Дата документу 27.02.2025
Провадження № 2/334/766/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2025 року Ленінський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого судді Фетісова М.В., за участю секретаря судового засідання Сухової С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Запоріжжі в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

за участю: позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Шонії М.В., представника відповідачки адвоката Ференця О.Є.,

встановив:

представник позивача адвокат Шонія М.В. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідачки на його користь кошти в сумі 710 141,10 гривня.

Позов обґрунтовує тим, що сторони перебували у шлюбі з 25.10.2018 до 04.09.2024. З 18.08.2016 позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України. 17.05.2022 позивач потрапив у полон, з якого був звільнений 31.01.2024. Після звільнення з полону і до 07.05.2024 позивач проходив стаціонарне лікування у кількох закладах охорони здоров`я. З 08.05.2024 до 27.05.2024 він перебував удома. Під час його перебування вдома відповідачка перебувала у відпустці поза межами м Запоріжжя та не знаходилась вдома. З її слів вона перебувала у Вінницькій області. З 28.05.2024 до 14.06.2024 позивач знову проходив стаціонарне лікування у Державній установі «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області». 06.05.2024 відповідачка по телефону висловила бажання розлучитись. 29.05.2024, після повернення відповідачки з відпустки, позивач намагався налагодити з неї діалог, але цього так і не сталось через систематичні сварки, після чого 06.06.2024 позивач забрав речі та переїхав до свого брата ОСОБА_3 . У червні 2024 року відповідачка подала позов про розірвання шлюбу, який був розірваний 04.09.2024 заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя шлюб був розірваний. У період проходження військової служби позивачу нараховувалось грошове забезпечення згідно з чинним законодавством, яке у зв`язку з його перебуванням у полоні, виплачувалось відповідачці. З 01.08.2023 до 31.01.2024 відповідачка отримувала грошове забезпечення позивача у сумі 799 732 гривні, з них: основне грошове забезпечення (нарахована заробітна плата) - 179 182 гривні, додаткова грошова винагорода (за Постановою № 168) - 620 550 гривень. Після звільнення з полону позивач просив відповідачку повернути йому частину грошового забезпечення, яке вона отримувала, але та відмовилась. В особистій розмові з позивачем відповідачка зазначала, що перші 2,5 місяці грошове забезпечення вона не використовувала, але вже після зазначила, що ці кошти використала на те, щоб «викупити з полону» позивача. Після звільнення з полону позивач фактично не проживав з відповідачкою, весь час був на лікуванні, змоги використання коштів за згодою позивача фактично не було у відповідачки. Оскільки позивач перебував у полоні та був позбавлений можливості надавати будь-яку згоду на розпорядження спільним майном, відповідачка за власним рішенням використовувала заробітну плату позивача. Після розірвання шлюбу між сторонами не було досягнуто згоди про поділ спільного сумісного майна, а саме 179 182,20 гривень, що були виплачені відповідачці як основне грошове забезпечення її чоловіка. З урахування того, що заробітна плата має розподілятись між подружжям порівну, позивач не заперечує проти того, що відповідачка має право на половину його заробітної плати в сумі 89 591,10 гривня, інша частина належить позивачу. Додаткова винагорода на період дії воєнного стану, яка встановлена Постановою № 168, є новим та особливим видом у системі грошового забезпечення, зокрема військовослужбовців, виплата якої, з одного боку, має регулярний щомісячний характер, а з іншого, обмежена строком дії воєнного стану в Україні. Вважає, що додаткова грошова винагорода це є нагорода, яка виплачувалась позивачеві за особисті заслуги, пов`язані з особливим характером служби, зі здійсненням спеціальних повноважень, які змістовно випливають зі статусу військовослужбовця та передбачені законом і мають компенсаційну мету, - часткова відплата за особливості несення служби в умовах війни, часткова компенсація за ті нелюдські умови та тортури, які позивач переніс перебуваючи в полоні. Вважає вказану винагороду особистою власністю позивача. Таким чином підлягає стягненню з відповідачки 710 141,10 гривня, які були їй виплачені за період перебування позивача в полоні, що складається з: 89 591,10 гривня - розподілене порівну грошове забезпечення (заробітна плата); 620 550 гривень - додаткова грошова винагорода за полон.

Представником відповідачки адвокатом Ференцем О.Є. поданий відзив на позов, в якому він позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. Заперечення обґрунтував тим, що виплати грошового забезпечення проводяться сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон. Тобто виключається будь-яке трактування призначення виплаченої грошової допомоги, ніж допомога держави сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон, відповідно всі отримані грошові кошти належать дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Тому твердження позивача, що виплата грошової допомоги в розмірі 620 550 гривень не є спільною власністю його сім`ї, а є його власними грошима, тобто приватною власністю - є хибними. Відносно позовних вимог про розподіл 50% на 50% отриманої відповідачкою, виплата грошового забезпечення проводяться сім`ям військовослужбовців, Відповідачка пояснює, що витрати грошових коштів проводились виключно в інтересах сім`ї. Жодного доказу підтверджуючого, що відповідачка витратила спільні грошові кошти не в інтересах сім`ї не надано. Остання виплата відповідачкою була отримана 31.01.2024, а шлюб було розірвано рішенням Шевченківського районного суду, яке набрало законної сили 04.10.2024, тобто сім`я існувала ще 10 місяців, але позивач не надав жодного доказу, що він оспорював сімейні витрати, або звертався до правоохоронних органів чи до суду з вимогою стягнути незаконно утримані відповідачем кошти, які належать позивачу. Також у судових дебатах представник відповідачки пояснив, що на час укладення шлюбу між сторонами у відповідачки від першого шлюбу був син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . До того, як укласти шлюб, позивач був обізнаний, що у відповідачки є неповнолітній син та відповідно укладаючи шлюб він, як голова сім`ї, брав на себе обов`язок піклуватись, як за своєю дружиною так і за її неповнолітнім сином. Відповідно з 25.10.2018 позивач з відповідачкою та її сином проживали однією сім`єю. З травня 2022 року позивач знаходився в полоні. Відповідачка залишилась сама з неповнолітнім сином. Оскільки позивач знаходився в полоні та був позбавлений можливості надавати будь-яку згоду на розпорядження спільним майном, то відповідно позивач вважає, що відповідачка за власним рішенням використовувала отримане грошове забезпечення/заробітну плату, виключно в своїх інтересах, та не на користь сім`ї. Позивачем не надано до суду жодного доказу підтверджуючого, що відповідачка витратила спільні грошові кошти не в інтересах сім`ї. Також в січні 2024 року позивач повернувся з полону і сім`я сторін стала знову повною. Коли позивач проходив реабілітацію, відповідачка в лютому та навесні 2024 року декілька разів приїздила до свого чоловіка у шпиталь, привозила йому дієтичну їжу, фрукти, овочі, нову цивільну одежу, купила смартфон та кожного разу залишала йому на лікування, ліки, та додаткове дієтичне харчування значні суми грошей, саме з тих грошей, що вона заощадила коли отримувала грошове забезпечення на сім`ю. В травні місяці 2024 року ці всі грошові кошти їхньою сім`єю були повністю витрачені на спільні потреби.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 25.11.2024 справа була передана за підсудністю Ленінському районному суду міста Запоріжжя. Ухвалою про відкриття провадження у справі від 20.12.2024 відкрите провадження у справі, справа призначена до розгляду у загальному провадженню, призначено підготовче засідання. Ухвалою про призначення судового розгляду від 30.01.2025 закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 позов та обставини, якими він обґрунтований, підтримав. Пояснив, що відповідачка була повністю забезпечена під час його перебування у полоні, оскільки отримувала грошове забезпечення у військовій частині НОМЕР_2 , де вона також проходить військову службу. 15.07.2023 йому вдалось зателефонувати відповідачці, після чого з 01.08.2023 вона стала отримувати його грошове забезпечення. Крім того, вона отримувала аліменти на утримання своєї дитини від її батька. Дитина проживала з ними. У полоні він перебував з 17.05.2022 до 31.01.2024. Лікувався з 31.01.2024 до червня 2024 року. Його грошове забезпечення відповідачка отримувала на підставі закону. Додаткова винагорода є його особистою власністю. Розповідала, що два-три місяці вона зберігала грошове забезпечення, але потім витратила його щоб викупити його з полону. Грошове забезпечення відповідачка витрачала без його згоди та не на спільні потреби сім`ї. Будь-які правочини відповідачки він не оспорював. Відповідачка приїжджала до нього двічі до закладу охорони здоров`я «НОВІ САНЖАРИ». Грошові кошти не надавала. Привезла каву, цукор та одежу. Також привезла вітаміни, які вона купила на грошові кошти, які він особисто перевів їй на картку.

Представник позивача адвокат Шонія М.В. позов та обставини, якими він обґрунтований, підтримала.

Відповідачка ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилась. Повідомлялась належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомила.

Представник відповідачки адвокат Ференець О.Є. позов не визнав за обставин, зазначених у відзиві.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши заяви по суті спору та письмові докази, допитавши свідка, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_3 , він є рідним братом позивача. Сторони проживали у шлюбі сім років. 17.05.2022 брат потрапив у полон та був звільнений з полоні 30.01.2024. Його одразу привезли в Полтавську область на реабілітацію. Відповідачка навіть не сповістила його про звільнення брата з полону. Про вказану обставину його сповістили інші люди 30.01.2024. Раніше з відповідачкою у нього були нормальні стосунки. Він домовлявся з нею, що якщо брата обміняють, вони разом їдуть до нього. Він телефонував відповідачці, але та не відповідала. Вважає, що відповідачка намагалась обмежити його спілкування з братом. Відповідачка як і позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 НГУ. Раніше він часто спілкувався з відповідачкою, але приблизно з липня 2023 року вона перестала відповідати на його телефонні дзвінки. Після повернення позивача з полону з відповідачкою він разом не жив, оскільки він був на реабілітації. Відповідачка раз чи два приїжджала до нього. Він пропонував їй залишитись з ним певний час, для чого були створені умови, але вона не погодилась. Коли брат повернувся з реабілітації до м Запоріжжя, відповідачка взяла відпустку та поїхала до Вінницької області до сестри. Він неодноразово приїжджав до брата, підтримував його. У червні 2024 року брат був вдома. Відповідачка також вже повернулась з відпустки. 06.06.2024 він зателефонував брату та сповістив, що їде до нього. Брат відповів, що не потрібно приїжджати, оскільки у сторін була сварка. Проте він приїхав. Брат був на вулиці та розмовляв по телефону з відповідачкою. Та висловлювала йому образи. Вони зайшли до квартири, він допоміг брату зібрати речі та відвіз брата до себе додому. Після цього брат вже не повертався до відповідачки.

Сторони перебували у шлюбі з 25.10.2018 до 04.09.2024, що підтверджується копією заочного рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 04 вересня 2024 року у справі № 336/6006/24. Вказана обставина відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню в цій справі.

З 18.08.2016 позивач проходить військову службу в військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України, що підтверджується довідкою військової частини від 29.08.2024 № 7538.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 12.02.2024 № 111 у період з 17.05.2022 до 31.01.2024 позивач ОСОБА_1 перебував у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України. Факт звільнення позивача із полону 31.01.2024 також підтверджується листом Державного підприємства «УКРАЇНСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ ЦЕНТР РОЗБУДОВИ МИРУ» від 06.02.2024 № 09-07/1307.

Згідно з довідкою Медичного центру «НОВІ САНЖАРИ» Національної гвардії України від 09.02.2024 № 178, Первинним епікризом Медичного центру «НОВІ САНЖАРИ» Національної гвардії України від 28.02.2024, Виписки № 1658 із медичної картки стаціонарного хворого Державної установи «ГОЛОВНИЙ МЕДИЧНИЙ ЦЕНТР МВС УКРАЇНИ» від 11.04.2024, Виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 361 ТОВ «АДОНІС» від 17.04.2024, Виписки із медичної картки стаціонарного хворого ТОВ «ЛІКУВАЛЬНО-ДІАГНОСТИЧНИЙ ЦЕНТР КІНДЕРЛЕНД» від 07.05.2024, з 31.01.2024 до 07.05.2024 позивач перебував на стаціонарному лікуванні у закладах охорони здоров`я.

З 28.05.2024 до 14.06.2024 відповідача перебував на стаціонарному лікуванні в Державній установі «ТЕРИТОРІАЛЬНЕ МЕДИЧНЕ ОБ`ЄДНАННЯ МІНІСТЕРСТВА ВНУТРІШНІХ СПРАВ УКРАЇНИ ПО ЗАПОРІЗЬКІЙ ОБЛАСТІ», що підтверджується Випискою № 24/1001 із медичної карій стаціонарного хворого від 14.06.2024.

17.06.2024 відповідачка звернулась до Шевченківського районного суду міста Запоріжжя з позовною заявою до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, що підтверджується копією позовної заяви.

Відповідно до Довідки про доходи № 751 військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 10.09.2024 за період з серпня 2023 року до січня 2024 року позивачу було нараховане грошове забезпечення в сумі 812 520 гривень (до видачі 799 732,20 гривні). Нарахована заробітна плата склала 182 520 гривень, додаткова винагорода (ПКМУ № 168) - 630 000 гривень. Грошове забезпечення позивача було виплачене відповідачці на її особисті реквізити.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, за змістом вказаної норми щодо майна, придбаного під час шлюбу, діє презумпція його спільності для подружжя, доки один з них не доведе його придбання за особисті кошти.

Згідно зі статтею 62 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

Законом, який регулює відносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, є Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII).

Відповідно до статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу ЗСУ. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України визначено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у ЗСУ та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII), який установлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинне забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування ЗСУ, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення.

Військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону).

У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.

Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884 (далі - Порядок № 884).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 884 за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

У пункті 4 Порядку № 884 зазначено, що виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

Виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) членам сімей військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах, - до дня їх звільнення включно (пункт 6 Порядку № 884).

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 (далі - Указ № 64/2022), затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (надалі строк дії воєнного стану в Україні продовжено відповідними указами Президента України; воєнний стан в країні триває по теперішній час).

Відповідно до пункту 4 Указу № 64/2022 Кабінет Міністрів України (зобов`язаний) невідкладно, зокрема, забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.

Кабінету Міністрів України (доручено) забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних з оголошенням та проведенням загальної мобілізації (пункт 6 Указу № 64/2022).

На виконання указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 168, якою вирішив питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану, зокрема установив виплату додаткової винагороди для військовослужбовців на період дії воєнного стану.

Пунктом 1-1 Постанови № 168 (у редакції станом на 01 серпня 2023 року) на період воєнного стану встановлені розміри додаткової грошової допомоги в залежності від характеру виконання бойових завдань, військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту (далі - військовослужбовці), у тому числі тим, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

У пункті 1-2 Постанови № 168 зазначено, що відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100 000 гривень до таких наказів включаються особи, зазначені у пунктах 1 та 1-1, у тому числі такі, які захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон) або є заручниками, а також інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні (у разі, коли зазначені події сталися як до введення воєнного стану, так і після його введення).

Таким чином щомісячна додаткова винагорода військовослужбовцям на період воєнного стану має постійний характер на такий період та входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців.

Також відповідно до частини третьої статті 57 СК України додаткова винагорода військовослужбовця не може належати до особистої приватної власності позивача, оскільки вона виплачувалась позивачу не за його особисті заслуги, а за виконання ним бойових завдань.

Суд встановив, що грошове забезпечення (заробітна плата) позивача, у тому числі додаткова винагорода, є спільним майном подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.

При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном.

Зі змісту пунктів 23, 24, 30 постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 65 СК України.

Оскільки грошове забезпечення позивача, отримане відповідачкою, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, воно може бути поділене відповідно до статей 69-71 СК України.

Суд встановив, що з 17.05.2022 до 31.01.2024 позивач перебував у полоні, а з 31.01.2024 до 07.05.2024 та з 28.05.2024 до 14.06.2024 він перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується дослідженими судом письмовими доказами, а також показаннями свідка.

У перерві між стаціонарними лікуваннями з 07.05.2024 до 28.05.2024 позивач перебував вдома, однак відповідачка в цей час перебувала у своєї сестри у Вінницькій області, що підтверджується показаннями свідка. Про вказані обставини у своїх поясненнях зазначив і позивач. При цьому відповідачкою та її представником вказані обставини не спростовані.

Під час стаціонарного лікування відповідачка двічі відвідала позивача у закладах охорони здоров`я.

Позивачем та представником відповідачки визнається, що під час відвідин позивача у закладі охорони здоров`я відповідачка купила йому продукти харчування та одяг. Вказана обставина відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

При цьому обставина купівлі відповідачкою смартфона та ліків позивачу під час його лікування, про що представник відповідачки зазначив у дебатах, не визнається позивачем і не підтверджена стороною відповідачки належними, допустимими та достатніми доказами.

Також позивач та представник відповідачки визнають, що станом на кінець травня 2024 року відповідачка повністю витратила грошове забезпечення позивача.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16-ц (провадження № 61-19420св18).

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що грошове забезпечення позивача, отримане відповідачкою, було використане нею на власний розсуд поза волею позивача і не в інтересах всієї сім`ї, а лише у власних інтересах та інтересах свого сина. Докази зворотного стороною відповідачки не подані.

При цьому суд зауважує, що у позивача був відсутній обов`язок по утримання малолітнього сина відповідачки, який є його пасинком.

Відповідно до частини першої статті 268 СК України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Докази наявності обставин, передбачених частиною першою статті 268 СК України, відповідачкою та її представником не подані.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Враховуючи те, що грошове забезпечення відповідача на час розгляду справи було витрачене відповідачкою, при поділі спільного майна сторін підлягають застосуванню вимоги частини другої статті 364 ЦПК України.

За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову та стягнення з відповідачки на користь позивача грошової компенсації вартості однієї другої частки його грошового забезпечення, яке було спільною сумісною власністю сторін, у сумі 399 866,10 гривень (799 732,20 гривні (виплачене відповідачці грошове забезпечення позивач) : 2).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58), згідно з якою, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи вищевказане та часткове задоволення позову із зазначених судом підстав, суд вважає недоцільним надавати детальну відповідь на інші аргументи сторін.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи часткове задоволення позову, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 3 998,66 гривень (7 101,41 гривня (сплачений позивачем судовий збір) * (399 866,10 гривень (задоволена частина позову) * 100% : 710 141,10 гривня (ціна позову)).

Керуючись статтями 10 - 13, 76 - 81, 89, 141, 259, 263 - 265, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 399 866 (триста дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот шістдесят шість) гривень 10 копійок.

У позові в іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 998 (три тисячі дев`ятсот дев`яносто вісім) гривень 66 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд міста Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Повне рішення складене 10 березня 2025 року.

Реквізити учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ,

відповідачка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: зареєстроване - АДРЕСА_2 , фактичне - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя М.В. Фетісов