КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 757/7191/22 Апеляційне провадження № 22-ц/824/4579/2025Головуючий у суді першої інстанції - Савицький О.А. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Кравченко А.С.,

за участю:

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_6.,

представника відповідача

Київської міської ради Городок Ю.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київської міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, Київської міської державної адміністрації про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Київської міської ради, Київської міської державної адміністрації, в якому, з урахуванням нової редакції позовної заяви від 18.08.2023, просила: зобов`язати відповідачів надати ОСОБА_1 у власність інший благоустроєнний житловий будинок (житлове приміщення) в рахунок знесеного 3/8 частин жилого будинку АДРЕСА_1 , у межах їх компетенції та з урахуванням норм, встановлених житловим законодавством України.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що ОСОБА_1 після смерті своєї матері ОСОБА_2 успадкувала право власності на 3/8 часток будинку АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою Київського МБТІ від 09.01.2013 станом на 21.12.2012 при обстеженні земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , виявлено, що на місці знесеного приватного житлового будинку знаходиться нежитлова будівля.

Відповідно до рішення виконавчого органу Київської міської ради депутатів трудящих від 10.12.1968 № 2060, відведено земельну ділянку площею 0,5 га по АДРЕСА_3 під будівництво тягової підстанції ТПП.

Разом з тим, у списку громадян, які підлягають відселенню з будинків АДРЕСА_3 ОСОБА_2 не значиться.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що вона успадкувала право власності на частку будинку, який було знесено у зв'язку з вилученням земельної ділянки для державних потреб, позивачка вважає, що з врахуванням цього вона має право на отримання іншого житлового приміщення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21.08.2024 позов задоволено. Зобов`язано Київську міську раду та Київську міську державну адміністрацію у межах їх компетенції надати ОСОБА_1 у власність благоустроєний житловий будинок або житлове приміщення в рахунок 3/8 часток будинку АДРЕСА_1 , який було знесено, з врахуванням норм, встановлених житловим законодавством України (т. 1, а.с. 226-230).

В апеляційній скарзі відповідач Київська міська рада, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції того, що оскільки право власності ОСОБА_1 на 3/8 частин будинку виникло з дати набрання заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва по справі №757/7381/15-ц законної сили, а саме 23.08.2018, застосуванню у частині успадкування всіх прав ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_2 та у частині захисту права власності позивачки буде підлягати ЦК України.

Зазначає, що позивачкою не доведено факт того, що забезпечення її житлом в рахунок знесеного 3/8 частин будинку є пропорційним, оскільки нею у позовній заяві не зазначено вартості 3/8 частин будинку, які за нею визнані заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва.

Вказує, що забезпечення громадян жилими приміщеннями не відноситься до компетенції рад (т. 2, а.с. 1-7).

У судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.

Позивачка та її представник у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.

Представник відповідача КМДА у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином про причини своєї неявки суд не сповістив.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача КМДА, який не з`явився у судове засідання, оскільки його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішення Печерського районного суду м. Києва від 17.07.2017 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Київська міська рада, про визнання права власності за правом спадкування задоволено.

Встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті її матері ОСОБА_5 на 5/16 частин будинку АДРЕСА_5 . Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 успадкування усіх прав, що виходять з 3/8 частин будинку АДРЕСА_5 .

Згідно з довідкою Київсього МБТІ від 09.01.2013 станом на 21.12.2012 при обстеженні земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , виявлено, що на місці знесеного приватного житлового будинку знаходиться нежитлова будівля.

На публічній кадастровій карті України візуально на цьому місці знаходиться земельна ділянка по виробництву та розподіленню електроенергії з кадастровим номером :82:100:0035, при цьому з листа ГУ Держземагенства у м. Києві від 31.10.2013 вбачається, що вказана земельна ділянка перебуває в оренді АЕК "Київенерго".

Відповідно до листа КП "Київпастранс" від 26.12.2018 за адресою: АДРЕСА_2 , знаходиться тягова підстанція ТП-283, під яку земельна ділянка була відведена за рішенням виконавчого органу Київської міської ради депутатів трудящих від 10.12.1968 № 2060.

Як вбачається з копії рішення виконавчого органу Київської міської ради депутатів трудящих від 10.12.1968 за № 2060, обласному управлінню будівництва та експлуатації шосейних шляхів було відведено земельну ділянку площею 0,5 га по АДРЕСА_3 під будівництво тягової підстанції ТПП та затверджено списки осіб, які підлягають відселенню. ОСОБА_2 в цих списках не значиться.

Отже, ОСОБА_2 , спадкоємцем якої є позивачка, відселена не була, замість знесеного будинку іншого житла не отримувала.

25.03.2019 у відповіді на адвокатський запит Київська міська рада відмовила позивачці у задоволенні її заяви від 22.03.2019 стосовно прийняття рішення Київською міською радою про забезпечення жилим приміщенням та грошовою компенсацією у зв`язку з знесенням жилого будинку АДРЕСА_5 .

Так, відповідно до ч.1 ст. 142 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) у разі знесення жилого будинку, належного громадянинові на праві особистої власності, в зв`язку з вилученням земельної ділянки для державних або громадських потреб власник, крім забезпечення його жилим приміщенням, одержує компенсацію відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до ст. 45 Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, що діяло на час знесення даного будинку, у разі знесення жилих будинків, що є в особистій власності громадян, у зв`язку з вилученням земельних ділянок для державних або громадських потреб зазначеним громадянам, членам їх сімей, а також іншим громадянам, які постійно проживають у цих будинках, надаються за встановленими нормами квартири в будинках державного або громадського житлового фонду. Крім того, власникам жилих будинків на їх вибір або сплачується вартість будинків, будівель та пристроїв, що зносяться, або надається право використати матеріали від розбирання цих будинків, будівель і пристроїв за своїм розсудом. За бажанням громадян виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів забезпечують їм (замість надання квартир) можливість позачергового вступу до членів житлово-будівельних кооперативів і одержання в них квартир.

Порядок надання квартир, розміри і порядок відшкодування вартості будинків, будівель та пристроїв, що зносяться, і умови, за яких провадиться їх перенесення, встановлюються Радою Міністрів СРСР (ч.4 даної норми).

Згідно з абз. 2 п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ч.1 ст. 351 ЦК України право власності на житловий будинок, інші будівлі, споруди, багаторічні насадження може бути припинене за згодою власника у разі викупу земельної ділянки, на якій вони розміщені, для суспільних потреб чи за рішенням суду в разі її примусового відчуження з мотивів суспільної необхідності з обов`язковим попереднім і повним відшкодуванням їх вартості.

Згідно зі ст. 350 ЦК України викуп земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, приватної власності для суспільних потреб чи їх примусове відчуження з мотивів суспільної необхідності здійснюються в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.7 ст. 4 Закону України «Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності» примусове відчуження житлового будинку (частини будинку, жилого приміщення) у зв`язку з викупом або примусовим відчуженням земельної ділянки здійснюється за умови надання його власнику (власникам) у власність іншого благоустроєного житлового будинку (частини будинку, жилого приміщення) з дотриманням вимог, передбачених житловим законодавством, якщо інше не погоджено з власником (власниками) відчужуваного житлового будинку (частини будинку, жилого приміщення).

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду» реалізація інвестиційних проектів комплексної реконструкції кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду здійснюється за умови попереднього і повного відшкодування вартості власникам жилих приміщень втрат шляхом надання за їх згодою іншого житла або грошової компенсації.

Власникам нежилих приміщень надається за їх згодою інше рівноцінне нежиле приміщення або грошова компенсація.

Власникам садибних жилих будинків, які вилучаються разом із земельною ділянкою для суспільної потреби, надається за їх згодою рівноцінна земельна ділянка з побудованим на ній житлом або грошова компенсація відповідно до цього Закону.

Розмір грошової компенсації за жиле (нежиле) приміщення визначається на основі експертної оцінки жилого (нежилого) приміщення, проведеної відповідно до закону.

Відповідно до статті 41 Конституції України примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності.

Примусове відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені із мотивів суспільної необхідності - це перехід права власності на земельні ділянки, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, до держави чи територіальної громади з мотивів суспільної необхідності за рішенням суду.

Викуп земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна для суспільних потреб - передача земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, за їх згодою у державну чи комунальну власність для задоволення суспільних потреб шляхом укладення договору купівлі-продажу чи іншого правочину у порядку, встановленому законом.

Суспільна потреба - обумовлена загальнодержавними інтересами або інтересами територіальної громади потреба у земельних ділянках, у тому числі тих, на яких розміщені об`єкти нерухомого майна (ст. 1 Закону України «Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності»).

Зазначене вище узгоджується із правовим висновками, викладеним у постановах Верховного Суду від 16.06.2020 р. у справі № 852/2а-9/19 та від 23.10.2018 р. у справі № 876/2/17.

Статтею 140 Конституції України та статтею 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» система місцевого самоврядування включає територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, органи самоорганізації населення.

Зі змісту статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що Київська міська рада є органом місцевого самоврядування, що представляє територіальну громаду міста Києва та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження органу місцевого самоврядування.

Статтею 8 Закону України «Про столицю України місто-герой Київ» передбачено, що місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи.

Відповідно до статті 10-1 Закону України «Про місцеве самоврядування Україні» виконавчим органом Київської міської ради є Київська міська державна адміністрація, яка паралельно виконує функції державної виконавчої влади, що є особливістю здійснення виконавчої влади в м. Києві.

Разом з тим, у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У свою чергу, ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Тобто, наведені приписи законодавства визначають об'єктом захисту, в тому числі судового, порушене, невизнане або оспорюване право.

При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу та обгрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб'єктивного уявлення про порушення, невизнання або оспорювання своїх прав або охоронюваних законом інтересів, а також обирає спосіб захисту такого права.

Водночас, суд перевіряє доводи позивача та залежно від встановленого вирішує питання про наявність або відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права або інтересу, а також з`ясовує, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права передбаченим законодавством способам, а також чи забезпечує спосіб захисту поновлення порушеного права позивача. Лише у разі встановлення наявності порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу позивача та відповідності обраного останнім способу захисту такому порушенню або оспорення суд може прийняти рішення про задоволення позову.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка успадкувала право власності на частку будинку, який було знесено у зв`язку з вилученням земельної ділянки, на якій він розташовувався, для державних потреб, зокрема для будівництва тягової підстанції, що, у свою чергу, свідчить про наявність у позивача права на отримання іншого житлового приміщення в рахунок частки у знесеному будинку.

Разом з тим, суд першої інстанції не взяв до уваги, що у даному випадку відсутні підстави для забезпечення позивачки житлом в рахунок частки будинку, який було знесено, адже, враховуючи вищевстановлені обставини справи, таке право мали особи, які на момент знесення житла проживали і були зареєстровані в ньому.

Тобто, в даному випадку, позивачка, як спадкоємиця після смерті ОСОБА_2 усіх прав, що виходять з 3/8 частин будинку АДРЕСА_5 , може порушувати питання щодо компенсації за частку будинку, яке було знесено, проте таких вимог позивачка у своєму позові не заявляла.

При цьому, слід зазначити, що нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, у зв'язку з відсутністю майна (знесення).

Також, зі змісту рішення Печерського районного суду м. Києва від 17.07.2017 вбачається, що за позивачкою також не визнано право власності на нерухоме майно, а лише встановлено успадкування нею усіх прав, що виходять з 3/8 часток будинку, який було знесено.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову є помилковим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Водночас, щодо посилань апелянта на пропуск позивачкою строку позовної давності для звернення до суду з цим позовом, слід зазначити, що такий строк нею не пропущено, оскільки про відмову у забезпеченні жилим приміщенням та грошовою компенсацією у зв`язку з знесенням жилого будинку АДРЕСА_5 , позивачка дізналася 25.03.2019, отримавши відповідну відмову від КМР, а на момент звернення до суду з даним позовом (червень 2022 року) строк позовної давності було продовжено на підставі пунктів 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у зв`язку з дією карантину на території України.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Таким чином, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, ухвалене судом першої інстанції рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Київської міської ради - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, Київської міської державної адміністрації про зобов`язання вчинити дії - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської міської ради, Київської міської державної адміністрації про зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Київської міської ради судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) грн. 60 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 07 березня 2025 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова