Справа № 199/49/25
(2/199/19/25)
Рішення

Іменем України

07 березня 2025 року м. Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська, в складі:

головуючого судді - Кошлі А.О.,

за участі:

секретаря судового засідання Кахикало А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м.Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Карамян Едуард Фрунзикович, до Добропільської міської ради Покровського району Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач) звернулася до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська з позовною заявою до Добропільської міської ради Покровського району Донецької області (відповідач), в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначено, що у січні 2001 року вона разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2 за 200 доларів США купили у ОСОБА_3 її житловий будинок та стали там проживати. На момент придбання будинку у ОСОБА_3 не було технічного паспорта на цей будинок, тому відразу не оформили договір купівлі-продажу у нотаріуса. За спільною домовленістю із ОСОБА_3 вона подала до БТІ документи на оформлення технічного паспорта і після виготовлення технічного паспорта мали оформити договір купівлі-продажу. Однак ОСОБА_4 не встигла отримати технічний паспорт у БТІ так як ІНФОРМАЦІЯ_1 вона померла. У вказаному будинку проживає з січня 2001 року, хоча прописана за іншою адресою, сплачує комунальні платежі, робить ремонт, зазначає, що відкрито і безперервно володіє нерухомим майном більше 10 років, тому з посиланням на ст. 344 ЦК України, за набувальною давністю просить визнати за нею право власності на вищевказаний будинок.

Позивач та її представник в судове засідання не прибули, надано заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином.

Дослідивши матеріали справи, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання з АДРЕСА_2 . Перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 .

Згідно технічного паспорта на житловий будинок АДРЕСА_3 , виготовлений станом на 09.04.2002 року власником частки вказана ОСОБА_3 . Надано генплан ділянки ОСОБА_3 в АДРЕСА_4 . Згідно домової книги за адресою АДРЕСА_5 з 17.02.1971 р. прописна була ОСОБА_3 .

До справи позивачем долучено звіт про незалежну оцінку майна, а саме: квартира АДРЕСА_6 , складений станом на 05.12.2024 року. Водночас в позовних вимога позивач просить визнати право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Тоді як згідно наданих документів вони стосуються кв. АДРЕСА_7 , в технічному паспорті вказано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року, який діє з 01 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Як вказує позивач купівля житлового будинку мала місце в січні 2001 року, тобто відносини виникли до 1 січня 2004 року, тому до цієї частини періоду підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу УРСР 1963р. (надалі за текстом ЦК УРСР).

Згідно ст. 4 ЦК УРСР у цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч.1 ст. 45, ч. 1 ст.47 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Загальними положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Згідно ст. 44 ЦК УРСР у письмовій формі повинні укладатися угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців та інші угоди, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнанні такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди (ст. 153, 154 ЦК УРСР).

Коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми.

Положення статті 227ЦК УРСР передбачали, що договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально засвідчений та зареєстрований у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Доказів на підтвердження факту укладення договору купівлі житлового будинку, за чинними на момент укладання такого договору нормами ЦК УРСР суду не надано.

Щодо застосування положень ст. 344 ЦК України суд виходить з такого.

Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У пунктах 9, 10 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: ? володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; ? володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні;

? володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України).

Згідно усталеної судової практики задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 вересня 2016 року (№ рішення в ЄДРСР 61689460) суд касаційної інстанції, відмовляючи у відкритті касаційного провадження, зазначив, що суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні позову, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання права власності за позивачем на спірне майно за набувальною давністю, оскільки позивач не є особою, в розумінні ст. 344 ЦК України, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ним - під час користування частинами будинку позивачу було достовірно відомо про те, що зазначена частка будинку належить іншій особі на праві власності.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 червня 2016 року (№ рішення в ЄДРСР 58248059) суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій правильно встановили відсутність у діях позивача ознак добросовісності володіння, оскільки квартира належить іншій особі на праві власності, про що позивачу відомо.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 квітня 2016 року (№ рішення в ЄДРСР 58045308) суд касаційної інстанції посилався на те, що суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні позову про визнання права власності за набувальною давністю, дійшли до обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність, тому позивач не є добросовісним володільцем будівлі, так як вона завжди знала, що вказана спірна будівля належить іншій особі .

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня 2016 року (№ рішення в ЄДРСР 57067518) суд касаційної інстанції виходив з того, що суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні позову, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав визнання права власності за позивачем на спірне майно за набувальною давністю, оскільки останній не є добросовісним набувачем в розумінні ст. 344 ЦК України, крім того під час користування частиною будинку позивачу було достовірно відомо про те, що зазначена частка будинку належить іншій особі на праві власності.

У постанові від 14 травня 2019 року по справі № 910/17274/17 Верховний суд дійшов наступного висновку:

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме:

- наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт;

- законність об`єкта володіння;

- добросовісність заволодіння чужим майном;

- відкритість володіння;

- безперервність володіння;

- сплив установлених строків володіння;

- відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність.

Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Таким чином, Велика Палата ВС дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Як встановлено в судовому засіданні у даній справі, позивач знала, що житловий будинок належить ОСОБА_3 , вселилась у зазначене житлове приміщення, в тому числі за згоди останньої так як вказує при придбання будинку за 200 доларів США, а тому відсутні правові підстави для визнання права власності за позивачем на спірне майно за набувальною давністю, оскільки вона не є добросовісним набувачем, у розумінні ст. 344 ЦК України.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Окрім того, позивачем також не надано доказів на підтвердження моменту заволодіння спірним майном, який вона вважає початком строку набувальної давності, надано договори про надання комунальних послуг датовані 2017 та 2021 роками.

Законодавцем визначено виключні умови переходу правав власності на майно за набувальною давністю. Позивачем такі умови не дотримано, зокрема щодо добросовісності заволодіння спірним майном.

Зважаючи на зазначене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до Добропільської міської ради Покровського району Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 12.03.2025 року.

Суддя А.О. Кошля

12.03.2025