УХВАЛА

10 березня 2025 року

м. Київ

справа № 359/9372/22

провадження № 61-7744св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,

Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року у складі колегії суддів Мостової Г. І., Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_3 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - начальник ІНФОРМАЦІЯ_1, в якому просила:

- поновити їй строк звернення до суду;

- визнати незаконним та скасувати наказ ІНФОРМАЦІЯ_4

від 04 березня 2022 року № 16 про її звільнення;

- поновити її на посаді адміністратора групи зв`язку ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 04 березня 2022 року

до дня ухвалення рішення суду з розрахунку середньоденного заробітку 450,32 грн.

Бориспільський міськрайонний суд Київської області рішенням від 06 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 залишив без задоволення.

Київський апеляційний суд постановою від 21 лютого 2024 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 вересня

2023 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2024 року, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила:

змінити постанову суду апеляційної інстанції;

у мотивувальній частині постанови Київського апеляційного суду

від 21 лютого 2024 року зазначити, що ОСОБА_1 з поважних причин пропустила строк звернення до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом про визнання наказу про звільнення незаконними та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу;

наявні підстави для поновлення вказаного строку, скасування рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 вересня

2024 року повністю та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги про визнання наказу про звільнення незаконними та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, слід задовольнити в повному обсязі;

у резолютивній частині постанови Київського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року зазначити:

рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області

від 06 вересня 2024 року скасувати повністю;

ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю;

визнати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 04 березня 2022 року № 16 про звільнення ОСОБА_1 з посади адміністратора групи зв`язку ІНФОРМАЦІЯ_1 за пунктом 4 статті 40 КЗпП України незаконним;

поновити ОСОБА_2 на посаді адміністратора групи зв`язку ІНФОРМАЦІЯ_1 з 04 березня 2022 року;

стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 04 березня 2022 року до дня винесення судового рішення.

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявниця вказує

пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд ухвалою від 23 серпня 2024 року відкрив касаційне провадження у справі № 359/9372/22 та витребував її матеріали з Бориспільського міськрайонного суду Київської області.

Підставою відкриття касаційного провадження, з урахуванням уточненої касаційної скарги та необґрунтуванням пункту 3 частини другої

статті 389 ЦПК України зазначено пункт 1 частини другої

статті 389 ЦПК України.

У вересні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відзивів на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходило.

Вивчивши матеріали справи та додані до них матеріали, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Бориспільський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 24 січня 2023 року справу № 359/9372/22 призначив до розгляду в порядку загального позовного провадження.

З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами

статей 274, 389 та 394 ЦПК України суд вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду.

Конституційний Суд України Рішенням від 22 листопада 2023 року

№ 10-р(II)/2023 визнав таким, що відповідає Конституції України

(є конституційним) пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом спору у цій справі є вимоги немайнового характеру про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та вимоги майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З огляду на зміст позовної заяви, ОСОБА_1 просила суд, зокрема стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 04 березня 2022 року до дня ухвалення рішення суду з розрахунку середньоденного заробітку 450,32 грн.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається:у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; у позовах про строкові платежі і видачі - сукупністю всіх платежів або видач, але не більше ніж за три роки.

Дослідивши матеріали справи, зміст позовної заяви, з метою перевірки підстав для застосування пункту 2 часини третьої статті 389 ЦПК України, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до розрахунку норми тривалості робочого часу для п`ятиденного робочого тижня (40 год / тиждень) та кількості робочих днів за період, який зазначила ОСОБА_1 у позовній заяві для стягнення платежів

(з урахуванням розрахованого нею середньоденного заробітку у розмірі 450,32 грн) слід дійти висновку, що ціна позову майнового характеру у справі № 359/9372/22 станом на 01 січня 2024 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028 грн х 250 = 757 000 грн).

Що стосується вимог немайнового характеру, як то скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, то справа в цій частині є незначної складності, що узгоджується з вимогами пункту 2 частини шостої

статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії»,

заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Верховний Суд, враховуючи засади змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, дослідив та взяв до уваги: предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ щодо цієї категорії.

Тому ця справа щодо вимог як майнового, так і немайнового характеру не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої

статті 19 ЦПК України.

Разом з тим заявлені позивачкою позовні вимоги немайнового характеру, враховуючи спірні правовідносини, обставини справи та застосовані норми права, на складність справи не впливають.

Водночас касаційна скарга ОСОБА_1 та додані до неї матеріали

не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у цій справі підлягає касаційному оскарженню.

Крім того, у касаційній скарзі заявниця не посилається на підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судового рішення, що оскаржується, та Верховний Суд таких підстав не встановив.

Верховний Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Відтак, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (рішення у справі «Пелевін проти України», заява № 24402/02,

від 20 травня 2010 року).

Отже, зазначена справа не підлягає касаційному оскарженню, оскільки заявниця подала касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17 (провадження № 14-53цс19) сформулювала правову позицію, згідно з якою, якщо касаційна скарга прийнята до провадження суду касаційної інстанції помилково, тому у зв`язку з цим касаційне провадження у справі належить закрити.

Наведена правова позиція підлягає застосуванню судом до процесуальних правовідносин, що виникли під час розгляду цієї касаційної скарги.

Схожі висновки викладені в ухвалах Верховного Суду від 24 січня 2025 року

у справі № 171/668/23 (провадження № 61-14387св24) та від 18 лютого

2025 року у справі № 759/23588/23 (провадження № 61-16158св24).

З огляду на викладене, з метою забезпечення єдності та стабільності судової практики, забезпечення передбачуваності застосування правових норм, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року у справі № 359/9372/22, оскільки вона подана на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню відповідно до вимог статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 19, 260, 389 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 21 лютого

2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета

спору, - начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 , про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк