Справа № 463/7287/23 Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я.
Провадження № 22-ц/811/3267/24 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

секретар судового засідання Матяш С. І.,

з участю прокурора Кульчицького Є. Г., представника відповідача ЛМР Бірюкової І. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2024 року (повний текст рішення складено 23 вересня 2024 року) у справі за позовом виконувача обов`язків керівника Галицької окружної прокуратури міста Львова в інтересах держави до Львівської міської ради, ОСОБА_1 , третя особа: об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Яблуня» про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору оренди землі та скасування державної реєстрації з одночасним припиненням права оренди,

ВСТАНОВИВ:

в серпні 2023 року виконувач обов`язків керівника Галицької окружної прокуратури міста Львова в інтересах держави звернувся в суд з позовом до Львівської міської ради (далі ЛМР), ОСОБА_1 , третя особа: об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Яблуня» (далі ОСББ «Яблуня»), в якому просив:

- визнати недійсним та скасувати ухвалу Львівської міської ради 7-го скликання 19-тої сесії № 5225 від 20 червня 2019 року «Про затвердження гр. ОСОБА_1 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на АДРЕСА_1 », якою надано земельну ділянку площею 0, 0130 га на АДРЕСА_1 (кадастровий номер :06:002:0062) в оренду терміном на 10 років для обслуговування житлового будинку (код КВЦПЗ 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд) за рахунок земель житлової та громадської забудови, перевівши їх із земель, що не надані у власність або користування;

- визнати недійсним укладений між Львівською міською радою та ОСОБА_1 договір оренди земельної ділянки від 20 вересня 2019 року № Л-2325 з кадастровим номером :06:002:0062, площею 0, 0130 га, для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію за № 33463590 від 25.09.2019 права оренди земельної ділянки, площею 0, 0130 га, з кадастровим номером :06:002:0062 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), з одночасним припиненням права оренди цієї земельної ділянки за ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову зазначав, що ухвалою ЛМР від 29 червня 2017 року № 2246 ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0130 га на АДРЕСА_1 в оренду для обслуговування житлового будинку. У подальшому оскаржуваною ухвалою Львівської міської ради 7-го скликання 19-тої сесії № 5225 від 20 червня 2019 року ОСОБА_1 надано земельну ділянку площею 0, 0130 га на АДРЕСА_1 (кадастровий номер :06:002:0062) в оренду терміном на 10 років для обслуговування житлового будинку (код КВЦПЗ 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд) за рахунок земель житлової та громадської забудови, перевівши їх із земель, що не наданні у власність або користування. На підставі вказаного рішення між ЛМР та ОСОБА_1 20 вересня 2019 року укладено договір оренди № Л-2325 земельної ділянки :06:002:0062, площею 0, 0130 га для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 10 років, до 20 червня 2029 року (далі договір оренди). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 336946503 від 26 червня 2023 року вищевказаний договір оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.09.2019, номер запису про інше речове право: 33463590. Згідно з пунктом 3-4 договору оренди на орендованій земельній ділянці відсутні об`єкти нерухомого майна та інші об`єкти інфраструктури. Як на підставу прийняття рішення про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0, 0130 га в оренду без проведення земельних торгів ЛМР у своїй пояснювальній записці до проекту рішення посилалася на те, що житловий будинок АДРЕСА_1 знятий з балансу міської ради відповідно до наказу «Про зняття з балансу міської ради житлових будинків, в яких приватизовано житло» від 20 травня 2009 року № 202 та перебуває у спільній сумісній власності гр. ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Відповідач ОСОБА_1 на час передачі спірної земельної ділянки володів на підставі приватної власності житловим будинком в розмірі 11/20 відповідно до витягу про Державну реєстрацію прав від 16 жовтня 2012 року та земельною ділянкою площею 0, 0536 га відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав від 10 лютого 2016 року, яка є суміжною із земельною ділянкою, запропонованою до відведення. Земельна ділянка площею 0,0234 га, на якій розташований житловий будинок на АДРЕСА_1 , перебувала у спільній сумісній власності громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Як зазначено у пояснювальній записці до ухвали, відповідно до договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 12 жовтня 1998 року, укладеного між ЛМР та громадянами ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , запропонована до відведення земельна ділянка перебувала в оренді зазначених громадян терміном на 5 років для городництва. Нотаріально посвідченою заявою на вилучення з користування земельної ділянки від 14 серпня 1998 року гр. ОСОБА_3 (власник квартири АДРЕСА_2 ) не заперечувала проти оформлення зазначеної земельної ділянки за гр. ОСОБА_6 (правонаступником якої є ОСОБА_1 ). Доступ до запропонованої до відведення земельної ділянки можливий лише тільки через земельну ділянку площею 0, 0536 га, яка є у власності заявника. Проведеною перевіркою прокуратури встановлено, що вказана ухвала ЛМР про передачу в оренду земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0, 0130 га з кадастровим номером :06:002:0062 була прийнята всупереч процедурі визначеній у статті 134 Земельного кодексу України (далі ЗК України), а саме без проведення земельних торгів, що є порушенням вимог земельного законодавства. Як вбачається з інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірна земельна ділянка з кадастровим номером :06:002:0062 перебуває у комунальній власності територіальної громади ЛМР, запис про речове право: 33463533 від 25.09.2019. Конкурентний спосіб передачі земельних ділянок є ефективним інститутом державного регулювання земельних відносин та застосовується з метою отримання максимально вигідного для територіальної громади та держави результату і залучення додаткових коштів до бюджету. Однак, прокуратурою встановлено, що земельні торги на право оренди вільної від забудови ділянки не проводилися, та земельна ділянка з кадастровим номером :06:002:0062 була передана в оренду всупереч вищевказаним законодавчим вимогам. Крім того, вивченням відкритої інформації з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомостями з державного земельного кадастру за посиланням https://kadastr.live/ встановлено, що об`єкт нерухомого майна: житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 0, 0234 га з кадастровим номером :06:002:0049. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав 1/3 частина вказаної земельної ділянки для обслуговування житлового будинку належить ОСОБА_1 , запис про речове право: 13330709 від 10.02.2016. Крім того, у власності ОСОБА_1 перебуває ще одна земельна ділянка для обслуговування цього ж житлового будинку на АДРЕСА_1 площею 0, 0141 га з кадастровим номером :06:002:0056, запис про речове право: 19043097 від 11.02.2017. Згідно технічного паспорту на житловий будинок на АДРЕСА_1 та інформації про об`єкт нерухомого майна з реєстру прав власності на нерухоме майно (до 2013 року), в технічному описі майна вказано, що до переобладнання житловий будинок складався з семи житлових кімнат житловою площею 153, 5 кв. м. та двох кухонь. На час проведення технічної інвентаризації (24.10.2012) житловий будинок складався з десяти житлових кімнат житловою площею 239, 3 кв. м. та двох кухонь, загальною площею 547, 9 кв. м. Самовільно побудовані: мансарда (2-13/26, 8 кв. м. - житлова; 2-14/17, 1 кв. м. - санвузол; 2-15/43,0 кв. м. - бібліотека; 2-16/16, 0 кв. м. - житлова); тереса літ. «б». Тобто, на момент передачі спірної земельної ділянки в оренду, ОСОБА_1 вже мав у приватній власності земельні ділянки площею 0, 0234 га з кадастровим номером :06:002:0049 та площею 0, 0141 га з кадастровим номером :06:002:0056 для обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1 , при площі житлового будинку та прибудов 366, 7 кв. м., а єдиною підставою надання земельної ділянки в оренду у позаконкурентний спосіб, площею 0, 0130 га, з кадастровим номером :06:002:0062 є те, що вона межує з земельними ділянками, які перебуваються у власності останнього. За інформацією Управління державного контролю за використанням та охороною земель Департаменту містобудування Львівської міської ради на запит окружної прокуратури встановлено, що управлінням 27 квітня 2023 року проведено обстеження спірної земельної ділянки, за результатом якого складено акт від 27 квітня 2023 року № 165. За результатом обстеження встановлено, що на час прийняття ухвали ЛМР від 20 червня 2019 року № 5225 та на час проведення обстеження, на земельній ділянці з кадастровим номером :06:002:0062 об`єкти нерухомого майна були відсутні. Крім того, під час обстеження встановлено, що доступ до оспорюваної земельної ділянки обмежений шляхом встановлення огорожі, що в свою чергу обмежує доступ до входу/виходу до захисної споруди цивільного захисту, яка знаходиться по АДРЕСА_3 . Вказана вище обставина підтверджує надання земельної ділянки в оренду для обслуговування об`єктів нерухомості за відсутності останніх. Відповідно до проекту землеустрою, картографічних матеріалів, а також відповідно до пункту 3-4 договору оренди, на орендованій земельній ділянці відсутні будь-які об`єкти нерухомого майна та інші об`єкти інфраструктури. Згідно норм ДБН для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1, 0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. Таким чином, чинним земельним законодавством передбачений порядок відчуження прав на земельні ділянки комунальної власності виключно на конкурентних засадах, за виключенням випадків щодо земельних ділянок, на яких розташоване належне особі на праві приватної власності нерухоме майно. Проте, у цьому випадку за приписами частини другої статті 134 ЗК України власник нерухомості має право на отримання на позаконкурентних засадах тільки земельної ділянки, на якій безпосередньо розташоване таке майно (будівля, споруда). При цьому площа такої земельної ділянки повинна відповідати площі, яку безпосередньо займають відповідні об`єкти нерухомого майна. А також може бути дещо більше такої площі, у разі необхідності обслуговування цих об`єктів, однак така площа повинна бути обґрунтованою у відповідній технічній документації із землеустрою з урахуванням вимог чинного законодавства, зокрема, Державних будівельних норм та Державних санітарних норм і правил. Відсутність документів або аналітичних матеріалів, з яких вбачається, яка саме площа необхідна для обслуговування вказаних будівель, свідчить про те, що міська рада не могла з наданих матеріалів встановити, яка саме площа потрібна для обслуговування житлового будинку, у тому числі з урахуванням вимог чинного законодавства, а факт відсутності будівель на вказаній земельній ділянці тільки підтверджує незаконність передачі земельної ділянки в оренду відповідно до частини другої статті 134 Земельного кодексу України. Наміри ЛМР та ОСОБА_1 були спрямовані саме на отримання останнім земельної ділянки для будівництва, а відсутність на ній об`єктів нерухомості тільки підтверджує вказане. Наявність договору на право тимчасового користування землею терміном на 5 років, для городництва (в тому числі на умовах оренди) від 12 жовтня 1998 року, укладеного між ЛМР та громадянами ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , і та обставина, що доступ до спірної земельної ділянки можливий лише тільки через земельну ділянку площею 0, 0536 га (в подальшому поділена на земельні ділянки з кадастровими номерами :06:002:0059, :06:002:0058, :06:002:0056), яка є у власності заявника, використані лише як формальний привід для уникнення процедури земельних торгів. При цьому, якщо би право оренди на земельну надавалося за результатами земельних торгів, то до міського бюджету було би забезпечено надходження більшого обсягу грошових коштів, адже ціна за якою відповідні фізичні та юридичні особи отримують права на земельні ділянки була би тільки початковою на відповідних торгах та могла би суттєво збільшитись. Таким чином, територіальній громаді міста Львова наноситься матеріальна шкода (збитки) у вигляді упущеної вигоди. Крім того, внаслідок передачі земельної ділянки у позаконкурсний спосіб ЛМР втратила право законного очікування отримати найбільш економічно вигідну пропозицію. Можливість отримання земельної ділянки у оренду без проведення земельних торгів передбачена з метою розміщення та обслуговування об`єктів нерухомого майна, які вже перебувають у власності особи, яка звертається до органу місцевого самоврядування з проханням надати їй земельну ділянку. Таким чином, оскаржуване рішення прийнято з порушенням вимог статей 124, 134, 135 ЗК України. Враховуючи викладене, ЛМР не мала законних підстав для надання оспорюваної земельної ділянки в оренду, в даному випадку інакше як за результатами проведених земельних торгів. Окружній прокуратурі стало відомо про наявність порушених прав держави з листа Львівської міської ради від 06 липня 2023 року, відповідно до якого міська рада надала до окружної прокуратури оскаржуване рішення. Отже, позов окружної прокурори подається в межах строку позовної давності.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним укладений між Львівською міською радою та ОСОБА_1 договір оренди земельної ділянки від 20 вересня 2019 року № Л-2325 з кадастровим номером :06:002:0062, площею 0, 0130 га для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В решті вимог позову відмовлено.

Стягнуто з Львівської міської ради, ОСОБА_1 з кожного на користь Львівської обласної прокуратури по 1 342 грн 00 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши у листопаді 2024 року апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , в якій просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2024 року в частині задоволених позовних вимог та в цій частині постановити нове рішення, яким в задоволенні цих вимог відмовити повністю. В решті рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спірною земельною ділянкою ОСОБА_1 користується із 1989 року, а в подальшому на підставі договору про право тимчасового користування землею (у тому числі на умовах оренди), укладеного 12 жовтня 1998 року між ЛМР та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , здійснює її утримання, догляд, використовує останню згідно її цільового призначення (городництва, садівництва) та мети. Щодо доступу до запасного виходу сховища, яке знаходиться на орендованій земельній ділянці, такий розблокований та знаходиться в задовільному стані. Входи (виходи) відкриті (без навісних замків), не захаращені, з вільним доступом.

Звертає увагу на те, що прокурором пропущено строк позовної давності, а про наслідки його пропуску зроблено відповідну заяву ОСОБА_1 в суді першої інстанції. Так, ЛМР як органу уповноваженому здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах стало відомо про дані обставини щонайменшу із 2017 року, а саме з дати прийняття ухвали № 2246 від 29 червня 2017 року «Про надання гр. ОСОБА_1 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 ». Прокурор про наявність оспорюваної ухвали міг дізнатися з дати її прийняття (20 червня 2019 року), адже така є загальнодоступною та перебуває у відкритому доступі на сайті ЛМР. Проте з вказаним позовом прокурор звернувся лише в серпні 2023 року. Пропуск строку позовної давності є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Зазначає також про те, що прокурором обрано неправильний спосіб захисту, що також є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у справі.

В грудні 2024 року через систему «Електроннйи суд» надійшов поданий ЛМР відзив на апеляційну скаргу, в якому міститься прохання відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, такий мотивований законністю та обґрунтованістю оскаржуваного рішення.

Відзив на апеляційну скаргу містить клопотання про поновлення строку для його подання, яке мотивоване тим, що ухвалу про відкриття апеляційного провадження, якою визначено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом десяти днів з її отримання, отримано ЛМР в електронний кабінет 25 грудня 2024 року, відтак, останнім днем його подання є 05 грудня 2024 року.

Вирішуючи дане клопотання, колегія суддів вважає, що в його задоволенні слід відмовити, виходячи з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя статті 13, частина четверта статті 12 ЦПК України).

Статтею 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За змістом частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Про відкриття апеляційного провадження у справі суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу (частина перша статті 359 ЦПК України).

Згідно і частиною третьою цієї статті Кодексу, в ухвалі про відкриття апеляційного провадження зазначається строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу та вирішується питання про витребування матеріалів справи. Якщо разом з апеляційною скаргою подано заяви чи клопотання, суд в ухвалі про відкриття апеляційного провадження встановлює строк, протягом якого учасники справи мають подати свої заперечення щодо поданих заяв чи клопотань, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Як зазначено в статті 361 ЦПК України разом з ухвалою про відкриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції надсилає копії апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів учасникам справи, крім випадків, якщо скаргу подано в електронній формі через електронний кабінет.

Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 272 ЦПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно зі частиною шостою цієї статті Кодексу, днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 18 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, визначено строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу тривалістю 10 днів з дня вручення цієї ухвали.

Ухвала про відкриття апеляційного провадження направлена ЛМР до її електронного кабінету 25 листопада 2024 року та доставлена цього ж дня о 18 год 25 хв 59 сек, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа.

Враховуючи положення частини шостої статті 272 ЦПК України, з огляду на час доставки ухвали про відкриття апеляційного провадження до електронного кабінету ЛМР строк на подання ним відзиву на апеляційну скаргу закінчився 05 грудня 2024 року.

Відзив на апеляційну скаргу подано ЛМР через систему «Електронний суд» 05 грудня 2024 року, тобто без пропуску строку, визначеного судом для вчинення цієї процесуальної дії.

Враховуючи викладене, відсутні підстави для задоволенні клопотання про поновлення цього строку, а також для продовження цього строку, зокрема з власної ініціативи суду.

Відзив на апеляційну скаргу від прокурора не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення прокурора та представника ЛМР, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ухвалою ЛМР від 29 червня 2017 року № 2246 ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0, 0130 га на АДРЕСА_1 в оренду для обслуговування житлового будинку.

Ухвалою ЛМР 7-го скликання 19-тої сесії № 5225 від 20 червня 2019 року надано земельну ділянку площею 0, 0130 га на АДРЕСА_1 (кадастровий номер :06:002:0062) в оренду терміном на 10 років для обслуговування житлового будинку (код КВЦПЗ 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд) за рахунок земель житлової та громадської забудови, перевівши їх із земель, що не наданні у власність або користування.

На підставі вказаного рішення між ЛМР та ОСОБА_1 20 вересня 2019 року укладено договір оренди № Л-2325 земельної ділянки :06:002:0062, площею 0, 0130 га для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 10 років, до 20 червня 2029 року.

Згідно пункту 1 договору оренди ЛМР надала гр. ОСОБА_1 в строкове платне користування земельну ділянку для обслуговування житлового будинку (код КВЦПЗ 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером :06:002:0062, яка розташована у АДРЕСА_1 . Згідно пункту 3 договору оренди землі на земельній ділянці відсутні об`єкти нерухомого майна, а також відсутні інші об`єкти інфраструктури. Пунктом 15 договору оренди землі визначено, що земельна ділянка передається в оренду для обслуговування житлового будинку. Відповідно до умов договору в оренду надано земельну ділянку загальною площею 0, 0130 га, кадастровий номер :06:002:0062, на АДРЕСА_1 , терміном на 10 (десять) років до 20 червня 2029 року.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 336946503 від 26 червня 2023 року вищевказаний договір оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.09.2019, номер запису про інше речове право: 33463590.

Судом також встановлено, що при прийнятті оспорюваного рішення як на підставу його прийняття в частині передачі ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0, 0130 га в оренду без проведення земельних торгів ЛМР у своїй пояснювальній записці до проекту рішення вказувала на те, що житловий будинок АДРЕСА_1 знятий з балансу міської ради відповідно до наказу «Про зняття з балансу міської ради житлових будинків, в яких приватизовано житло» від 20 травня 2009 року № 202 та перебуває у спільній сумісній власності гр. ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Зазначається, що ОСОБА_1 на час передачі спірної земельної ділянки володів на підставі приватної власності житловим будинком в розмірі 11/20 частки відповідно до витягу про Державну реєстрацію прав від 16 жовтня 2012 року та земельною ділянкою площею 0,0536 га відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав від 10 лютого 2016 року, яка є суміжною із земельною ділянкою запропонованою до відведення. Земельна ділянка площею 0, 0234 га, на якій розташований житловий будинок на АДРЕСА_1 , перебувала у спільній сумісній власності громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Також, як зазначено у пояснювальній записці до ухвали, що відповідно до договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 12 жовтня 1998 року, укладеного між ЛМР та громадянами ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , запропонована до відведення земельна ділянка перебувала в оренді зазначених громадян терміном на 5 років для городництва. Нотаріально посвідченою заявою на вилучення з користування земельної ділянки від 14 серпня 1998 року гр. ОСОБА_3 (власник квартири АДРЕСА_2 ) не заперечувала проти оформлення зазначеної земельної ділянки за гр. ОСОБА_6 (правонаступником якої є ОСОБА_1 ). Доступ до запропонованої до відведення земельної ділянки можливий лише тільки через земельну ділянку площею 0, 0536 га, яка є у власності заявника.

Згідно інформації з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомостей з державного земельного кадастру об`єкт нерухомого майна - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 0,0234 га з кадастровим номером :06:002:0049.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав 1/3 частина вказаної земельної ділянки для обслуговування житлового будинку належить ОСОБА_1 , запис про речове право: 13330709 від 10.02.2016.

Крім того, у власності ОСОБА_1 перебуває також ще одна земельна ділянка для обслуговування цього ж житлового будинку на АДРЕСА_1 площею 0, 0141 га з кадастровим номером :06:002:0056, запис про речове право:19043097 від 11.02.2017.

Згідно технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1 та інформації про об`єкт нерухомого майна з реєстру прав власності на нерухоме майно (до 2013 року), в технічному описі майна вказано, що до переобладнання житловий будинок складався з семи житлових кімнат житловою площею 153, 5 кв. м. та двох кухонь. На час проведення технічної інвентаризації (24.10.2012) житловий будинок складався з десяти житлових кімнат житловою площею 239, 3 кв. м. та двох кухонь, загальною площею 547, 9 кв. м. Самовільно побудовані: мансарда (2-13/26,8 кв. м. - житлова; 2-14/17,1 кв. м. - санвузол; 2-15/43,0 кв. м. - бібліотека; 2-16/16,0 кв. м. - житлова); тераса літ. «б».

Також встановлено та підтверджується технічною документацією долученою до матеріалів справи, що до земельної ділянки площею 0, 0130 гa, кадастровий номер :06:002:0062, на АДРЕСА_1 , ще є наявний прохід через земельну ділянку, яка знаходиться у приватній власності ОСББ «Яблуня» на АДРЕСА_4 та через землі міста Львова.

За інформацією Управління державного контролю за використанням та охороною земель Департаменту містобудування Львівської міської ради на запит окружної прокуратури встановлено, що управлінням 27 квітня 2023 року проведено обстеження спірної земельної ділянки, за результатом якого складено акт від 27 квітня 2023 року № 165. За результатом обстеження встановлено, що як на час прийняття ухвали ЛМР від 20 червня 2019 року №5225, такі і на час проведення обстеження, на земельній ділянці з кадастровим номером :06:002:0062 об`єкти нерухомого майна були відсутні. Крім того, під час обстеження встановлено, що доступ до оспорюваної земельної ділянки обмежений шляхом встановлення огорожі, що, в свою чергу, обмежує доступ до входу/виходу до захисної споруди цивільного захисту, яка знаходиться по АДРЕСА_4 (обліковий номер № 48944). Вказана вище обставина підтверджує надання земельної ділянки в оренду для обслуговування об`єктів нерухомості за відсутності останніх.

Предметом апеляційного перегляду є рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору оренди землі, укладеного 20 вересня 2019 року.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю (частина перша статті 83 ЗК України тут і далі у редакції, чинній, на момент виникнення спірних правовідносин).

У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності (пункт «а» частини другої статті 83 ЗК України).

Відповідно до пунктів «а», «в» частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин належить розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Частина друга цієї статті передбачає, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно із статтею 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом (частина дев`ята статті 93 ЗК України)

Аналогічні положення щодо права оренди землі містяться в статті 1 Закону України «Про оренду землі», який є спеціальним.

Частинами першою третьою статті 124 ЗК України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 134 ЗК України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб (абзаци перший, другий частини другої статті 134 ЗК України).

Частиною першою статті 135 ЗК України передбачено, що земельні торги проводяться у формі аукціону, за результатами проведення якого укладається договір купівлі-продажу, оренди, суперфіцію, емфітевзису земельної ділянки з учасником (переможцем) земельних торгів, який запропонував найвищу ціну за земельну ділянку, що продається, або найвищу плату за користування нею, зафіксовану в ході проведення земельних торгів.

Продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) здійснюється виключно на земельних торгах, крім випадків, встановлених частинами другою і третьою статті 134 цього Кодексу (абзац перший частини другої статті 135 ЗК України).

Виходячи із системного аналізу положень частини другої статті 124 і абзацу 2 частини другої статті 134 ЗК України, незастосування конкурентної процедури у виді земельних торгів допускається виключно у випадку, коли земельна ділянка державної чи комунальної власності надається фізичним або юридичним особам у користування з метою обслуговування та експлуатації виключно існуючих об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), розташованих на такій земельній ділянці та належних на праві власності зазначеним особам для їх подальшого використання відповідно до того цільового та функціонального призначення, яке існувало на момент їх придбання.

Такий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 23 жовтня 2024 року у справі № 922/5064/23 та в постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 922/443/20.

Таке правове регулювання з боку законодавця є виправданим і логічним та створює передумови одночасно як для усунення випадків покладення на власників таких об`єктів надмірного тягаря, пов`язаного з необхідністю оформлення права землекористування, так і для недопущення ухилення учасників земельних правовідносин від дотримання положень законодавства щодо отримання земельних ділянок на конкурентних засадах та/або їх отримання з метою використання, що відрізняється від цільового використання об`єктів нерухомості, та/або у розмірі, який необґрунтовано значно перевищує площу таких об`єктів. (див. постанови Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі № 922/1323/20 та від 01 квітня 2021 року у справі №910/10500/19).

У постанові від 01 липня 2020 року у справі № 910/9028/19 (на яку міститься посилання в рішення суду першої інстанції) Верховний Суд зазначив, що приписи частини другої статті 134 ЗК України у відповідній редакції передбачали, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, проте, не передбачали такого виключення для земельних ділянок під звичайне будівництво житлових будинків.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 09 лютого 2018 року у справі № 910/4528/15-г та від 30 листопада 2021 року у справі № 922/938/21.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до пунктів «б», «ґ» статті 5 ЗК України земельне законодавство базується на принципах, зокрема, забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; забезпечення гарантій прав на землю.

Земля є унікальним обмеженим природним ресурсом. Земля є базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства.

Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

На будь-якому етапі надання земельної ділянки у власність чи користування сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною (пункт «в» частини третьої статті 152 ЗК України).

Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що на земельній ділянці, яка передана в оренду за оспорюваним договором відсутнє будь-яке нерухоме майно (будівлі, споруди), яке належить відповідачу ОСОБА_1 .

Доводів на спростування цих мотивів апеляційна скарга не містить, таких не здобуто і під час апеляційного розгляду.

Як встановлено місцевим судом, єдиною підставою для передачі земельної ділянки в оренду відповідачу ОСОБА_1 є те, що він є землекористувачем суміжної земельної ділянки, і спірна ділянка передавалась для обслуговування будинку, розташованого не на спірній, а на суміжній земельній ділянці.

За умови встановлення таких обставин, колегія суддів вважає нерелевантними застосування судом у справі, що переглядається висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 14 березня 2019 року у справі № 915/182/17 та від 05 вересня 2018 року у справі № 910/1356/13, які сформульовані у справах, за обставинами яких в оренду передавалась земельна ділянка, на якій розміщений об`єкт нерухомого майна належний орендарю, проте її розмір був значний більший ніж необхідно для обслуговування цього об`єкту.

Невірне застосування згаданих висновків щодо застосування норм права не призвело до невірного вирішення цих позовних вимог.

Місцевий суд дійшов правильного висновку, що фактичне тимчасове користування спадкодавцями відповідача ОСОБА_1 , а також іншими співвласниками будинку, який знаходиться на суміжній зі спірною земельній ділянці, починаючи з 1989 року, а в подальшому на підставі договору про тимчасове користування землею на 5 років для городництва (в тому числі на умовах оренди), укладеному 12 жовтня 1998 року (тобто термін дії якого давно закінчився та не поновлювався), не є підставою виникнення у відповідача ОСОБА_1 права користування цією земельною ділянкою, в тому числі, на оренду земельної ділянки, без проведення земельних торгів.

Відповідні доводи апеляційної скарги у цій частині не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Також суд першої інстанції вірно встановив, що відповідачу ОСОБА_1 належить речове право на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку на іншу, відмінну від спірної земельну ділянку, яка є виділена в натурі та має інший кадастровий номер.

Дані обставини відповідачем ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду не спростовані.

З урахуванням наведеного висновок суду щодо недійсності оскаржуваного договору є обґрунтованим.

Щодо аргументів скарги про те, що відповідачем ОСОБА_1 забезпечено вільний доступ до запасного виходу сховища, який знаходиться на спірній земельній ділянці, такі не входять до предмету доказування у справі про визнання правочину недійсним, відтак колегія суддів їх не аналізує.

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Дійсно, двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути залишена поза увагою сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (аналогічний висновок викладено в пунктах 64 і 65 постановах Верховного Суду від 23 вересня 2021 року у справі № 904/1907/15, від 20 липня 2022 року у справі №923/196/20).

Якщо у позові не заявлено вимоги про застосування двосторонньої реституції, суд має розглянути питання щодо ефективності способу захисту в цілому.

Частиною третьою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

Отже рішення суду про задоволення позову в цій справі про визнання недійсним договору оренди землі може бути виконано шляхом його пред`явлення до державного реєстратора та призведе до ефективного захисту прав територіальної громади (див. постанову Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 588/125/23 (провадження № 61-14887св24).

З огляду на наведене, колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги щодо обрання прокурором неефективного способу захист порушених прав.

У цьому ж зв`язку, колегія суддів не погоджується з аргументами особи, яка подала апеляційну скаргу, про те, що в даному випадку ефективним способом захисту має бути не визнання договору оренди недійсним, а витребування спірної земельної ділянки, адже віндикаційна вимога застосовується у ситуації, коли майно вибуло від власника, та є зареєстрованим за відповідачем («книжне володіння»), а не коли останній має титульне володіння на підставі договору оренди, який визнається судом недійсним.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про оренду землі» у разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається.

У цьому зв`язку, з огляду на висновок суду щодо визнання недійсним договору оренди землі, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу орендаря (відповідача ОСОБА_1 ), що частиною другою статті 216 ЦПК України передбачено право сторони договору на відшкодування збитків та моральної шкоди у випадку їх завдання у зв`язку із вчиненням недійсного правочину.

Також не може бути залишене поза увагою під час вирішення даного спору питання правомірності втручання у права ОСОБА_1 , за встановлених обставин набуття ним права оренди.

У пункті 9.56 постанови від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (провадження № 14-206цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що:

«Звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки в оренду зумовлене інтересом особи в отриманні цієї земельної ділянки, за відсутності для цього визначених законом перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 42)). Наявність таких перешкод унеможливлює реалізацію відповідного інтересу. Пропозиція нерозумних умов договору, тобто таких, які завідомо є неприйнятними через існування законодавчих заборон і обмежень, а також прийняття іншою стороною таких умов може підтверджувати недобросовісність поведінки обох сторін договору.

Спірна земельна ділянка підлягала передачі в оренду з дотриманням процедури земельних торгів, про яку сторони оспорюваного договору знали чи повинні були знати. Отже поведінка обох його сторін не може вважатися добросовісною. Враховуючи це, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для визнання недійсним оспорюваного договору оренди та вважає необґрунтованим доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що він нібито набув право оренди земельної ділянки через помилки органу місцевого самоврядування, з огляду на які його неможливо позбавити права оренди.

Втручання держави у майнове право повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у майнове право, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно.

Водночас, будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, пункт 100)».

В контексті обставин справи, що переглядається, дотримання приписів земельного законодавства при укладенні договору оренди землі, що перебуває у комунальній власності, відповідає легітимній меті та встановленим правилам у Законі України «Про оренду землі» та ЗК України, що покликані забезпечувати раціональне використання та охорону земель, забезпечення гарантій прав на землю, зробити прозорі умови для передачі земельних ділянок в орендне користування. Порушення порядку проведення земельних торгів може призводити до обмеження громадян та юридичних осіб у набутті прав на земельні ділянки, призводити до недоотримання власником належних доходів з орендної плати.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що втручання у права ОСОБА_1 , за встановлених обставин набуття права оренди поза передбаченою законом процедурою, є виправданим, оскільки воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо відсутності підстав звернення прокурора до суду в інтересах держави з даним позовом.

При цьому, колегія суддів погоджується з тим, що можливість такого звернення підтверджується судовою практикою (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (провадження № 14-206цс21)), яка врахована судом першої інстанції, що убачається з мотивувальної частини оскарженого рішення.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

І в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Позов у цій справі прокурор подав до суду 25 серпня 2023 року, оспорюючи у ньому, зокрема, договір оренди землі, укладений між відповідачами 20 вересня 2019 року.

Відповідач ОСОБА_1 заяви про сплив позовної давності до всіх заявлених позовних вимог.

Місцевий суд визнав відсутність підстав для застосування позовної давності, оскільки про наявність порушень вимог земельного законодавства прокурор дізнався у серпні 2023 року з листа Львівської міської ради від 23 серпня 2023 року № Л-2325.

Суд оцінив наявні у справі докази та встановив, що у матеріалах справи відсутні докази того, що прокуратура довідались або могла довідатись про порушення вимог земельного законодавства раніше.

При цьому, колегія суддів враховує, що у даній справі прокурор звернувся не в інтересах сторони оспорюваного договору, яка має у справі процесуальний статус відповідача, а в інтересах держави, тобто сам виступив позивачем у справі, тобто фактичним позивачем є сама держава.

Так у пункті 7.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (провадження № 14-206цс21)) вказано про те, що у позовній заяві прокурор вказав, що інтереси держави порушено внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування, наділеним повноваженнями щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, незаконного рішення. Прокурор вказав, що оскільки саме Покровська сільська рада допустила порушення інтересів у спірних правовідносинах, то ця рада не є органом, який може здійснювати захист інтересів держави у тих самих відносинах, тобто звернутися до суду з відповідним позовом, а саме з вимогами: про визнання незаконним і скасування тих пунктів рішення сільської ради, які передбачали включення спірної земельної ділянки до переліку тих, право оренди яких виставляється на торги для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та про затвердження відповідного проекту землеустрою; про визнання недійсним протоколу проведення земельних торгів з продажу права оренди земельної ділянки, на підставі якого переможцем визначено відповідачку; про визнання недійсним відповідного договору оренди землі та зобов`язання відповідачки повернути спірну земельну ділянку територіальній громаді. Тому Велика Палата Верховного Суду з огляду на її попередню практику, сформовану до моменту звернення до суду прокурора, не погоджується з доводами касаційної скарги про те, що він не підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі.

Вказаний висновок підтримано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18.

Тому невірними є аргументи скарги про те, що відповідному органу, а саме ЛМР про допущені порушення вимог земельного законодавства було відомо щонайменше з 2017 року, а достеменно відомо з моменту прийняття оскаржуваної ухвали та укладення оспорюваного договору (2019 рік), адже як зазначено вище, прокурор в даній справі звернуся з позовом не в інтересах уповноваженого у спірних відносинах органу, а в інтересах держави, набувши статусу позивачу у справі. Відтак, невірним є обрахування початку строку позовної давності, коли на думку заявника, ЛМР стало відомо про допущені порушення та про особу, яка їх допустила.

Також безпідставними є аргументи скарги щодо обізнаності прокурора про допущені порушення з моменту оприлюднення для загального доступу оскарженої ухвали про передачу в оренду спірної земельної ділянки ОСОБА_1 , адже із тексту самої ухвали неможливо встановити її протиправність.

З урахуванням викладеного, відповідний довід апеляційної скарги є необґрунтованим, а висновки судів про відсутність пропуску позовної давності - правильними.

У цьому зв`язку, колегія суддів вважає за доцільне звернути увагу особи, яка подала апеляційну скаргу на приписи пунктів 12 та 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, згідно яких позовна давність спочатку була продовжена на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а потім, у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні була зупинена. Наведені положення ЦК України підтверджують обґрунтовані висновки суду першої інстанції про те, що позов подано в межах строків позовної давності.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення - без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням висновку щодо результатів розгляду апеляційної скарги, підстави для розподілу (зміни розподілу) судових витрат, які пов`язані з розглядом справи в судах двох інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 07 березня 2025 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич