Провадження № 2/202/1168/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Пеки Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

23 жовтня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку в особі представника, адвоката Кофанова А.В., звернулась до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилаючись на те, що з 01.10.2020 року вона була прийнята на роботу відповідачем, працювала на різних посадах, остання - заступник керуючого магазином філії 1 департаменту роздрібної та продажів, про що наявні записи у її трудовій книжці. 29.12.2023 року вона звільнилася з роботи у відповідача на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін.

Під час її роботи відповідач заробітну плату сплачував їй не у повному обсязі, внаслідок чого у нього виникла заборгованість по ній.

Так, згідно з довідкою відповідача № Z000000110 від 14.02.2024 року, копія якої додається до заяви, за жовтень 2023 року їй була нарахована заробітна плата у розмірі 23582,93 гривні; за листопад 2023 року - 7819 гривень; за грудень 2023 року - 36651,57 гривень. Всього, таким чином, за 3 останні місяці роботи їй була нарахована заробітна плата у розмірі 67423 гривні 50 копійок. Проте фактично вона їй сплачена не була, що підтверджується довідкою від 20.08.2024 року, виданою ДПС у Дніпропетровській області. При її звільненні 29.12.2023 року відповідач цю заборгованість також не виплатив, вона залишається непогашеною до цього часу. Просила стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на свою користь невиплачену суму заробітної плати у розмірі 67 423 грн. 50 коп., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 134 446 грн., а всього 201869 грн. 50 коп.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 жовтня 2024 року, головуючим суддею у розгляду вказаної справи визначено суддю Слюсар Л.П., ухвалою якої від 30 жовтня 2024 року вказану позовну заяву було залишено без руху у зв`язку із наявністю її недоліків та позивачу було надано строк для їх усунення.

07 листопада 2024 року на виконання ухвали судді від 30 жовтня 2024 року представником позивача засобами поштового зв`язку були усунуті недоліки позовної заяви, надано уточнену позовну заяву.

Ухвалою судді від 08 листопада 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

25.11.2024 року, документ сформований в системі «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. В якій вказали, що борг відповідача перед позивачем по заробітній платі, включаючи компенсацію за невикористану відпустку становить 21 111,40 грн., що підтверджується розрахунковими листами. Право на отримання заробітної плати за виконану роботу є основоположними правами працівника, отже в сумі, визначеної розрахунковими листами, стягнення заробітної плати не оскаржується.

Вказали на безпідставність стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку.

Зазначили, що тягар доказування відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Такого висновку дійшов КЦС у складі ВС у постанові від 27 січня 2020 року у справі №682/3060/16-ц, провадження № 61-23170сво18.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц). За положеннями статті 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Вказали, що Товариство знаходиться під дією форс-мажорних обставин звернулося до Київської торгово-промислової палати та отримало Сертифікат №3000-24-0827 від 23.04.2024 року. Разом з тим, просять суд врахувати, що у сертифікаті №3000-24-0827 від 23 квітня 2024 року визначено початок дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) саме з 12 березня 2022 року, тобто, охоплює період дії трудових правовідносин між сторонами, які припинені за згодою сторін. Отже з 12 березня 2022 року виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків, як підприємству в цілому, так і його працівникам, у період існування яких ТОВ «Дієса» об`єктивно, з незалежних від нього причин було позбавлено можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача.

Зазначили, що 01.06.2023 року на загальнодоступному ресурсі для працівників «MyEldoLife», доступ до, якого мають всі працівники ТОВ «Дієса», де розміщуються новини компанії, розміщенні накази, заяви, бланки тощо, було розміщено інформацію наступного змісту: «Шановні колеги! Через військову агресію РФ торговельна мережа «Ельдорадо» (товариства, які діють під цією торговою маркою) отримала значних збитків - було зруйновано основний склад товариства, пограбовано/знищено значну частину магазинів, внаслідок чого товариства знаходяться під дією обставин непереборної сили (форсі-мажорні обставини). У зв`язку з цим повідомляємо працівників, що виплати заробітної плати та усіх інших належних нарахувань при звільненні можуть відбуватися із затримкою. Разом з цим, гарантуємо, що всі належні виплати працівникам будуть обов`язково виплачені. З повагою, Твоє ЕЛЬДОРАДО». Одним з основних засобів комунікації між підприємством і працівниками є електронний ресурс для працівників «MyEldoLife», на якому і було розміщене відповідне повідомлення. Таким чином належним повідомленням через загальнодоступний ресурс для працівників «MyEldoLife» роботодавець повідомив працівників про обставини непереборної сили, що зумовлюють затримку розрахунку, в тому числі, при звільненні.

Вказали, що строк звернення до суду про стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку встановлено 3 місяці, коли позивач дізнався про порушене право (отримав повідомлення про нараховані суми, а саме розрахунковий лист). Натомість позивач зловживаючи правом на судовий захист по стягненню середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку звернулася більше ніж через 3 місяців, а отже за таких обставин дана позовна вимога в цій частині стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку не підлягає розгляду у зв`язку із пропуском строку звернення до суду. Позивач не звертався до суду з клопотанням про поновлення строків звернення до суду по стягненню середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку, та звернули увагу, що ТОВ «Дієса» категорично заперечує щодо поновлення цього строку. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач був ознайомлений з розміром нарахованої заробітної плати по кожному виду виплат шляхом надання їй розрахункового листа, про що позивач поставив власноруч свій підпис в наказі про звільнення, де підтвердив, що про належні виплати він ознайомлений. З позовною заявою позивач звернувся з пропуском 3 місячного строку звернення із позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку. Таким чином несвоєчасне звернення із позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку з пропущенням процесуального строку є самостійною підставою для відмови у позові в цій частині.

11.12.2024 року від представника відповідача, документ сформований в системі «Електронний суд», надійшли додаткові пояснення по справі. Вказав, щодо отримання сертифікату, який отриманий вже після повідомлення про настання обставин непереборної сили. Верховний Суд у постанові від 31.08.2022 у справі №910/15264/21, звернув увагу на те, що потрібно розрізняти вчасне повідомлення сторони про виникнення форсмажорних обставин (яке сторона має зробити у передбачений договором строк) від звернення до ТПП за отриманням сертифікату, яке є можливим лише після порушення виконання зобов`язання. Через це сертифікат ТПП може бути отриманий значно пізніше за дату, коли сторона з`ясувала неможливість виконання договору через вплив форс-мажорних обставин. Отже отримання сертифікату вже після настання обставин непереборної сили не є належним доказом того, що обставини непереборної сили до отримання сертифікату не існували. Зазначив, що відповідно до сертифікату №3000-24-0827 від 23 квітня 2024 року визначено початок дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) саме з 12 березня 2022 року, сплати підтримання соціальних гарантій перед працівниками під час воєнного стану, в тому числі по виплаті заробітної плати до червня 2023 року, забезпечивши працівникам найкращі умови, а саме дистанційну роботу працівникам, ввів простій, оплачуючи працівникам 2/3 окладу.

Щодо стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку зазначив, що враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто, свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Вказав, що Товариство знаходиться під дією форс-мажорних обставин звернулося до Київської торгово-промислової палати та отримало Сертифікат №3000-24-0827 від 23.04.2024 року. Таким чином в матеріалах справи наявний належний та допустимий документ, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань це Сертифікат №3000-24-0827 від 23.04.2024 року. Саме 12 березня 2022 року виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків, як підприємству в цілому, так і його працівникам, у період існування яких ТОВ «Дієса» об`єктивно, з незалежних від нього причин було позбавлено можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача. Просили суд в задоволені позову в частині стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку відмовити.

08.12.2024 року від позивача, в особі представника, адвоката Кофанова А.В., документ сформований в системі «Електронний суд», надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог. Просили суд стягнути з відповідача на користь позивача невиплачену суму заробітної плати у розмірі 21111 грн. 40 коп. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період часу з 30.12.2023 року по 30.06.2024 року в розмірі 103248 грн. 60 коп., а всього 124360 грн., а також судові витрати понесені позивачем.

Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явився. Відповідно до заяви, документ сформований в системі «Електронний суд» 29.01.2025 року, представник позивача просив суд розглядати справу без їх участі та задовольнити позовні вимоги з наведених в позові підстав.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином через підсистему «Електронний суд». Скористались правом та надали відзив та пояснення на позовну заяву.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що, ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем ТОВ «Дієса» у період з 01.10.2020 по 29.12.2023, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с.7).

Відповідно до наказу №0/28/2/005 від 28.12.2023 року ОСОБА_1 29.12.2023 року звільнена з займаної посади заступника керуючого магазином департаменту роздрібної торгівлі та продажів, за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП (а.с.7 зв.).

Згідно з довідкою № Z від 14.02.2024 ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за період з 01.07.2023 по 29.12.2023 у загальному розмірі 123837,60 грн., а саме: липень 2023 року 15780,09 грн. (сума до виплати після утримання податків і зборів 12702,97 грн.); серпень 2023 року 15861,00 грн. (сума до виплати після утримання податків і зборів 12768,10 грн.); вересень 2023 року 24773,01 грн. (сума до виплати після утримання податків і зборів 19942,27 грн.); жовтень 2023 року 23582,93 грн. (сума до виплати після утримання податків і зборів 18984,26 грн.); листопад 2023 року 7189,00 грн. (сума до виплати після утримання податків і зборів 5787,14 грн.); грудень 2023 року 36651,57 грн. (сума до виплати після утримання податків і зборів 29504,52 грн. (а.с.8).

Відповідно до розрахункового листа за квітень 2024 року борг за підприємством по заробітні платі ОСОБА_1 становить 21111 грн.40 коп. (а.с.46).

Як стверджує позивач у позовній заяві про зменшення розміру позовних вимог та не заперечує відповідач у відзиві на позов роботодавцем ТОВ «Дієса» позивачу не виплачена заробітна плата у розмірі 21111 грн. 40 коп., що, окрім дослідженої судом довідки підтверджується наданими відповідачем розрахунковими листами за вказаний період.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» та ч. 1 ст. 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 21, 22 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Частиною 3 статті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Аналогічне положення закріплено в ч. 5 ст. 97 КЗпП України.

Згідно з частиною першою ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначеній статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Таким чином, враховуючи наведене, суд доходить висновку, що позов ОСОБА_1 до ТОВ «Дієса» у частині вимог про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, включаючи компенсацію за дні невикористаної відпустки, у загальному розмірі 21 111,40 грн. підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Як встановлено судом, повний розрахунок по заробітній платі відповідачем з позивачем при звільненні не проведено.

Відповідальність за порушення вимог статей 116-117 КЗпП України у виді стягнення середнього заробітку за час затримки виплат, настає за наявності вини підприємства.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

04 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами другою та третьою статті 1 Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43,44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до частини 2, 3 статті 10 Закону № 2136-ІХ роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати; роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили; звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Аналіз наведеної спеціальної норми права дозволяє суду дійти висновку про те, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Таким чином, існування обставини воєнного стану, фактів окупації та ведення бойових дій, а можливо також і знищення майна підприємства чи існування інших обставин, в тому числі існування дебіторської заборгованості, не спростовують факту існування заборгованості по заробітній платі і не звільняють від обов`язку виплати заробітної плати.

Проте, роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці та за несвоєчасне проведення розрахунку.

У постанові Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 359/4305/20 зазначено, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні». Разом з цим обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Порядок, підстави та строк видачі Сертифікатів про настання форс-мажорних обставин встановлений Регламентом засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженим рішенням Президії ТПП України від 18.12.2014 № 44(5).

Відповідно до п. 6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, податковим та/чи іншим зобов`язанням, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Загальновідомою обставиною і такою, що не підлягає доказуванню, є введення в Україні з 24.02.2022 воєнного стану у зв`язку із збройною агресію РФ проти України, який діє на даний час.

Відповідно до наданого представником відповідача сертифіката № 3000-24-0827 від 23.04.2024 Київська торгово-промислова палата засвідчила Товариству з обмеженою відповідальністю «Дієса» форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) - збройна агресія РФ проти України, що стало підставою введення воєнного стану в Україні, відсутність доступу та/або знищення активів (основних засобів та товарів) через тимчасову окупацію та активні бойові дії на території України, що призвело до неможливості відновлення господарської діяльності підприємства у повному обсязі: повне знищення активів підприємства (основних засобів та товарів) за адресою: вул.Гоголівська, будинок 1-А, с. Квітневе, Броварський район, Київська область, де знаходився основний товарний склад внаслідок пожежі через потрапляння бойових снарядів в покрівлю складу (обстріл); щодо обов`язку (зобов`язання) Товариства, а саме: вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у термін з 12.03.2022, за ст. 94 та 115-117 КЗпП, ст. 1 та 24 Закону України «Про оплату праці», з урахуванням ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» перед Центральним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків та Центральним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці, які унеможливили його виконання в зазначений термін (а.с. 47-50).

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Таким чином, суд вважає, що унеможливлення виконання ТОВ «Дієса» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором.

У трудових правовідносинах, які виникли між сторонами, виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин, був позбавлений можливості виконати свої зобов`язання, передбачені умовами трудового договору, обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі, щодо позивача.

Так, у сертифікаті № 3000-24-0827 від 23 квітня 2024 року визначено початок дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з 12 березня 2022 року, тобто, охоплює період дії трудових правовідносин, які виникли між сторонами та які припинені за згодою сторін лише 29.12.2023.

Суд вважає, що представником відповідача доведено існування у трудових правовідносинах, які виникли між сторонами справи, із 12 березня 2022 року існували обставин непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких ТОВ «Дієса» об`єктивно, з незалежних від нього причин було позбавлено можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами трудового договору, укладеного з ОСОБА_1 .

У період, за який позивач просить стягнути середній заробіток (з 30 грудня 2023 року по 30 червня 2024 року) порушення зобов`язання щодо розрахунку при звільненні сталося внаслідок ведення бойових дій та дії обставин непереборної сили, що на підставі частини 3 статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є підставою для звільнення роботодавця від відповідальності за цим зобов`язанням.

Отже, позов в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягає.

Суд зазначає, що, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати, визначає суму без утримання податків й інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого на підставі закону виступає роботодавець, тому суд, задовольняючи вимоги про стягнення зазначених сум на користь ОСОБА_1 , визначає такі суми без утримання податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 7 жовтня 2020 року по справі № 523/14396/19.

Відповідно до ст.141 ЦПК України у зв`язку із звільненням позивача від сплати судового збору, суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 76-82, 141, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 45, ) про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 45, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 21111 (Двадцять одна тисяча сто одинадцять) гривень 40 коп. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 45, ) в дохід держави судовий збір в сумі 1211,20 гривень.

Рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 11.03.2025 року

Суддя Л.П. Слюсар