роботи. Лише такий підхід забезпечить практичну відповідь на реальні проблеми та виклики сучасності.

Надсилання повістки рекомендованим листом з повідомлення про вручення є способом забезпечення права учасника справи знати про дату розгляду справи.

Проте, через відсутність фінансування суди не надсилають повістки рекомендованими листами, а повідомляють учасника про дати судових засідань альтернативними засобами комунікації - телефоном, електронною поштою, мессенджерами.

Такі дії, хоч і не передбачені процесуальним законом, але мають ту ж саму мету - проінформувати учасника справи. Отже, правова мета досягається.

Колегія суддів вважає, що ключовим для оцінки правомірності цих дій суду має бути не спосіб їх вчинення (надсилання чи не надсилання рекомендованого листа), а їх здатність забезпечити досягнення мети - інформування особи про судове засідання. Якщо особа знає про розгляд її справи судом, то саме лише ненадсилання їй повістки рекомендованим листом є формальним порушенням і не повинно мати правового значення, адже правову мету досягнуто.

Якщо учасник надав суду телефон та електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві, скарзі, відзиві на позов, поясненнях, то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.

З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи з допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення. Самого лише заперечення учасника про неотримання повідомлення недостатньо, щоб спростувати цю презумпцію.

Суд, який добросовісно інформує учасника справи з наміром забезпечити здійснення правосуддя, не повинен нести «ризик незнання» учасника, який надав суду свої номери та адреси, але не користується чи не стежить за ними.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ у справі "Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії" від 07.07.1989).

Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі "Тойшлер проти Германії" від 04.10.2001 наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

Зважаючи на вищевикладене, байдужа поведінка учасника справи, що виявляється, зокрема у не отриманні повідомлень суду, не повинна схвалюватися судовою практикою. Навпаки, судова практика повинна стимулювати учасників справи використовувати прогресивні форми роботи.

Слід враховувати й те, що ситуація з неможливістю надсилання повісток рекомендованими листами через неналежне фінансування може використовуватися недобросовісними учасниками справи з наміром затягнути судовий розгляд. Орієнтуючись на чинну судову практику, вони можуть навмисно не отримувати повідомлень суду про прийняті судові рішення, блокуючи рух справи, і, відповідно, перешкоджаючи правосуддю. Безперечно, судова практика повинна розвиватися у напрямку запобігання таким зловживанням.

А відтак, не є безумовною підставою для скасування законного судовго рішення, твердження апелянта про надіслання повісток шляхи СМС повідомлень.

Інші доводи апеляційної скарги третьої особи ОСОБА_2 адвоката Абакарова Мурада Мавлетхановича є ідентичними доводам апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Вилкова Сергія Валентиновича, на які судом апеляційної інстанції детально надані відповіді.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційних скаргах, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Вилковим Сергієм Валентиновичем та представником третьої особи ОСОБА_2 адвокатом Абакаровим Мурадом Мавлетхановичем в апеляційних скаргах, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 серпня 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційних скарг представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Вилкова Сергія Валентиновича та представника третьої особи ОСОБА_2 адвоката Абакарова Мурада Мавлетхановича.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційні скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Вилкова Сергія Валентиновича та представника третьої особи ОСОБА_2 адвоката Абакарова Мурада Мавлетхановича залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Вилкова Сергія Валентиновича та представника третьої особи ОСОБА_2 адвоката Абакарова Мурада Мавлетхановича залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді