У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.03.2025 Справа №607/22583/24 Провадження №2/607/238/2025

місто Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Герчаківської О. Я.,

за участю секретаря судового засідання Баб`як Н. О.,

представника позивача, адвоката Гачака І. О.,

(в режимі відеоконференції)

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача, адвоката Оленяка В. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі заяву представника відповідача - адвоката Оленяка Володимира Степановича про закриття провадження у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Укрзалізниця» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків,

В С Т А Н О В И В :

У провадженні судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебувають матеріали цивільної справи за позовом позовною заявою Акціонерного товариства «Укрзалізниця» (далі АТ «Укрзалізниця») до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків.

25 січня 2025 року, в ході проведення підготовчого судового засідання, представником відповідача адвокатом Оленяком В. С. через систему «Електронний суд» було подано клопотання про закриття провадження у справі.

В обґрунтування цього клопотання представник відповідача покликається на те, що Тернопільський міськрайонним судом здійснюється розгляд цивільної справи № 607/22583/24 за позовом АТ «Українська залізниця», в особі якої діє Регіональна філія «Львівська залізниця», до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків.

Як встановлено ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Відповідно до ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій статус суддів» закріплено право на повноважний суд, за змістом якої ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу Україин (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як визначено ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, можуть бути суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Як вбачається із позовної заяви та долучених до позову документів, Державною аудиторською службою України проведено планову виїзну ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності АТ «Укрзалізниця» та його відокремлених підрозділів (філій) за період з 01 липня 2020 року по 30 червня 2023 року (Акт від 29 січня 2024 року № 05-21/6), під час якої виявлено не обліковане дизельне пальне на суму 21 962 682,98 грн, зокрема, вартість неоприбуткованого дизельного пального по ВСП «Моторвагонне депо Тернопіль» згідно з розрахунками ДАСУ становить 2 100 811,50 грн.

ОСОБА_1 згідно з наказом від 21 грудня 2021 року № 103/ос, був призначений на посаду начальника ВСП «Моторвагонне депо Тернопіль» та затверджував акти форми № 5- НП.

За правилами, встановленими ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

В той же час, справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України. Так, статтею 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (власників), учасника (учасників), акціонера (акціонерів) такої юридичної особи, поданим в її інтересах. Із системного аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції, такий спір виник між господарським товариством та його посадовою особою, стосується рішень, дій чи бездіяльності цієї посадової особи на виконання нею своїх повноважень з управління товариством, організацією діяльності товариства.

У ч. 2 ст. 89 ГК України визначено, що посадові особи несуть цивільно-правову, адміністративну, фінансову та кримінальну відповідальність за шкоду та збитки, завдані ними господарському товариству, у порядку та у випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 3 ст. 65 ГК України для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) виконавчий орган (одноосібний чи колегіальний) підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді (у разі її утворення). Керівник підприємства (одноосібний виконавчий орган), головний бухгалтер, голова та члени наглядової ради (у разі її утворення), голова та члени колегіального виконавчого органу підприємства є посадовими особами такого підприємства. Статутом підприємства посадовими особами підприємства можуть бути визнані й інші особи. Посадові особи підприємства мають обов`язки перед підприємством, передбачені законом, зокрема щодо належного, добросовісного та ефективного управління підприємством (фідуціарні обов`язки).

Згідно долучених до матеріалів позовної заяви документів, відповідач перебуває із позивачем у трудових відносинах з 30 жовтня 2012 року (наказ 21 грудня 2021 року № 103/ос) на посаді начальника депо та у відповідності до посадової інструкції № РПЧ-2-ПІ-001/1 від 18 серпня 2021 року, така посада віднесена до категорії «Керівники». Відповідно до посадової інструкції № РПЧ-2-ПІ-001/1 від 18 серпня 2021 року начальник депо несе відповідальність, серед іншого, за ефективне використання паливноенергетичних ресурсів. Крім цього, із актів приймання паливно-мастильних матеріалів за кількістю, які містяться в матеріалах справи, вбачається, що такі були затверджені відповідачем як керівником ВСП «Моторвагонне депо Тернопіль». Таким чином, згідно матеріалів справи, даний спір стосується відшкодування майнової шкоди, завданої АТ «Укрзалізниця» у період перебування сторін у трудових відносинах та дій відповідача під час здійснення ним своїх повноважень як посадової особи керівника. Зважаючи на суб`єктний склад сторін, спір виник між юридичною особою і її посадовою особою, а тому не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 11 грудня 2019 року у справі № 638/15118/16-ц (провадження № 14-329цс19), від 14 квітня 2020 року у справі № 910/12217/19 (провадження № 12-24гс20), Верховного Суду у постанові від 01 грудня 2022 року у справі №161/7347/21.

Таким чином, за змістом спірних правовідносин, суб`єктним складом сторін спору, законодавством, що застосовується до цих правовідносин, заявлені вимоги мають вирішуватись за правилами господарського судочинства.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у параграфі 24 свого рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України).

Отож, за цих обставин, сторона відповідача просить закрити провадження у цивільній справі № 607/22583/24 за позовом АТ «Українська залізниця», в особі якої діє Регіональна філія «Львівська залізниця», до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків.

19 лютого 2025 року представник відповідача АТ «Укрзалізниця» - адвокат Гачак І. О. подав через систему «Електронний суд» заперечення на заяву відповідача про закриття провадження у справі.

В цих запереченнях представник позивача зазначає, що АТ «Укрзалізниця» вважає клопотання представника відповідача необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який

вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (пункт 1 статті 6 Конвенції).

Критерії, які необхідно врахувати задля визначення спору як корпоративного: 1. Предмет спору та характер спірних правовідносин. Суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, який визначається через зміст та юридичну природу обставин, що склалися (постанови ВП ВС у справах №904/3657/18, №695/2665/16-ц, №676/9009/13-ц, 161/17549/17); 2. Суб`єктний склад правовідносин: корпоративними є спори, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності юридичної особи, незалежно від того, чи є позивач акціонером (учасником) юридичної особи (постанови ВП ВС у справах №921/36/18, №910/8132/19, №804/14471/15, №260/91/19). Особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи та має право на участь в управлінні останньою й інші правоможності, передбачені законом і статутом (постанови ВП ВС у справах № 750/3192/14, №509/577/18, № 910/7554/18, № 146/616/15-ц). Якщо учасник юридичної особи обґрунтовує позовні вимоги порушенням своїх корпоративних прав, то такий спір є спором про право управління юридичною особою та має ознаки корпоративного (постанови ВП ВС у справах № 904/3657/18, №916/1295/18, №927/97/19).

Жодного із переліченого вище у позовній заяві залізниці у цій справі не має.

Згідно з ч. 1. ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають зокрема із трудових правовідносин. Крім того, положення ЦК України застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства (ч. 1 ст. 9 ЦК України). А господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів (п. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Під час визначення предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

У свою чергу, ч. 2 ст. 152 ЦК України передбачено, що особливості діяльності акціонерних товариств встановлюються Законом України «Про акціонерні товариства».

Відповідно до п. 23 ч. 1 ст. 2 цього Закону, «посадові особи органів акціонерного товариства - фізичні особи - голова та члени наглядової ради або ради директорів, виконавчого органу, керівник підрозділу внутрішнього аудиту (внутрішній аудитор), керівник відділу бюджету або іншого підрозділу, до компетенції якого належить питання бюджетування акціонерного товариства, корпоративний секретар акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу акціонерного товариства (крім консультативного), якщо утворення такого органу передбачено законом або статутом акціонерного товариства».

Пунктом 53 постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735 «Питання акціонерного товариства «Українська залізниця» передбачено, що посадові особи органів товариства - фізичні особи: голова та члени наглядової ради, правління, корпоративний секретар. Вимоги до посадових осіб товариства, обов`язки та їх відповідальність визначені законом.

Частина 1 ст. 161 ЦК України містить наступний перелік посадових осіб акціонерного товариства - голова та члени наглядової ради, голова та члени ради директорів, виконавчого органу, корпоративний секретар акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства (крім консультативного), якщо утворення такого органу передбачено законом або статутом акціонерного товариства, є посадовими особами акціонерного товариства.

На думку представника позивача, наявність у працівника організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, без входження при цьому посади такого працівника до керівних чи виконавчих органів управління юридичної особи, не може бути достатньою підставою для включення його до кола посадових осіб (положення ч. 3 ст. 65 ГК України), згідно з якою посадовими особами підприємства є керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту цього підприємства.

На підтвердження цього залізниця надала суду витяг із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо залізниці, який містить перелік посадових осіб органів управління залізниці.

У своїй заяві представник відповідача зазначає, що Сампара Я. Р. є посадовою особою залізниці, але не вказує, якою нормою Закону або іншого нормативно-правового акту це передбачено, а з огляду на наведене вище, таке твердження взагалі є безпідставним.

Варто зауважити й те, що НАЗК у своїх роз`ясненнях щодо суб`єктів декларування відповідаючи на запитання: «Чи є посадові особи відокремлених структурних підрозділів юридичної особи публічного права суб`єктами декларування?», відповіло ні. У зв`язку із прийняттям Закону № 3384-IX звужено перелік посадових осіб юридичних осіб публічного права, які є суб`єктами декларування (суб`єктами, на яких поширюється дія Закону).

Щодо посилання на висновки Верховного Суду, сторона позивача вважає їх безпідставними та недоречними у цій справі, оскільки: ВП ВС постанова від 11.12.2019 у справі № 638/15118/16-ц позов ТОВ «Славія» до генерального директора, ВП ВС постанова від 14.04.2020 у справі 910/12217/19 позов АТ ДП «Чорноморнафтогаз» до директора дочірнього підприємства (окрема юридична особа), відповідно директор керівник, ВС постанова від 01.12.2022 у справі №161/7347/21 позов прокурора в інтересах ДП «Волинський експертно-технічний центр Держпраці» до директора цього підприємства.

Отож, представник АТ «Укрзалізниця» просив врахувати вищенаведене та відхилити заяву представника відповідача про закриття провадження у цій справі.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 , його представник адвокат Оленяк В. С. підтримали клопотання про закриття провадження у справі покликаючись на те, що є посадова інструкція керівника ДЕПО в якій зазначено, що він є керівником, а відтак виниклий спір має ознаки корпоративного та підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Представник АТ «Укрзалізниця» - адвокат Гачак І. О. просив взяти до уваги доводи, поданих ним заперечень. Вважає, що ОСОБА_1 не є посадовою особою акціонерного товариства, виниклий між сторонами спір не є корпоративним, а цивільним та має місце у зв`язку з перебуванням відповідача у трудових відносинах з позивачем.

Заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши зміст поданого стороною відповідача клопотання про закриття провадження у справі, заперечення сторони позивача, в сукупності із матеріалами позову, суд доходить до висновку, що клопотання представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Оленяка В. С. не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 5 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 січня 2020 року у справі №607/6254/15-ц дійшла до наступних висновків.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23 березня 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За статтею 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (аналогічна норма права закріплена у статті 20 Господарського кодексу України).

За змістом положень указаних норм права, суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до вимог статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (власників), учасника (учасників), акціонера (акціонерів) такої юридичної особи, поданим в її інтересах.

Частиною 2 ст. 152 ЦК України передбачено, що особливості діяльності акціонерних товариств встановлюються Законом України «Про акціонерні товариства».

Пункт 15 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VI, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, визначав, що посадові особи органів акціонерного товариства - фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства;

Відповідно до п. 23 ч. 1 ст. 2 чинного Закону України «Про акціонерні товариства» посадові особи органів акціонерного товариства - фізичні особи - голова та члени наглядової ради або ради директорів, виконавчого органу, керівник підрозділу внутрішнього аудиту (внутрішній аудитор), керівник відділу бюджету або іншого підрозділу, до компетенції якого належить питання бюджетування акціонерного товариства, корпоративний секретар акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу акціонерного товариства (крім консультативного), якщо утворення такого органу передбачено законом або статутом акціонерного товариства.

Пунктом 53 постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 735 «Питання акціонерного товариства «Українська залізниця» передбачено, що посадові особи органів товариства - фізичні особи: голова та члени наглядової ради, правління, корпоративний секретар. Вимоги до посадових осіб товариства, обов`язки та їх відповідальність визначені законом.

Статутом АТ «Українська залізниця», затверджено постановою КМУ від 02 вересня 2015 року № 735 (в редакції постанови КМУ від 19 грудня 2023 року № 1338), розділ Органи товариства, визначено, що посадові особи органів товариства фізичні особи: голова та члени наглядової ради, правління, корпоративний секретар. Вимоги до посадових осіб товариства, обов`язки та їх відповідальність визначені законом.

Частина 1 ст. 161 ЦК України містить наступний перелік посадових осіб акціонерного товариства - голова та члени наглядової ради, голова та члени ради директорів, виконавчого органу, корпоративний секретар акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства (крім консультативного), якщо утворення такого органу передбачено законом або статутом акціонерного товариства, є посадовими особами акціонерного товариства.

За змістом ч. 3 ст. 65 Господарстького кодексу України (далі ГК України) для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) виконавчий орган (одноосібний чи колегіальний) підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді (у разі її утворення). Керівник підприємства (одноосібний виконавчий орган), головний бухгалтер, голова та члени наглядової ради (у разі її утворення), голова та члени колегіального виконавчого органу підприємства є посадовими особами такого підприємства. Статутом підприємства посадовими особами підприємства можуть бути визнані й інші особи. Посадові особи підприємства мають обов`язки перед підприємством, передбачені законом, зокрема щодо належного, добросовісного та ефективного управління підприємством (фідуціарні обов`язки).

Отож, до кола посадових осіб акціонерного товариства належать особи, які займають посади, що стосуються управлінських функцій (керівного, виконавчого, наглядового органу) юридичної особи, в тому числі закріплення статусу посадової особи в статуті.

Наявність у працівника організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій у певному підрозділі без входження при цьому його посади до керівних чи виконавчих органів управляння юридичною особою, не може бути достатньою підставою для включення його до кола посадових осіб відповідно до положень ч. 3 ст. 65 ГК України.

Відтак спір, який виник між позивачем та відповідачем не відноситься до корпоративних спорів, як і до спорів, де однією із сторін є керівник-посадова особа юридичної особи, яка здійснює управлінські функції.

Покликання сторони відповідача на рішення Верховного Суду, згідно наведеного у заяві переліку, суд відхиляє, оскільки ця судова практика не є релевантною до виниклих правовідносин у справі № 607/22583/24.

За встановлених обставин, суд дійшов до переконання про відмову у задоволенні заяви представника відповідача - адвоката Оленяка В. С. про закриття провадження у цивільній справі за позовом АТ «Укрзалізниця» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 255, 353 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні заяви представника відповідача - адвоката Оленяка Володимира Степановича про закриття провадження у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Укрзалізниця» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків відмовити.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали суду складено 10 березня 2025 року.

Головуючий суддя Герчаківська О.Я.