ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05березня 2025 року

м. Київ

справа № 372/1631/17

провадження № 61-10081св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Державне підприємство «Київське лісове господарство», ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Обухівського районного суду Київської області в складі судді Висоцької Г. В. від 21 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду в складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А., від 05 червня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , треті особи: ДП «Київське лісове господарство», ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , про витребування земельних ділянок.

Позов мотивований тим, що Головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури України здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000148 від 23 січня 2013 року за ознаками злочинів, передбачених частинами 3, 4 статті 358, частиною 4 статті 190, частиною 3 статті 209, частинами 2, 3 статті 358, частиною 2 статті 364, частиною 2 статті 366, частиною 1 статті 255 КК України.

При цьому, проведеним досудовим розслідуванням у вказаному кримінальному провадженні установлено порушення вимог земельного та лісового законодавства при укладенні договорів купівлі-продажу ОСОБА_16 (продавець) та ОСОБА_12 (покупець), ОСОБА_16 (продавець) та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_14 (покупці).

Також, прокурор вказував, що оскільки рішення про виділення земельних ділянок із державної власності відсутні, а державні акти є підробленими, всі договори щодо спірних земельних ділянок є нікчемними.

Перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України просив витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння:

ОСОБА_1 - земельну ділянку з кадастровим номером :06:011:0031 загальною площею 0,5000 га;

ОСОБА_2 - земельну ділянку з кадастровим номером :06:011:0032 загальною площею 0,5000 га;

ОСОБА_15 - земельну ділянку з кадастровим номером :06:011:0026 загальною площею 0,5000 га;

ОСОБА_3 та ОСОБА_10 - земельні ділянки загальною площею по 1,0000 га; ОСОБА_4 - земельну ділянку площею 0,5000 га, яка є 1/2 часткою земельної ділянки з кадастровим номером :06:012:0005 загальною площею 1,0000 га;

ОСОБА_5 - земельну ділянку площею 0,5000 га, яка є 1/2 часткою земельної ділянки з кадастровим номером :06:012:0005 загальною площею 1,0000 га;

ОСОБА_7 - земельну ділянку з кадастровим номером :06:012:0012 загальною площею 0,5000 га; ОСОБА_8 - земельну ділянку із кадастровим номером :06:012:0026 загальною площею 0,5000 га;

ОСОБА_9 - земельну ділянку з кадастровим номером :06:012:0025 загальною площею 0,5000 га.

Короткий зміст судових рішень, ухвалених у справі

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 26 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 червня 2021 року, у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги є недоведеними. Відповідачі не були учасниками правовідносин з приводу вибуття спірних земельних ділянок із державної власності, придбали нерухоме майно шляхом укладення нотаріально посвідчених угод, тому не повинні нести цивільно-правову відповідальність за наявності обставин, зазначених прокурором як обґрунтування позову. Підстави для позбавлення відповідачів об`єктів права власності на нерухоме майно не підпадають під дію статей 387, 388 ЦК України, оскільки не відносяться до виключного кола обставин, які можуть слугувати підставою для витребування майна від добросовісного набувача, такі вимоги прокурора не ґрунтуються на нормах національного та міжнародного законодавства, становлять непропорційне втручання в право особи на мирне володіння майном.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідачі є добросовісними набувачами спірних земельних ділянок, оскільки придбали їх у третіх осіб на підставі чинних правочинів у передбачений законом спосіб, при цьому не допускали будь-якої неправомірної поведінки. Оцінивши кожний доказ окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається прокурор як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого повного підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, при цьому заперечення відповідачів та третьої особи ґрунтуються на законі та письмових доказах, в тому числі на чинних судових рішеннях, які спростовують аргументи позивача про неправомірність вибуття спірних земельних ділянок з державної власності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в повному обсязі.

Постановою Верховного Суду від 14 грудня 2021 року касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задоволено частково. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 жовтня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 червня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанову суду касаційної інстанції мотивовано тим, що під час розгляду спорів про витребування майна суди мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. У разі встановлення того, що відповідач є добросовісним набувачем суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень.

Позовна давність за позовом прокурора в інтересах відповідного органу обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме позивач, а не прокурор. На такі позови поширюються положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності; позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

В оскаржених рішеннях суди при відмові у задоволенні позовних вимог про витребування майна суди послалися на: 1) недоведеність позовних вимог, а саме факту, що земельні ділянки вибули з володіння власника поза його волею; 2) наявність преюдиційного рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 30 червня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2017 року у справі № 372/1988/15-ц, яким відмовлено у задоволенні позову прокурора про визнання недійсними правочинів, витребування земельних ділянок, визнання недійсними державних актів, визнання відсутнім права; 3) пропуск прокурор позовної давності за вимогами про витребування земельних ділянок; 4) відсутність підстав для витребування земельних ділянок, оскільки відповідачі є добросовісними набувачами і повернення земельної ділянки державі становить непропорційне втручання в право особи на мирне володіння майном; 5) недоведеність прокурором підстав для представництва інтересів КМ України. Тобто суди відмовили у задоволенні позову із взаємовиключних підстав.

За таких обставин суди зробили передчасний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 30 березня 2023 року Кабінет Міністрів України, в інтересах якого пред`явлено наведенням обґрунтування.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 червня 2024 року, позов першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації задоволено частково.

Витребувано на користь держави в особі КОДА з незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 0,5 га із кадастровим номером :06:012:0020, розташовану за адресою: смт Козин Обухівського району Київської області, набуту на підставі договору купівлі-продажу від 23 квітня 2010 року № 954.

Витребувано на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_10 частину земельної ділянки загальною площею 0,5 га, розташовану за адресою: смт Козин Обухівського району Київської області, із кадастровим номером :06:012:0020, набуту на підставі договору купівлі-продажу від 23 квітня 2010 року № 958.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані обґрунтованістю вимог прокурора. Встановлено, що відповідачі неправомірно набули право власності на спірні земельні ділянки.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині витребування на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння: ОСОБА_1 - земельної ділянки з кадастровим номером :06:011:0031 загальною площею 0,5000 га; ОСОБА_2 - земельної ділянки з кадастровим номером :06:011:0032 загальною площею 0,5000 га; ОСОБА_15 - земельної ділянки з кадастровим номером :06:011:0026 загальною площею 0,5000 га; ОСОБА_4 - земельної ділянки площею 0,5000 га, яка є 1/2 часткою земельної ділянки з кадастровим номером :06:012:0005 загальною площею 1,0000 га; ОСОБА_5 - земельної ділянки площею 0,5000 га, яка є 1/2 частиною земельної ділянки з кадастровим номером :06:012:0005 загальною площею 1,0000 га; ОСОБА_7 - земельної ділянки з кадастровим номером :06:012:0012 загальною площею 0,5000 га; ОСОБА_8 - земельної ділянки із кадастровим номером :06:012:0026 загальною площею 0,5000 га; ОСОБА_9 - земельної ділянки з кадастровим номером :06:012:0025 загальною площею 0,5000 га, суди попередніх інстанцій виходили з того, що звернувшись до суду з позовом у червні 2017 року, прокурор пропустив строк позовної давності щодо пред`явлених вимог до позивачів, які звернулися до суду із заявою про застосування строку позовної давності, а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом порушених прав суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.

Про порушення інтересів держави внаслідок незаконного вибуття у жовтні 2007 року з її володіння спірних земельних ділянок прокурору стало відомо ще в 2007-2008 роках під час порушення прокуратурою Київської області кримінальної справи № 47-976 за фактом підроблення державних актів на право власності на землю, про що свідчать, зокрема, лист ДКЛГУ Київського обласного управління Лісового та мисливського господарства від 07 грудня 2007 року (т. 1, а. с. 88), лист ДП «Київське лісове господарство» від 07 грудня 2007 року (т. 1, а. с. 90), лист Прокуратури Київської області від 06 травня 2008 року (т. 1, а. с. 119), лист ДП «Київське лісове господарство» від 05 березня 2008 року (т. 1, а. с. 123).

Оскільки з позовом до суду прокурор звернувся лише у червні 2017 року, правильним є висновок суду першої інстанції про пропуск ним позовної давності щодо пред`явлених до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 позовних вимог про витребування земельних ділянок та відповідно залишення без задоволення позовних вимог в цій частині.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

10 липня 2024 року заступник керівника Київської обласної прокуратури засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2024 року, у якій просив суд скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Підставами касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 359/9716/16-ц, від 20 травня 2020 року у справі № 310/4139/13, від 01 березня 2018 року у справі № 911/2049/16, від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, від 19 травня 2020 року у справі № 303/5411/17, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована наступним.

В контексті позовної давності можливість довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, слід розуміти як передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Кабінет Міністрів України не приймав рішень щодо відчуження земель, а тому до моменту виявлення відповідними правоохоронними органами обставин незаконного оформлення права власності на спірні земельні ділянки йому не було відомо про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів щодо розпорядження та користування належною державі землею лісового фонду.

Згідно з усталеною практикою розгляду подібних справ, неправильними є висновки судів про обізнаність держави через утворені нею органи з фактом правопорушення з моменту його вчинення, оскільки закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи порушення, а з часом, коли в дійсності стало відомо про порушення закону та у зв`язку з цим прав і охоронюваних законом інтересів (зокрема після проведення перевірки).

Строк позовної давності має відліковуватись не з моменту винесення органом державної влади розпоряджень, що порушують права позивача, а з моменту, коли дані про порушення були або об`єктивно могли бути виявлені. При цьому у органів виконавчої влади відсутня законодавча можливість самостійного встановлення факту порушення інтересів держави, у зв`язку з чим вказане у позові порушення вимог законодавства і на даний час залишається неусунутим.

Будь-яких рішень компетентних органів про припинення права постійного користування ДП «Київське лісове господарство» на земельні ділянки в кварталах № 10, 14, 15, 18, 19, 20, 24 Козинського лісництва як і подальших рішень будь-якого органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про відведення спірних земельних ділянок на користь перших набувачів - фізичних осіб, які в силу вимог статті 116 ЗК України могли б бути законною підставою вибуття спірних земель з власності держави, не приймалось.

Зважаючи на це, Кабінету Міністрів України про вказані порушення не було відомо до звернення прокурора з даним позовом.

Разом з цим, обізнаність будь-якої іншої особи або органу про наявність порушення прав держави не може свідчити про початок перебігу строку позовної давності, оскільки останні не мають права на позов у його матеріальному розумінні та не можуть звернутись до суду з метою відновлення чи захисту порушеного цивільного права держави або її законного інтересу.

Не є виключенням у даному випадку і прокурор, який користується лише процесуальними правами на подання позову в інтересах держави.

При цьому про факт незаконного набуття права власності на земельні ділянки лісогосподарського призначення стало відомо за результатом опрацювання матеріалів кримінального провадження № 0000148 від 2013 року та висновку компютерно-технічної експертизи від 22 грудня 2016 року № 302/2, проведеної в рамках вказаного провадження.

Суди попередніх інстанцій порушили вимоги статей 76, 264, 265 ЦПК України, неправильно застосували до спірних правовідносин статтю 261 ЦК України.

Відзиви на касаційну скаргу відповідачі та треті особи до суду не подавали

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 14 лютого 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

23 жовтня 2007 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 укладено низку договорів купівлі-продажу земельних ділянок, які розташовані в смт. Козин Обухівського району Київської області та посвідчені приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н.Р., а саме: площею 0,5000 га із кадастровим номером :06:011:0023; площею 0,5000 га із кадастровим номером :06:011:0030; площею 0,5000 га із кадастровим номером :06:011:0028; площею 0,5000 га із кадастровим номером :06:011:0029; площею 0,5000 га із кадастровим номером :06:011:0025; площею 0,5000 га із кадастровим номером :06:011:0027; площею 0,5000 га із кадастровим номером :06:011:0024.

На підставі вказаних договорів купівлі-продажу та за результатами об`єднання ОСОБА_12 земельних ділянок сформовано земельну ділянку із кадастровим номером :06:012:0020 загальною площею 3,5000 га та отримано державний акт на право власності серії ЯЕ № 954894 від 02 листопада 2007 року.

10 червня 2008 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_13 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована в смт. Козин, Обухівського району Київської області та посвідчена приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н. Р., зареєстровано в реєстрі за № 4066, а саме: площею 1,0000 га із кадастровим номером :06:012:0020.

У подальшому, ОСОБА_13 сформовано земельну ділянку загальною площею 1,0000 га, якій присвоєно кадастровий номер :06:012:0005 та 23 липня 2008 року отримано державний акт серії ЯЖ № 239179 на право власності на вказану земельну ділянку.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 77739317 від 04 січня 2017 року ОСОБА_13 на підставі договору дарування № 4011 від 21 жовтня 2015 року, відчужено 1/2 частину (0,5000 га) від земельної ділянки з кадастровим номером :06:012:0005 на користь ОСОБА_4 та, згідно з договором дарування від 21 жовтня 2015 року № 4009, 1/2 частину (0,5000 га) цієї ж земельної ділянки на користь ОСОБА_5 .

Вказані договори посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняком О. А. (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 25446032 від 21 жовтня 2015 року, номер запису про право власності 11685917 від 21 жовтня 2015 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 25445532 від 21 жовтня 2015 року, номер запису про право власності 11685659 від 21 жовтня 2015 року).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 77739219 від 04 січня 2017 року ОСОБА_12 (продавець), на підставі договору купівлі-продажу від 23 квітня 2010 року № 954, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н. Р., відчужено частину (0,5000 га) від земельної ділянки з кадастровим номером :06:012:0020 на користь ОСОБА_3 (покупець). Вказаний договір внесено до єдиного державного реєстру державним реєстратором приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Карташовою Т. М. (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 28334950 від 19 лютого 2016 року, номер запису про право власності 13336145 від 19 лютого 2016 року). Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку не видавався.

04 липня 2008 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована в смт. Козин, Обухівського району Київської області, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н. Р., зареєстровано в реєстрі за № 4816, а саме: площею 0,5000 га з кадастровим номером :06:012:0020.

ОСОБА_7 сформовано земельну ділянку загальною площею 0,5000 га, якій присвоєно кадастровий номер :06:012:0012 та 28 серпня 2008 року отримано державний акт серії ЯЖ № 678167 на право власності на вказану земельну ділянку.

29 листопада 2007 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована в смт. Козин, Обухівського району Київської області, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н. Р., зареєстровано в реєстрі за № 15598, а саме: площею 0,5000 га з кадастровим номером :06:012:0020.

Після цього, ОСОБА_8 сформовано земельну ділянку загальною площею 0,5000 га, якій присвоєно кадастровий номер :06:012:0026 та 20 грудня 2007 року отримано державний акт серії ЯЕ № 956730 на право власності на вказану земельну ділянку.

09 листопада 2007 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_9 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована в смт. Козин, Обухівського району Київської області, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н. Р., зареєстровано в реєстрі за № 14638, а саме: площею 0,5000 га з кадастровим номером :06:012:0020.

ОСОБА_9 сформовано земельну ділянку загальною площею 0,5000 га, якій присвоєно кадастровий номер :06:012:0025, та 20 грудня 2007 року отримано державний акт серії ЯЕ № 956750 на право власності на вказану земельну ділянку.

23 квітня 2010 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_10 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована в смт. Козин, Обухівського району Київської області, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н. Р., зареєстровано в реєстрі за № 958, а саме: площею 0,5000 га з кадастровим номером :06:012:0020.

23 жовтня 2007 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована в смт. Козин, Обухівського району Київської області, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н. Р., зареєстровано в реєстрі за № 13930, а саме: площею 0,5000 га з кадастровим номером :06:011:0031.

ОСОБА_1 сформовано земельну ділянку загальною площею 0,5000 га, якій присвоєно кадастровий номер :06:011:0031 та 02 листопада 2007 року отримано державний акт серії ЯД № 946152 на право власності на вказану земельну ділянку.

24 жовтня 2007 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована в смт. Козин, Обухівського району Київської області, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н. Р., зареєстровано в реєстрі за № 14077, а саме: площею 0,5000 га з кадастровим номером :06:011:0032.

24 жовтня 2007 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_14 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована в смт. Козин, Обухівського району Київської області, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н.Р., зареєстровано в реєстрі за № 13962, а саме: площею 0,5000 га з кадастровим номером :06:011:0026.

ОСОБА_14 сформовано земельну ділянку загальною площею 0,5000 га, якій присвоєно кадастровий номер :06:011:0026 та 02 листопада 2007 року отримано державний акт серії ЯЕ № 956702 на право власності на вказану земельну ділянку.

26 березня 2016 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_15 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована в смт. Козин, Обухівського району Київської області, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якушевою Є. А., зареєстровано в реєстрі за № 396, а саме: площею 0,5000 га з кадастровим номером :06:011:0026, у зв`язку з чим нотаріусом за № 13995705 зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_15 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 28977311 від 28 березня 2016 року).

Як зазначено у договорах купівлі-продажу земельних ділянок, укладених між ОСОБА_11 (продавець) та ОСОБА_12 (покупець), між ОСОБА_11 (продавець) та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_14 (покупці), продавець є власником земельних ділянок на підставі державних актів на право власності серії ЯБ № № 794419, 794420, 794413, 794410, 794418, 794415, 794416, 794412, 794414, 794411 від 12 квітня 2004 року, виданих на підставі договорів купівлі-продажу № № 2762, 2758, 2772, 2752, 2764, 2768, 2766, 2756, 2770, 2754 від 24 березня 2004 року.

За фактом службового підроблення державних актів на право власності на земельні ділянки в межах Козинської селищної ради Обухівського району Київської області за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 366 КК України, на підставі постанови заступника прокурора Київської області від 31 березня 2008 року порушено кримінальну справу № 47-976 (т. 3, а. с. 72-74).

Постановою слідчого в ОВС прокуратури Київської області Попова А. О. від 31 листопада 2008 року кримінальну справу № 47-976 було закрито за відсутністю складу злочину. 10 липня 2010 року прокурором СВ прокуратури Київської області Мезеновим Є. В. було скасовано зазначену постанову слідчого ОСОБА_17 від 31 липня 2008 року про закриття кримінальної справи. Після додаткового розслідування постановою слідчого в ОВС прокуратури Київської області Бозовуляка М. І. від 06 грудня 2010 року кримінальну справу № 47-976 було вдруге закрито за відсутністю складу злочину. Повторно постанови про закриття цієї кримінальної справи виносилися 25 травня 2011 року та 12 жовтня 2012 року.

Згідно вказаних постанов слідчих у ході розслідування кримінальної справи

№ 47-976 у 2008 та 2010 роках слідство запитувало від ДП «Київське лісове господарство» необхідні документи та інформацію, були допитані колишні та чинні на той час керівники цього підприємства.

26 жовтня 2017 року представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 - адвокат Свистович Р. С., представник відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та третьої особи ОСОБА_13 - адвокат Корнієнко В. І., подали до суду першої інстанції заяви про застосування строку позовної давності (т. 3, а. с. 136-151, 167-181).

Представник відповідача ОСОБА_18 - адвокат Штепан Н. В. в судовому засіданні 26 жовтня 2017 року просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Суди попередніх інстанцій виходили з обґрунтованості позовних вимог прокурора про витребування земельних ділянок, однак дійшли висновку про відмову у позові щодо вимог, пред`явлених до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Враховуючи, що з касаційною скаргою до суду звернувся заступник керівника Київської обласної прокуратури, а також межі та доводи касаційної скарги, колегія суддів не переглядає рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2024 року в частині висновків щодо обґрунтованості позову.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині відповідають зазначеним вимогам.

Предметом позову є вимоги прокурора, пред`явлені в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до відповідачів про витребування земельних ділянок лісового фонду з незаконного володіння, з підстав відсутності рішення про виділення земельних ділянок із державної власності.

Право власності держави на землю підлягає захисту шляхом пред`явлення віндикаційного (стаття 388 ЦК України) та негаторного (391 ЦК України) позовів.

Застосування різних способів захисту порушеного права держави залежить, в першу чергу, від категорії земель, які вибули з її власності (лісового, водного тощо).

Така відмінність земельних ділянок зумовлює різний правовий режим їх використання, а також можливість зміни їх власника у визначених законом випадках.

У постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, провадження № 14-2цс21, Велика Палата Верховного Суду підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності. Такий висновок випливає з постанов Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18), від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, розділ 1.5.4).

Оцінюючи доводи касаційної скарги прокурора про скасування оскаржуваних судових рішень в контексті підстав для відмови у позові у зв`язку з пропуском позовної давності, колегія суддів враховує усталену практику про те, що на віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

У справі, що переглядається відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

(стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Частиною п`ятою статті 267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Саме такі висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 25 березня 2015 року (провадження № 3-21гс15), від 01 липня 2015 року (провадження № 6-178цс15), від 17 лютого 2016 року (провадження № 6-2407цс15) та від 08 червня 2016 року (провадження № 6-3029цс15).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через його необґрунтованість. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі

№ 369/6892/15-ц).

Отже, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 359/2421/15-ц (провадження

№ 14-168цс18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження

№ 14-183цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (частина четверта статті 56 ЦПК України).

На позови прокурора, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Аналогічний висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року (№ 6-1852цс16). Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме цей орган (підприємство), а не прокурор (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц)).

У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суд має встановити, коли прокурор довідався чи міг довідатися про порушення інтересів держави.

Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала у пункті 48 постанови від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17: «Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів».

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

26 жовтня 2017 року представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 - адвокат Свистович Р. С., представник відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та третьої особи ОСОБА_13 - адвокат Корнієнко В. І., подали до суду першої інстанції заяви про застосування строку позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_18 - адвокат Штепан Н. В. в судовому засіданні 26 жовтня 2017 року просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Обґрунтовуючи необхідність застосування позовної давності щодо вимог прокурора, представники відповідачів, зокрема посилалися на обізнаність держави із набуттям громадянами права на землю з 2004 року, а враховуючи наявність кримінального провадження щодо факту підроблення документів під час виділення земельних ділянок у власність, - щонайменше починаючи з 2007 року.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженнінаявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Прокурор обґрунтовує позов посиланням на наявність кримінального провадження № 0000148 від 23 січня 2013 року, проведеним досудовим розслідуванням у якому установлено порушення вимог земельного та лісового законодавства при укладенні договорів купівлі-продажу ОСОБА_16 (продавець) та ОСОБА_12 (покупець), ОСОБА_16 (продавець) та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_14 (покупці) (т. 3, а. с. 61-132).

Зазначає, що спірні земельні ділянки відповідно до статей 19, 57, 84 ЗК України та статті 5 ЛК України відносяться до земель державної форми власності лісогосподарського призначення, використовувались для ведення лісового господарства в порядку, та згідно з інформацією ДП «Київське лісове господарство», викладеною в листі № 02-1008 від 30 листопада 2011 року відносяться до земель лісового фонду Козинського лісництва (планшет № 1), розміщені в кварталах 10, 14, 15, 18, 19, 20, 24 на території Козинської селищної ради.

Разом з цим, як щодо законності вибуття земельних ділянок у вказаних кварталах без погодження із землекористувачем ДП «Київське лісове господарство», а також щодо законності державних актів на право власності на земельні ділянки, на підставі яких здійснювалось відчуження спірних земельних ділянок у кінцевому результаті на користь відповідачів у цій справі, органами прокуратури, починаючи з кінця 2007 року, проводилася перевірка, у тому числі у межах кримінальної справи № 47-976.

Зазначене підтверджується, зокрема, листом Державного комітету лісового господарства України Київського обласного управління Лісового та мисливського господарства від 07 грудня 2007 року (т. 1, а. с. 88), листом ДП «Київське лісове господарство» від 07 грудня 2007 року (т. 1, а. с. 90), листом Прокуратури Київської області від 06 травня 2008 року (т. 1, а. с. 119), листом ДП «Київське лісове господарство» від 05 березня 2008 року (т. 1, а. с. 123).

З матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що про порушення інтересів держави внаслідок незаконного вибуття у жовтні 2007 року з її володіння спірних земельних ділянок органам прокуратури було відомо з кінця 2007 року під час порушення прокуратурою Київської області кримінальної справи № 47-976 за фактом підроблення державних актів на право власності на землю.

Враховуючи наведене, оскільки з позовом до суду прокурор звернувся лише у червні 2017 року, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про пропуск ним позовної давності щодо пред`явлених до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 позовних вимог про витребування земельних ділянок та відповідно залишення без задоволення позовних вимог в цій частині.

Доводи касаційної скарги про те, що про факт незаконного набуття права власності на земельні ділянки лісогосподарського призначення стало відомо за результатом опрацювання матеріалів кримінального провадження № 0000148 від 2013 року та висновку компютерно-технічної експертизи від 22 грудня 2016 року № 302/2, проведеної в рамках вказаного провадження, - необґрунтовані та спростовуються викладеним вище.

Позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів щодо об`єктивної неможливості звернутися до суду з указаним позовом у межах строку, встановленого статтею 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, з урахуванням обставин, які обумовлюють початок перебігу позовної давності відповідно до статті 261 цього Кодексу.

При цьому Верховний Суд зауважує, що копії матеріалів кримінальної справи

№ 47-976, яка розслідувалась (з перервами) слідчими прокуратури Київської області у 2008-2011 роках, позивачем самостійно долучено разом з позовною заявою у цій справі.

В контексті цього, а також аргументів заявника про обізнаність прокурора про порушення прав держави після проведення експертизи у кримінальному провадженні, розпочатому пізніше, слід звернути увагу на те, що відповідно до статті 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Отже, правове значення для належного вирішення питання про застосування позовної давності має факт обізнаності органів прокуратури про порушення прав держави, а не результат проведення слідчих процесуальних дій у різних провадженнях.

Суди обґрунтовано відхилили доводи прокурора, про те, що оскільки представницький орган дізнався про порушення інтересів держави 01 червня 2017 року, коли прокуратура Київської області звернулася із листом до Кабінету Міністрів України про підготовку позову до відповідачів в цій справі про витребування земельних ділянок, які відносяться до земель лісового фонду Козинського лісництва, тому саме із 01 червня 2017 року слід обраховувати початок перебігу строку позовної давності.

За таких фактичних обставин справи, що переглядається, необізнаність Кабінету Міністрів України про порушення його прав не може спростовувати фактів, що про такі порушення раніше стало відомо прокурору, який мав своєчасно вжити заходів задля захисту прав та інтересів держави в особі певного органу.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 352/467/18, від 23 лютого 2022 року у справі № 352/1710/18, та не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які є посилання у касаційній скарзі, зокрема, постанові Великої палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17.

Верховний Суд наголошує на тому, що дотримання строку звернення до суду є однією з умов реалізації права на позов і пов`язано з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Інститут позовної давності запобігає виникненню стану невизначеності у правових відносинах. Правова визначеність є універсальною правовою категорією, дія якої поширюється на такі важливі сфери правовідносин між державою та особою, як реалізація і забезпечення прав і свобод людини і громадянина, встановлення юридичної відповідальності, підстав та порядку притягнення до такої відповідальності, неприпустимість дій і бездіяльності органів влади, спрямованих на необґрунтоване обмеження прав і свобод людини.

Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність рішень, запобігаючи необґрунтованому втручанню у права відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися заважким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися у разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу.

Встановленими у цій справі обставинами та поданими доказами підтверджено правомірність застосування судами позовної давності щодо вимог прокурора про витребування земельних ділянок, пред`явлених до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Доводи касаційної скарги значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин, тоді як встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

В межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку про неправильне застосуванням судами норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратуризалишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович