"11" березня 2025 р. Справа № 363/571/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі: головуючої судді Дьоміної О.П., за участі секретаря Ходасевич Д.К., розглянувши заяву представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Соронович А.А. про забезпечення позову у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Крістова Вікторія Вікторівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «ГЛОБАЛ-ФІНАНС», про визнання договорів недійсними та скасування державної реєстрації прав та обтяжень на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вишгородського районного суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Крістова В.В., ТОВ «ГЛОБАЛ-ФІНАНС», про визнання договорів недійсними та скасування державної реєстрації прав та обтяжень на нерухоме майно.

Ухвалою суду від 05.03.2025 року вказана цивільну справу прийнята до розгляду, вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, справа призначена до розгляду у відкритому підготовчому засіданні на 15.04.2025 року.

10.03.2025 року до суду від представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Сороновича А.А. надійшла заява про забезпечення позову, шляхом накладення арешту та заборони державним реєстраторам будь-яких органів (місцевого самоврядування, виконавчих комітетів, місцевих державних адміністрацій, акредитованих підприємств Міністерства юстиції України), а також нотаріусам та особам уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, які мають відповідні повноваження проводити будь-які реєстраційні дії щодо:

- житлового будинку садибного типу з терасою та господарськими будівлями та спорудами (закінчений будівництвом об?єкт, об?єкт житлової нерухомості), який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав: 100, загальною, площею 95,1 кв.м., житловою - 30,3 кв.м., право власності на який зареєстровано за ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 );

- земельної ділянки кадастровий номер :37:051:6021, загальною площею 0,09 га, місце розташування: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав: 218, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 );

- земельної ділянки кадастровий номер :37:051:6020 загальною . площею 0,0932 га, місце розташування: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав: 218, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 );

В обґрунтування заяви зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 15.08.2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Оболонського районного сулу м. Києва від 05.06.2023 року розірвано. За час спільного проживання сторонами було нажито спільне майно, стосовно якого позивачка просить вжити заходи забезпечення позову, зокрема: побудовано житловий будинок та придбано дві земельні ділянки. Після розірвання шлюбу позивачка звернулась до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя та, відповідною ухвалою суду від 25.10.2023 року відкрито провадження у вказаній справі. В подальшому, позивачці стало відомо про самовільне відчуження ОСОБА_2 вищевказаних об`єктів нерухомості, набутих подружжям за спільні кошти під час перебування у шлюбі, шляхом укладення зі своїм батьком договорів дарування. Водночас, позивачці не було відомо про укладення договорів дарування та жодної згоди на це вона не надавала. Крім цього, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна (яке є об`єктом заявленого позову та заяви про забезпечення позову), ОСОБА_3 укладено з ТОВ «Глобал-Фінанс» договір іпотеки за №757 від 30.12.2023 року, де він виступає майновим поручителем, а ТОВ «Глобал-Фінанс» - іпотекодержателем. Згідно з відомостями про основне зобов`язання: строк виконання основного зобов`язання - 12.11.2026; розмір основного зобов`язання 200000000 грн.; правочин в якому встановлено основне зобов`язання договір іпотеки за №757, виданий 30.12.2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим І.А. Більше того, на підставі вказаного договору іпотеки приватним нотаріусом внесено запис про обтяження, а саме про заборону відчуження майна. Окрім цього, 04.03.2025 року представнику позивачки стало відомо, що до Вишгородського районного суду Київської області звернулась ОСОБА_4 з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність іпотекодержателя. Ухвалою суду від 17.02.2025 року вказану позовну заяву залишено без руху, однак такі дії свідчать про вжиття заходів, спрямованих на створення перепон у поділі майна, яке є спільною сумісною власністю та бажання відповідачів зробити його юридично недоступними для поділу. Вказане свідчить про недобросовісність дій з боку відповідачів, спрямованих головним чином на штучне створення перешкод для унеможливлення нею реалізації майнових прав на набуте під час шлюбу майно та подальше виконання рішення суду про його поділ. Такі навмисні дії суперечать принципу добросовісності, що виражається у положеннях ст. 13 ЦК України та порушують права позивачки. З підстав передбачених ст. ст. 149, 150, 153 ЦПК України, на час розгляду справ в суді представник позивача вважає за необхідним вжити заходи забезпечення позову. З огляду на вчинені відповідачами дії, можливість в будь-який момент відчужити майно, яке є насправді спільною сумісною власністю подружжя, є беззаперечним, що у майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалено но користь позивачки. Відтак, вжиття заходів забезпечення позову спрямоване лише на збереження існуючого становища до завершення розгляду справи для забезпечення позивачці в подальшому реального і ефективного виконання судового рішення.

Дослідивши заяву про забезпечення позову, додані до неї матеріали та матеріали позовної заяви, суд приходить до наступного висновку:

Так, відповідно до ч. ч. 1, 6-8 ст. 153 ЦПК України - заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду). Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення.

Згідно ч. 2 ст. 149 ЦПК України - забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України - заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема: обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

За правилами ст. 150 ЦПК України - позов забезпечується: накладенням арешту на майно або грошові кошти, забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, забороною іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання, зупиненням продажу описаного майна, зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку, передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам.

Таким чином, забезпечення позову - це сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо існує ймовірність невиконання судового рішення у майбутньому або виникнення складнощів під час його виконання. Тобто, вжиття заходів забезпечення позову є заходом забезпечення в майбутньому виконання судового рішення.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України за №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» - суд, при розгляді заяви про забезпечення позову, повинен з`ясувати характер спору, що виник між сторонами, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Як вказано у ч. 3 ст. 150 ЦПК України - заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. У свою чергу співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Під час розгляду питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги як права позивача, на захист яких вжито заходів забезпечення позову, так і права інших учасників процесу, права яких можуть бути порушені застосовуваними заходами.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого королівства") положення ст. 1 Першого протоколу містять три окремих правила, які не застосовуються окремо: перше правило проголошує принцип мирного володіння майном, друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у власність правомірним, третє правило визнає за державами контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Також, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання в право власності принципу правомірного та допустимого втручання, слід оцінити, чи є захід законним, чи переслідує втручання суспільний інтерес, чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладання арешту, або майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Верховний Суд звернув увагу, що арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову (Постанова від 19.02.2021 року у справі за №643/12369/19).

Таким чином, як і арешт, так і заборона відчуження майна допускається за умови, що майно належить відповідачу та є необхідність саме у цьому виді забезпечення позову.

У своєму правовому висновку, сформульованому у постанові від 31.01.2019 року у справі за №761/45074/17, Верховний Суд, зазначив, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим необмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін. За таких обставин саме відповідач має доводити недоцільність чи не співмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду 10.01.2024 року за №910/268/23, від 03.03.2023 року за №905/448/22, від 06.10.2022 року у справі за №905/446/22 та від 14.12.2022 року у справі за №922/1369/22.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Отже, при поданні заяви про забезпечення позову не достатньо послатись лише на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи - підтверджені. Не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо заявник не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь- якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-11).

Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

Такі висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року у справі за №753/22860/17 (провадження за №14-88цс20).

Із урахуванням цього, будь-яке можливе забезпечення позову, у випадку найменшої загрози його невиконання, є виправданим, якщо занижує поріг легітимного сподівання особи на захист свого порушеного права, і є законним, необхідним та збалансованим із правами усіх сторін спору.

У відповідності до ст. 13 Конвенції - кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб не відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 року у справі за №754/5683/22 (провадження за №14-28цс23) зазначено, що жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить. Тому Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

При розгляду заяви, судом встановлено, що предметом спору у даній справі є визнання договорів недійсними та скасування державної реєстрації прав та обтяжень на нерухоме майно: житловий будинку садибного типу з терасою та господарськими будівлями та спорудами (закінчений будівництвом об?єкт, об?єкт житлової нерухомості), який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав: 100, загальною, площею 95,1 кв.м., житловою - 30,3 кв.м., право власності на який зареєстровано за ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ); земельну ділянку кадастровий номер :37:051:6021, загальною площею 0,09 га, місце розташування: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав: 218, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ); земельну ділянку кадастровий номер :37:051:6020 загальною . площею 0,0932 га, місце розташування: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав: 218, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Представник позивача зазначає, що вказане майном є спільним майном подружжя, яке без згоди позивачки вже було відчужено одному з відповідачів та відносно нього вже укладено договір іпотеки за №757 від 30.12.2023 року де власник майна виступає майновим поручителем. Більше того, на підставі вказаного договору іпотеки приватним нотаріусом внесено запис про обтяження, а саме про заборону відчуження майна. Вказана інформація підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна.

Також, у своїй заяві представник позивачки вказав, що 04.03.2025 року йому стало відомо, що до Вишгородського районного суду Київської області звернулась ОСОБА_4 з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність іпотекодержателя. Ухвалою суду від 17.02.2025 року вказану позовну заяву залишено без руху, однак такі дії свідчать про вжиття заходів, спрямованих на створення перепон у поділі майна, яке є спільною сумісною власністю та бажання відповідачів зробити його юридично недоступними для поділу.

Як на підставу забезпечення позову, шляхом накладення арешту та заборони відчуження на майно, яке вказано у заяві, заявник посилається на те, що невжиття заходів забезпечення може призвести до неможливості виконання рішення суду у разі ухвалення його на користь позивачки.

Таким чином, враховуючи зміст заяви, а також предмет позову, з яким заявник звернувся за захистом порушених прав, суд дійшов висновку про наявність підстав згідно зі ст. ст. 149-153 ЦПК України для вжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладання арешту та заборони проводити будь-які реєстраційні дії щодо спірного майна.

При цьому, суд зазначає, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Обраний заявником вид забезпечення позову, не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачів, оскільки обмежується лише можливість розпорядитися цим спірним майном. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

При вирішенні питання щодо необхідності застосування зустрічного забезпечення суд зазначає наступне.

Регламентація питання про зустрічне забезпечення позову здійснюється положеннями ст. 154 ЦПК України. Зокрема, вказаною нормою передбачено, що суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову.

З аналізу наведеної норми вбачається, що єдиним критерієм застосування судом зустрічного забезпечення позову є забезпечення можливості відшкодування збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову. При цьому можливість таких збитків має бути ретельно досліджена судом, визначено їх потенційний розмір, оцінено співмірність застосованих заходів забезпечення позову розміру таких можливих збитків та розміру зустрічного забезпечення.

Суд не вбачає підстав для застосування зустрічного забезпечення, оскільки матеріали справи не містять доводів та аргументів, яким чином накладений арешт може завдати збитків відповідачам, а також в чому саме можуть полягати такі збитки. Окрім того, не містять матеріали справи й доказів наявності передбачених ст. 154 ЦПК України випадків обов`язкового застосування зустрічного забезпечення.

Відтак, вказана заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 149-153 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Соронович А.А. про забезпечення позову задовольнити.

Накласти арешт на:

- житловий будинок садибного типу з терасою та господарськими будівлями та спорудами (закінчений будівництвом об?єкт, об?єкт житлової нерухомості), який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав: 100, загальною, площею 95,1 кв.м., житловою - 30,3 кв.м., право власності на який зареєстровано за ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 );

- земельну ділянку кадастровий номер :37:051:6021, загальною площею 0,09 га, місце розташування: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав: 218, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 );

- земельну ділянку кадастровий номер :37:051:6020 загальною . площею 0,0932 га, місце розташування: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав: 218, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 )ю

Заборонити органам, які проводять реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо:

- житлового будинку садибного типу з терасою та господарськими будівлями та спорудами (закінчений будівництвом об?єкт, об?єкт житлової нерухомості), який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав: 100, загальною, площею 95,1 кв.м., житловою - 30,3 кв.м., право власності на який зареєстровано за ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 );

- земельної ділянки кадастровий номер :37:051:6021, загальною площею 0,09 га, місце розташування: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав: 218, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 );

- земельної ділянки кадастровий номер :37:051:6020 загальною . площею 0,0932 га, місце розташування: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав: 218, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивачка: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідачі:

ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 .

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог:

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Крістова Вікторія Вікторівна, адреса: АДРЕСА_4 .

Товариство з обмеженою відповідальністю «ГЛОБАЛ-ФІНАНС», , адреса: 04112, м. Київ, вул. Дорогожицька, 1.

Головуюча суддя О.П. Дьоміна