"11" березня 2025 р.
Справа №138/1983/24
Провадження по справі №2/150/18/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючої: судді Цимбалюк Л.П.,

при секретарі Савковій С.А.,

з участю учасників цивільного процесу:

представника позивача адвоката Ях`єва Алі Шакіровича (дистанційно за допомогою власних технічних засобів)

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференцзв`язку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Ях`яєв Алі Шакірович до ОСОБА_1 про звільнення від обов`язку утримання матері,-

ВСТАНОВИВ:

До Чернівецького районного суду Вінницької області звернувся ОСОБА_2 через свого представника адвоката Ях`єва Алі Шакіровича з позовом до ОСОБА_1 про звільнення від обов`язку утримання матері, вказуючи на те, що відповідач ОСОБА_1 , знаючи про батьківські обов`язки по вихованню своєї дитини, свідомо ухилялася від їх виконання, а після досягнення ОСОБА_2 шістнадцятирічного віку взагалі не піклувалася про фізичний і духовний розвиток свого сина, його навчання, підготовки до самостійного життя, зокрема: не забезпечувала необхідного харчування, медичного огляду, лікування, що негативно впливало на його фізичний розвиток, не спілкувалася із ОСОБА_2 в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не надавала сину доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяла засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляла інтерес до його внутрішнього світу, не створювала умов для отримання ним освіти, а після вступу позивача до вищого навчального закладу повністю самоусунулася від виконання батьківських обов`язків. Після закінчення загальноосвітнього навчального закладу позивач проживав окремо від відповідача, не отримував при цьому жодної допомоги від відповідача.

Представник позивача адвокат Ях`єв Алі Шакірович, який діє на підставі договору про надання правової допомоги, виданої 12.06.2024, в судовому засіданні вимоги довірителя ОСОБА_2 підтримує та просить їх задоволити. Зауважив, що при вирішення питання про звільнення від обов`язку утримання матері не потрібні жодні докази, в тому числі немає потреби в допиті свідків, оскільки, відповідачем в повному обсязі визщнаються позовні вимоги.

Відповідачем ОСОБА_1 в судовому засіданні визнаються позовні вимоги та не заперечує проти їх задоволення. Пояснила, що протягом одного року її син ОСОБА_2 проживав разом із нею по місцю її реєстрації в АДРЕСА_1 . За час спільного проживання ОСОБА_2 давав їй кошти на ліки, продукти харчування, матеріально підтримував. Зазначила, що перебувала на стаціонарному лікуванні з діагнозом інфаркт, її лікування при цьому оплачувалось сином ОСОБА_1 .

З`ясувавши позицію сторін, дослідивши та оцінивши в сукупності матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За вимогами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 являється рідним сином відповідача ОСОБА_1 , що стверджується копією свідоцтва про народження № НОМЕР_1 , виданим 22.03.1990, в якому матір`ю позивача значиться ОСОБА_1 (а.с. 12).

В позовній заяві зазначається про те, що факти стосовно ухилення ОСОБА_1 від обов`язку утримання матері ОСОБА_1 може підтвердити його рідний брат ОСОБА_3 , пояснення якого в якості свідка будуть надані суду після відкриття провадження у справі. Однак, з часу відкриття провадження по справі (тобто, з 15.08.2024) позивачем (його представником) не заявлялось клопотання про виклик до суду для допиту в якості свідка рідного брата позивача ОСОБА_3 . Окрім того, представником позивача адвокатом Ях`євим А.Ш. в судовому засіданні наголошено про відсутність потреби в допиті свідків, оскільки, при вирішенні питання про звільнення від обов`язку утримання матері не потрібні жодні докази.

З такого роду твердженнями представника позивача суд категорично не погоджується, оскільки, вони є його особистими переконаннями, що не відповідають вимогам чинного законодавства при вирішенні питання про звільнення від обов`язку утримання матері.

Так, згідно зі ст.51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до статті 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги, крім випадку, якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені.

Відповідно до ст.202 Сімейного кодексу підставою виникнення аліментного зобов`язання між повнолітніми дітьми і їхніми батьками щодо утримання останніх є склад юридичних фактів: а) походження дітей (родинний зв`язок батьків і дітей); б) непрацездатність батьків; в) потреба батьків у матеріальній допомозі.

Отже, обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі сукупності вище наведених юридичних фактів. За відсутності хоча б однієї із вказаних вище умов, зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає.

Походження позивача (родинний зв`язок із ОСОБА_1 ) підтверджено копією свідоцтва про народження ОСОБА_2 № НОМЕР_1 , виданим 22.03.1990, в якому матір`ю позивача значиться ОСОБА_1 (а.с. 12).

ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія паспорта серії НОМЕР_2 , виданого 06.04.1998 Чернівецьким РВ УМВС України у Вінницькій області (а.с. 12). Із вище наведеного слідує, що відповідач досяг пенсійного віку.

В матеріалах справи міститься копія тимчасової довідки №249 (замість пенсійного посвідчення) від 17.06.2024, з якої вбачається, що ОСОБА_1 є пенсіонером. Вище зазначена довідка дійсна до 17.08.2024 (а.с. 14). По закінченню терміну дійсності вказаної довідки позивачем (його представником) не заявлялось клопотання про витребування будь яких інших доказів, що б свідчили про непрацездатність ОСОБА_1 .

Непрацездатними, відповідно до норм чинного законодавства, є особи, які досягли віку, встановленого Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі, на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Тому непрацездатність особи не пов`язана з фактичною неспроможністю здійснювати будь-яку роботу та отримувати за неї оплату.

При цьому, важливим фактором для забезпечення права на отримання аліментів є наявність потреби в матеріальній допомозі. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. Для встановлення факту потреби у матеріальній підтримці судами враховуються будь-які обставини, які свідчать про необхідність такої допомоги. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо.

Окрім надання утримання, повнолітні діти також зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних їх тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

Вважається, що повнолітні діти виконують свої обов`язки щодо утримання непрацездатних батьків добровільно. У більшості випадків це відповідає реальному стану речей. У цьому зв`язку виникає питання про договірне регулювання аліментних відносин батьків і дітей. СК прямо не передбачає можливості укладення договорів повнолітніми дітьми між собою з приводу надання утримання батькам, а також договорів між повнолітніми дітьми і батьками про надання утримання останнім. Разом із тим, ч.1 ст.9 СК України містить положення, відповідно до якого батьки і діти можуть врегулювати свої відносини за домовленістю чи договором, якщо це не суперечить вимогам законодавства і моральним засадам суспільства. Аналіз зазначеної норми приводить до висновку про те, що СК допускає можливість укладення між батьками і їх повнолітніми дітьми договорів про сплату аліментів.

Повнолітні дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та від обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько: ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, або не сплачували аліменти на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, і така заборгованість є непогашеною на момент прийняття судом рішення про визначення розміру аліментів на батьків.

У виняткових випадках, навіть за наявності підстав для звільнення особи від обов`язку утримувати батьків, суд може присудити з дочки, сина аліменти на строк не більше трьох років. До виняткових випадків можна віднести відсутність у батьків будь-яких коштів для існування, тяжку хворобу тощо.

Звільнити повнолітню дитину від обов`язку утримувати своїх непрацездатних матір, батька може виключно суд. Тому, при поданні такої вимоги до суду, необхідно враховувати, що таке звільнення можливе тільки у разі, якщо у такої повнолітньої дитини вже виник обов`язок по утриманню.

У пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них.

Так, частина перша статті 204 СК України визначає, що дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків.

Верховний Суд при розгляді справ про стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків зазначав, що тлумачення статті 204 СК України свідчить, що вона може застосовуватися, якщо встановлено у сукупності такі обставини: (а) непрацездатність матері, батька; (б) потребу матері, батька в матеріальній допомозі; (в) ухилення матері, батька від виконання батьківських обов`язків. Тобто, звільнення від обов`язку утримувати матір, батька може мати місце лише у випадку, якщо такий обов`язок у дочки, сина виник.

Суд акцентує увагу на тому, що позивачем ОСОБА_2 не доведено факт ухилення ОСОБА_1 від своїх батьківських обов`язків по відношенню до нього, як сина.

Окрім того, відповідачем ОСОБА_2 не надано доказів про стягнення з нього аліментів для утримання своєї матері ОСОБА_1 .

З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність складу юридичних фактів, які б у розумінні положень статті 202 СК України слугували підставою виникнення аліментного зобов`язання між повнолітнім ОСОБА_2 та його матір`ю щодо її утримання.

Так, у справі № 400/1621/16-ц Касаційний цивільний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні як первісного позову про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька, так і зустрічного позову про звільнення від обов`язку утримувати батька. Суд звернув увагу, що позивач за первісним позовом не довів факт потреби матеріальної допомоги, що виключає можливість застосування частини першої статті 202 СК України та обов`язок відповідача утримувати свого непрацездатного батька. КЦС визнав помилковими висновки судів про задоволення зустрічного позову, оскільки суди не врахували, що у відповідача (за первісним позовом) не виник обов`язок утримувати батька (постанова від 07.11.2018).

У справі № 676/5118/16-ц суд визнав належними доказами ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків після припинення спільного проживання із матір`ю особи: довідку загальноосвітньої школи, довідку навчально-виховного комплексу та показання свідків (постанова КЦС від 28.11.2018).

Що стосується факту необхідності матеріальної допомоги Верховний Суд зазначав, що необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги (постанова КЦС від 14.11.2018 у справі № 175/1508/16-ц).

Слід також звернути увагу, що відповідно до частини першої статті 204 СК України дочка, син звільняються судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько не сплачували аліменти на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, і така заборгованість є непогашеною на момент прийняття судом рішення про визначення розміру аліментів на батьків.

Така несплата підтверджується довідкою органу ДВС або приватного виконавця.

Встановлені ст.204 та ч.2 ст.202 СК України санкції за невиконання батьками своїх обов`язків стосовно дітей указують на взаємний характер аліментних правовідносин між батьками та дітьми.

Позивачем у позовній заяві зазначається, що суд зобов`язаний перевірити доводи про ухилення матері від виконання своїх обов`язків щодо нього, тобто, судом повинні бути встановлені в сукупності такі обставини як: непрацездатність матері; потребу матері в матеріальній допомозі; ухилення матері від виконання батьківських обов`язків.

Суд констатує недоведеність позивачем (його представником) належними, достатніми та допустимими доказами факту ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків відносно позивача, або несплати ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, і така заборгованість є непогашеною на момент прийняття судом рішення про визначення розміру аліментів на батьків, відсутні докази ухилення ОСОБА_1 від виконання своїх батьківських обов`язків після припинення спільного проживання позивача із матір`ю, зокрема, не надано довідки загальноосвітньої школи, де навчався ОСОБА_2 тощо, відсутні показання свідків, як того вимагає постанова КЦС від 14.11.2018 у справі № 175/1508/16-ц.

Сам по собі факт непрацездатності ОСОБА_1 не зумовлює виникнення у її сина ОСОБА_2 обов`язку надання утримання та не свідчить про наявність потреби його матері ОСОБА_1 в отриманні матеріальної допомоги.

Позивач може виконувати свої обов`язки щодо утримання непрацездатної матері ОСОБА_1 добровільно, що і відповідатиме реальному стану речей.

Окрім того, в матеріалах справи відсутні будь які докази, які б свідчили про те, що у ОСОБА_2 , як повнолітнього сина, виник обов`язок по утриманню матері, позивачем не доведено взаємний характер аліментних правовідносин між ним та матір`ю. Представник позивача адвокат Ях`єв А.Ш. вважає при цьому, що звільнення від обов`язку утримання матері є його абсолютним правом, тому вирішення даного питання взагалі не потребує надання будь яких доказів.

Крім того, представник позивача адвокат Ях`єв А.Ш. в судовому засіданні підтвердив відсутність будь якого рішення про встановлення опіки над ОСОБА_1 та призначення її опікуном ОСОБА_2 , стягнення аліментів із позивача для утримання матері ОСОБА_1 .

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 6 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.

Суд при цьому зауважує, що не може обґрунтовувати судове рішення лише припущеннями.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували доводи позивача, що викладені ним у позовній заяві, щодо утримання матері ОСОБА_1 суду не надано.

Суд не бере до уваги твердження відповідача про те, що її син ОСОБА_2 протягом одного року проживав разом із нею, надавав їй матеріальну допомогу, давав кошти на ліки та продукти харчування, оплачував її лікування за час її перебування в лікарні з діагнозом інфаркт, оскільки, вони не підтверджені жодним належним, достатнім та допустимим доказом.

З огляду на вище наведені обставини, суд не вбачає підстав для звільнення ОСОБА_2 від обов`язку утримання матері ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України).

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Водночас, доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Позивачем відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України належним чином не доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог щодо звільнення від обов`язку утримання матері, не надано безспірних доказів, які б підтверджували його обґрунтування.

На підставі вище наведеного, з огляду на відсутність належних, достатніх та допустимих доказів позовних вимог ОСОБА_2 , суд приходить до висновку про відмову в їх задоволенні.

При винесенні рішення, суд керується статтею 13 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати (п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог.

Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову у позові, судові витрати, понесені позивачем на оплату судового збору, компенсації не підлягають.

На підставі наведеного, керуючись статтями 2, 3, 19, 23, 76-89, 141, 258-268, 274-279 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Ях`яєв Алі Шакірович до ОСОБА_1 про звільнення від обов`язку утримання матері, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Згідно вимог ст.265 ч.5 п.4 ЦПК України реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований в АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 13.03.1998 Залізничним РУ ГУ МВС України в м. Києві, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації - АДРЕСА_3 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 06.04.1998 Чернівецьким РВ УМВС Україхни у вінницькій області, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб НОМЕР_5 .

СУДДЯ: Л.П. ЦИМБАЛЮК