Справа № 447/1389/24 Головуючий у 1 інстанції: Друзюк М.М.
Провадження № 22-ц/811/2702/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря:Псярук О.В.

за участю: ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Леоні Ваерінг УА ГмБХ» про поновлення на роботі,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила поновити її на роботі.

В обґрунтування позовних вимог позивачка покликалася на те, що вона працювала в ТОВ «Леоні Ваерінг УА ГмБХ» на посаді складальника деталей та виробів у бригаді, яка виконувала полегшену роботу, оскільки є інвалідом ІІІ групи загального захворювання. Наказом № 237/ав/тр «Про припинення трудового договору» від 16.04.2024 її звільнено за угодою сторін згідно з п.1 ст. 36 КЗпП України. Вказала, що працівниками охорони були складені акти, відповідно до яких у її діях вбачались правопорушення. На підставі таких незаконних актів відносно неї відбувався психологічний тиск керівником відділу МЕБ ОСОБА_4 і працівником охорони, які примусили написали заяву про звільнення за угодою сторін. 15 квітня 2024 року вона написала заяву про відкликання заяви про звільнення, однак її не було погоджено керівництвом. Внаслідок неправомірних дій відповідача та звільнення з роботи їй завдано моральних та душевних страждань, що спричинило наявність тривожного стану. Просить визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення №237/ав/тр від 16.04.2024, поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.04.2024 та стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 22 липня 2024 року у задоволені позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Леоні Ваерінг УА ГмБХ» про поновлення на роботі відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що працівниками охорони були складені акти, відповідно до яких у її діях вбачались правопорушення. На підставі таких незаконних актів відносно неї відбувався психологічний тиск керівником відділу МЕБ ОСОБА_4 і працівником охорони, які примусили написали заяву про звільнення за угодою сторін. 15 квітня 2024 року вона написала заяву про відкликання заяви про звільнення, однак її не було погоджено керівництвом. Вказує на те, що судом не досліджено та не надано правову оцінку, факту звільнення позивача 16.04.2024 в період тимчасової непрацездатності. А саме, ОСОБА_1 перебувала з 16.04.2024 по 24.04.2024 на амбулаторному лікуванні, що стверджується випискою із медичної картки амбулаторного хворого від 16.04.2024. Крім того, суд прийшов до помилкового висновку про те, що «З цим наказом позивач ознайомлена, про що свідчить проставлений підпис», однак це не відповідає дійсності, оскільки з наказом про звільнення її не ознайомлювали під підпис, даний наказ було отримано поштою, оскільки позивач перебувала на лікарняному з 16.04.2024 по 24.04.2024. Особистий підпис було поставлено після отримання трудової книжки 15.05.2024. Судом не надано належну правову оцінку щодо погодження заяви про відкликання. Позивача було звільнено 16.04.2024, а заяву на відкликання позивачем подано 15.04.2024 , таким чином на момент звільнення із займаної посади не мало місце взаємне волевиявлення сторін.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Представником відповідача ОСОБА_3 до суду подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник Войтович О.М., просили рішення суду скасувати, апеляційну скаргу задовольнити, покликаючись на доводи викладені у скарзі.

Представник відповідача Поронюк І.Б. просив рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, покликаючись на доводи викладені у відзиві на скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам повністю відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_1 працювала на посаді складальника деталей та виробів у ТОВ «Леоні Ваерінг УА ГмБХ» на підставі трудового договору від 09.10.2013(а.с.10-11).

Відповідно до заяви від 11.04.2024, ОСОБА_1 просила звільнити її з роботи на підставі ст. 36 КЗпП за згодою сторін з 16.04.2024. Ця заява погоджена директором з управління персоналом , начальником зміни, начальником відділу (а.с. 18).

15.04.2024 ОСОБА_1 відкликала свою заяву про звільнення за згодою сторін від 11.04.2024. Зазначена заява не погоджена представником відповідача, про що свідчить застереження проставлене на ній за підписом ОСОБА_4 (а.с. 17).

Актом № 69 від 10.04.2024, складеним начальником охорони та охоронцями, 23 год 15 хв під час виходу зміни у працівниці ОСОБА_1 виявлено розбіжність по дозволу на ТМЦ для власного користування без повернення. В дозволі було вказано про виніс кульків в кількості 100 шт. По факту ОСОБА_1 намагалась винести 104 кулька з під роз`ємів і два відрізки поліетиленової стрічки приблизно 4х3 приблизно 20 м, які поставила на дно сумки, присипавши їх пакетами. На запитання охорони, намагалась порвати плівку, щоб вона мала вигляд вживаної (а.с.54).

Наказом № 273/ав/тр від 16.04.2024 «Про припинення трудового договору», ОСОБА_1 звільнено з посади складальника деталей та виробів 16.04.2024 за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпК України, з проведенням розрахунку при звільненні. З цим наказом позивач ознайомлена, про що свідчить проставлений підпис.

Довідкою та актом огляду медико-соціальною експертною комісією встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом ІІІ групи безтерміново, висновок про умови та характер праці робота без фізичного навантаження і тривалого стояння (а.с.23).

Згідно з виписками із медичної карти амбулаторного хворого, виданою КНП «Миколаївський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 перебувала на лікуванні з 16.04.2024-24.04.2024 в амбулаторно-поліклінічному закладі (а.с. 15-16).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути в письмовій або в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.

Отже, чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору. Така угода була оформлена між сторонами шляхом подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення 16 квітня 2024 року та згоди відповідача на її звільнення шляхом видачі відповідного наказу.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду трудових спорів" №9 від 06.11.1992 року судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства; установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Згідно з абз. 2 п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 16.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на

невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації.

Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Так, приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.

Встановлено, що заяву ОСОБА_1 про звільнення за згодою сторін було погоджено відповідачем, що свідчить про існування між сторонами домовленості щодо звільнення позивача за згодою сторін 16.04.2024.

Також 15.04.2024 позивачка звернулася до відповідача із заявою про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін без наведення мотивів такого відкликання, проте зазначена заява не була погоджена роботодавцем, що не оспорюється позивачем у справі.

Отже, позивач реалізувала своє волевиявлення на звільнення за згодою сторін, шляхом подання заяви, в якій зазначено дату звільнення, і така заява погоджена відповідачем.

Твердження апелянта, що на неї здійснювався тиск з боку роботодавця не є обґрунтованими та не підтверджені жодними доказами, про що свідчить заява позивачки про звільнення за згодою сторін, яка написана власноручно та відповідала її волі.

Щодо доводів апелянта про те, що вона перебувала на лікарняному з 16.04.2024 по 24.04.2024, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності, (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Встановлено, що позивача звільнено на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, яка не передбачає заборони чи обмеження щодо звільнення працівника за угодою сторін в період його тимчасової непрацездатності.

Ураховуючи вищевикладені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач, видаючи наказ №273/ав/тр від 16.04.2024 про звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі п. 1 ч. 1ст. 36 КЗпП України, не допустив порушення вимог трудового законодавства.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 07.03.2025

Головуючий

Судді