Єдиний унікальний номер: 448/1525/24
Провадження № 2/448/80/25
Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
28.02.2025 року Мостиський районний суд Львівської області в складі:
головуючого судді Кічака Ю.В.,
при секретарі судового засідання Тхір О.Т.,
з участю представника позивача ОСОБА_1 адвоката Борисенка В.В.,
та представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Ленько М.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, -
І. Короткий зміст позовних вимог.
Адвокат Борисенко В.В. в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що в будинку, що належить позивачу на праві приватної власності та знаходиться по АДРЕСА_1 , значаться зареєстрованими позивач ОСОБА_1 та його баба по родинній лінії матері ОСОБА_3 . Фактично ж у зазначеному будинку проживають позивач ОСОБА_1 , його баба ОСОБА_3 , співмешканець баби ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_2 .
Зазначає, що відповідачка ОСОБА_2 є матір`ю позивача ОСОБА_1 , однак спільне проживання позивача та членів його сім`ї разом з відповідачкою є нестерпним з огляду на те, що така є безробітною, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, приходить додому у нетверезому стані, псує майно, постійно влаштовує сварки, обзиває нецензурними словами бабу позивача ОСОБА_3 та інших членів сім`ї позивача. Крім того, така не приймає участі в утриманні будинку, в якому вона проживає, його ремонті, оплаті комунальних послуг.
Стверджує, що відповідачка ОСОБА_2 систематично вчиняла та надалі вчиняє домашнє насильство відносно позивача ОСОБА_1 , його баби ОСОБА_3 , а також ОСОБА_4 , що полягає у висловлюванні нецензурною лайкою та погрозах фізичною розправою, чим була завдана шкода психічному та фізичному здоров`ю позивача та членів сім`ї позивача. З приводу вчинення домашнього насильства ОСОБА_3 неодноразово зверталася до поліції з заявами про вчинення домашнього насильства відповідачкою ОСОБА_2 , відповідачка неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст.173-2 КУпАП. Відповідачка ОСОБА_2 не змінює своєї поведінки, продовжує пиячити, створює нестерпні умови співжиття з нею. Лайки, погрози та конфлікти стали суттю її відносин. Така її поведінка негативно впливає на емоційний та психічний стан ОСОБА_3 , яка є особою похилого віку, а також на фізичний та психічний стан позивача, який через негативну поведінку відповідачки та часті конфлікти з її участю змушений перебувати та проживати за кордоном
Покликається на те, що відповідачка ОСОБА_2 не бажає добровільно виселятися з належного позивачу будинку, хоча має інше житло за адресою: АДРЕСА_1 , де зареєстрована по даний час.
З огляду на наведене, просить суд виселити відповідачку ОСОБА_2 з належного позивачу будинку за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з неможливістю спільного проживання з нею, без надання іншого жилого приміщення.
ІІ. Позиція учасників справи.
Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Борисенко В.В. в судовому засіданні вказав, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Зазначив, що відповідачка ОСОБА_2 своїми протиправними діями порушує правила співжиття, дебоширить, застосовує насильство в сім`ї, створює позивачу перешкоди в користуванні належним йому будинком, відмовляється добровільно звідти виселитися, внаслідок чого порушує право власності позивача та права інших членів його сім`ї, які хочуть спокійно проживати у даному будинку. При цьому, відповідачка ОСОБА_2 має інше житло, де значиться зареєстрованою, однак добровільно не покидає належне позивачу помешкання. Також представник позивача ствердив, що позивач ОСОБА_1 просить залишити за ним понесені судові витрати, в тому числі сплачений ним судовий збір.
Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Ленько М.Ю. в судовому засіданні зазначила, що відповідачка частково визнає позовні вимоги, пред`явлені до неї стороною позивача. Станом на сьогоднішній день відповідачка ОСОБА_2 фактично вже не проживає у належному позивачу будинку, однак ще зберігає там власні речі, які має намір звідти забрати.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 17.09.2024р. прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення. Розгляд справи ухвалено провести в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 28.01.2025р. закрито підготовче провадження у даній цивільній справі.
ІV. Обставини справи, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджено копією договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 08.11.2023р., посвідченого приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицьким Р.С. та Витягом з Державного реєстру речових прав, індексний номер витягу: 353602559 від 08.11.2023р. Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №295, виданої 08.07.2024р. виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області, за вказаною адресою значаться зареєстрованими позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його баба ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідачка ОСОБА_2 значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено відомостями наданими відділом «Центр надання адміністративних послуг» Мостиської міської ради Львівської області.
Фактично ж відповідачка ОСОБА_2 проживає без реєстрації в житловому будинку АДРЕСА_1 , що підтверджено актом обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства /фактичного місця проживання особи від 07.08.2024р. та довідкою №334, виданою 07.08.2024р. виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області.
Так, з зазначеного акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства /фактичного місця проживання особи від 07.08.2024р. відомо, що за адресою: АДРЕСА_1 фактично проживають: ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_3 (баба позивача), ОСОБА_4 (співмешканець баби) та ОСОБА_2 (відповідачка).
Матеріалами справи також підтверджено, що проживаючи у спірному будинку, який належить позивачу ОСОБА_1 на праві власності, відповідачка ОСОБА_2 систематично вчиняє домашнє насильство, порушує правила суспільного співжиття, створює неможливі умови для проживання позивача та для інших членів його сім`ї.
Постановою судді Мостиського районного суду Львівської області від 05.12.2023р. по справі ЄУН 448/1884/23 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП (за вчинення 04.11.2023 року о 19:00 год. по АДРЕСА_1 домашнього насильства психологічного характеру відносно своєї матері ОСОБА_3 та свого вітчима ОСОБА_4 , яке виражалося в висловлюваннях в їх сторону нецензурною лайкою, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілих).
Постановою судді Мостиського районного суду Львівської області від 19.02.2024р. по справі ЄУН 448/47/24 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП (за вчинення 23.12.2023 року близько 21:00 год. по АДРЕСА_1 домашнього насильства психологічного характеру відносно матері ОСОБА_3 , яке виражалося в висловлюваннях в її сторону нецензурними словами та погрозах фізичною розправою, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої).
03.02.2024 року інспектором СРПП відділення поліції №1 Яворівського районного відділу поліції ГУ НП у Львівській області Тимечко Р.В. було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАБ №954846, з якого вбачається, що 03.02.2024р. близько 18.00 год. ОСОБА_2 , перебуваючи за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 , вчинила домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї матері ОСОБА_3 , яке виражалося в висловлюваннях в її сторону нецензурними словами, кричала до неї та шарпала за одяг, чим спричинила моральний та психологічний тиск, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої. За наслідками розгляду справи про адміністративне правопорушення ЄУН 448/237/24, ініційованої на підставі зазначеного протоколу, суддею Мостиського районного суду Львівської області 21.05.2024р. ухвалена постанова, якою провадження в даній справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.173-2 КУпАП, відносно ОСОБА_2 закрито на підставі п.7 ст.247 КУпАП.
Постановою судді Мостиського районного суду Львівської області від 10.07.2024р. по справі ЄУН 448/874/24 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП (за вчинення 24.04.2024 року близько 16:50 год. по АДРЕСА_1 домашнього насильства психологічного характеру відносно матері ОСОБА_3 , яке виражалося в висловлюваннях в її сторону нецензурними словами, унаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої).
Зазначені протиправні дії відповідачка ОСОБА_2 вчиняла за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Між сторонами по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склались неприязні стосунки, відповідачка систематично порушує правила суспільного співжиття, створює неможливі умови для проживання інших разом з нею в одному будинку.
V. Застосовані норми права та судова практика.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У статті 9 Житлового кодексу (далі - ЖК) України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Згідно зі статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Відповідно до ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
У п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року надано роз`яснення, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).
Згідно із частиною другою статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (частина друга статті 64 ЖК України).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Отже, аналіз положень ЖК України та ЦК України свідчить про те, що у частині першій статті 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.
Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частини другої ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України»).
У пунктах 84, 85, 86 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України» вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах «Опуз» та «Талпіс»). Стаття 116 ЖК УРСР є ефективним засобам захисту прав позивача, у цій справі, з погляду на положення Конвенції, суди, з огляду на те, що особа періодично піддавалася фізичному і психологічному насиллю, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією вироку, за яким дійшли правильного висновку для задоволення позову та наявності ризику в майбутньому (насильства) якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом.
У спірних правовідносинах права позивача, як власника спірного житла, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном та таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло повинно здійснюватися з дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар (принцип пропорційності).
Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
VІ. Висновки суду.
Позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , в якому на даний час фактично проживає і відповідачка по справі ОСОБА_2 .
Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 систематично протягом тривалого часу вчиняє домашнє насильство, вона систематично порушує правила суспільного співжиття, що робить неможливим для інших проживання із нею в одному будинку, заходи запобігання та громадського впливу, вжиті щодо відповідачки, зокрема притягнення її до адміністративної відповідальності та призначення їй адміністративних стягнень виявилися безрезультатними та не призвели до припинення її протиправної поведінки. Відтак, позивач ОСОБА_1 як власник будинку не дає згоди на проживання відповідачки ОСОБА_2 у ньому, оскільки така своїми систематичними протиправними діями робить неможливим для інших проживання із нею в одному будинку, чинить позивачу перешкоди у користуванні належним йому майном.
При цьому, відповідачка ОСОБА_2 має інше житло та значиться зареєстрованою за іншою адресою: АДРЕСА_1 .
Ураховуючи наведені вище норми закону й встановлені обставини справи, зокрема, ту обставину, що відповідачка чинить позивачу перешкоди у володінні, користуванні власним майном, систематичним порушенням правил соціального співжиття відповідачка робить неможливим для позивача та інших членів його сім`ї проживання із нею в одному будинку і в добровільному порядку не бажає звільнити будинок, хоча має для проживання інше житло, з урахуванням часткового визнання даного позову стороною відповідача, суд приходить до переконання про необхідність усунення позивачу перешкод у користуванні належним йому будинком шляхом виселення відповідачки із такого без надання іншого житлового приміщення.
За таких обставин та доказів, враховуючи інтереси власника житла, принцип розумності і справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.
VІІ. Розподіл судових витрат.
Судом встановлено, що позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 1211,20 грн., що підтверджується поданою ним квитанцією №84 від 19.08.2024р. (платник: ОСОБА_1 ).
Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Однак, з урахуванням думки сторони позивача, висловленої в судовому засіданні представником позивача адвокатом Борисенком В.В., який не наполягав на стягненні судових витрат з відповідачки ОСОБА_2 , а просив залишити такі за позивачем, то суд вважає за доцільне судові витрати по справі залишити за позивачем ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 133, 141-142, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення задовольнити.
Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з житлового будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 10.03.2025р.

Відомості про учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.Завада Мостиського району Львівської області, місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженка м.Мостиська Львівської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 .

Суддя Ю.В. Кічак