Провадження № 22-ц/812/300/25 Суддя першої інстанції Янчук С.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 березня 2025 року м. Миколаїв Справа № 468/971/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Травкіній В.Р.,

за участі позивачки ОСОБА_1 ,

її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв її представник ОСОБА_2 , на рішення Баштанського районного суду м. Миколаєва від 04 грудня 2024 року, повне судове рішення складене 16 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Янчука С.В., в залі судового засідання в м. Баштанка, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Горбенка Олександра Олександровича про визнання квартири особистою приватною власністю,

В С Т А Н О В И В:

23 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Горбенка О.О. про визнання квартири особистою приватною власністю.

Позов обґрунтований тим, що 07 червня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 та зареєструвала за собою право власності на неї.

Вказана квартира була придбана під час перебування в шлюбі з ОСОБА_5 , але за особисті кошти позивачки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Під час укладення договору купівлі-продажу чоловіком позивачки була надана нотаріально оформлена згода на купівлю майна.

ОСОБА_1 , як стороні правочину, не було роз`яснено стосовно подальшого режиму майна, яке купується за її кошти, а також ніхто не цікавився джерелом походження коштів на купівлю квартири. На той момент позивачка не розуміла наслідки укладення такого договору.

Оскільки майно було придбано за особисті кошти позивачки, а саме за особисті кошти її матері, вона весь час вважала, що це її особиста власність і не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Покійний чоловік позивачки проти цього не заперечував.

Спірна квартира була придбана не в інтересах сім`ї, а за кошти матері позивачки і для проживання там її матері.

Про те, що право позивачки на особисту власність спірної квартири порушені, вона дізналась після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 , коли квартира увійшла до переліку спадкового майна.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю, як таку, що набута нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 04 грудня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами того факту, що спірну житлову квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , було придбано позивачем за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто.

Надані стороною позивачки довідки, а також копії чеків лише підтверджують факт перерахування коштів ОСОБА_6 , по яким отримувачем була позивачка ОСОБА_1 .

В ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження ті факти, що дані кошти надавались позивачці саме в особисту власність (а не власність подружжя), саме для придбання квартири та те, що саме ці кошти були використані для придбання квартири.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв її представник ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове, яким вимоги позову задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції неправильно надав оцінку доказам, які були подані позивачкою на підтвердження своїх позовних вимог.

Факт придбання спірної квартири за особисті кошти з метою проживання там матері позивачки підтверджується показаннями свідків, які були допитані в судовому засіданні та надали суду вичерпні показання з приводу обставин придбання квартири, джерела походження коштів за які була придбана квартира та безпосереднє відношення покійного чоловіка позивачки до придбаної квартири.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції безпідставно визнав вищевказані показання свідків недостатніми для підтвердження факту придбання спірної квартири за особисті кошти позивачки. В результаті чого було ухвалено незаконне судове рішення.

На день розгляду справи відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходило.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки та її представника, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 26 квітня 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

З договору купівлі-продажу від 07 червня 2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 567 вбачається, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 продали, а ОСОБА_1 купила трикімнатну житлову квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Пунктом 3 даного договору передбачено, що продаж квартири здійснено за 57 000 грн, які продавці одержали готівкою повністю від покупця до підписання цього договору.

Пунктом 6 даного договору передбачено, що чоловік покупця ОСОБА_5 дав свою згоду на купівлю квартири.

З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07 червня 2013 року вбачається, що 07 червня 2013 року на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу за позивачем зареєстровано право власності на трикімнатну житлову квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

З свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , вбачається, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З матеріалів копії спадкової справи встановлено, що після смерті ОСОБА_5 , спадщину після смерті останнього прийняла позивачка (дружина спадкодавця) та відповідачі (діти спадкодавця).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася, зокрема на те, що після смерті чоловіка спірна квартира, що є її особистою власністю, буде включена до переліку спадкового майна та частка померлого у цьому спільному майні подружжя буде поділена між спадкоємцями, що буде мати наслідком порушення її права як власника квартири. Таким чином, позивачка звернулася до суду з метою захисту свого права власності.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

За життя ОСОБА_5 позивачка не зверталася до суду з позовом про поділ майна подружжя чи про визнання майна, набутого подружжям за час шлюбу, особистою приватною власністю.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини 1 статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

У частині 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши, що 07 червня 2013 року приватний нотаріус Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Остапенко В.В. засвідчив договір купівлі продажу спірної квартири, де зазначив, що сторонам договору роз`яснено положення статей 60-65, 70 Сімейного Кодексу України, та чоловік покупця ОСОБА_5 дав свою згоду на купівлю квартири, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що під час укладення договору купівлі-продажу від 07 червня 2013 року спірна квартира вважалася об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки надавалась згода чоловіка на укладення такого договору, що передбачено приписами частини 3 статті 65 СК України.

Отже спірна квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , була придбана ОСОБА_1 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , а тому суд першої інстанції правильно вважав, що вона є їх спільною сумісною власністю, тому відсутні правові підстави для визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на вказане нерухоме майно.

Саме по собі посилання позивачки на те, що спірна квартира була придбана хоча і за час шлюбу, однак за належні їй особисті кошти, отримані від її матері із-за кордону, не є достатнім доказом сплати позивачкою особистих коштів за придбане у шлюбі майно, адже належних і допустимих доказів придбання спірного майна саме за ці кошти вона не надала.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 не спростувала презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, хоча це є її процесуальним обов`язком.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги покази свідків на підтвердження сплати позивачем особистих коштів, не заслуговують на увагу оскільки не є належними та допустимими доказами, які б засвідчували факт саме придбання спірної квартири за особисті кошти позивачки, оскільки такі свідчення при наявності в договорі купівлі-продажу згоди її чоловіка на покупку цього майна, не змінюють правового статусу майна, та не є доказом того, що квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_1 , а тому в силу пункту 3 частини першої статті 57 СК України відсутні підстави вважати її особистою приватною власністю дружини.

Доводи про ненадання належної оцінки письмових доказам про отримання позивачкою коштів, що надіслані ОСОБА_6 , на адресу ОСОБА_1 відхиляються судом апеляційної інстанції з огляду на те, що відсутні докази на підтвердження тих фактів, що ці кошти надавалися не на потреби сім`ї позивачки та саме ці кошти були витрачені на придбання спірної квартири.

Отже, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права й зводяться до переоцінки доказів на розсуд позивачки.

Наведені в апеляційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи та наданим доказам, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню не підлягає.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв її представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Баштанського районного суду м. Миколаєва від 04 грудня 2024 року» залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 11 березня 2025 року