КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 363/57/24 Головуючий у суді першої інстанції -Рудюк О.Д.
Номер провадження № 22-ц/824/4756/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 жовтня 2024 року у справі

за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,

та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в якій просить: визнати житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходить за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,1870 га (кадастровий номер :20:157:0156) надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю. Визнати за нею право власності в розмірі 1/2 оспорюваного майна подружжя.

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 28 липня 2006 року між сторонами було укладено шлюб. В період шлюбу у сторін народилось двоє дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначає, 13 серпня 2021 року рішенням суду шлюб між сторонами було розірвано.

Наголошує, в період шлюбу, а саме з 28 липня 2006 року по 13 серпня 2021 року, на підставі договору купівлі-продажу від 29 серпня 2011 року сторони придбали нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Крім того, на підставі договору міни від 20 березня 2017 року вказану квартиру обміняли на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,1870 га (кадастровий номер :20:157:0156) надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки вирішити питання розподілу майна в позасудовому порядку неможливо, ОСОБА_1 звернулась до суду.

В подальшому, 11 березня 2024 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просить: визнати за відповідачем ОСОБА_3 право особистої приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1870 га (кадастровий номер :20:157:0156), надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи доводи зустрічної позовної заяви зазначає, що до укладення шлюбу з позивачем за первісним позовом, у ОСОБА_3 було нерухоме майно, а саме: садовий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 та земельна ділянка площею 0,1190 га. в межах, які визначені в натурі, закріплені межовими знаками і зазначені у Державному акті, що знаходиться на території Вишедубечанської сільської ради, с/т «Полісся» Вишгородського району Київської області, кадастровий номер земельної ділянки :32:127:0003.

Відтак вказує, дані об`єкти нерухомого майна були продані, відповідно до договорів купівлі-продажу від 27 травня 2008 року. Наголошує, садовий будинок проданий за 75 266,00 грн, земельна ділянка продана за 239 114,00 грн, загальна вартість проданих об`єктів склала 314 380,00 грн, або в еквіваленті 64 820,61 доларів США.

Крім того, звертає увагу суду, мати відповідача за первісним позовом, ОСОБА_7 , володіла квартирою за адресою: АДРЕСА_4 , яку було продано перед купівлею квартири в м. Ірпінь, за рахунок якої укладався договір міни на будинок та земельну ділянку, що є предметом спору.

Вказує, кошти з проданої квартири мати відповідача за первісним позовом віддала йому, як подарунок для облаштування квартири в м. Ірпінь.

Таким чином, ОСОБА_3 вважає, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка площею 0,1870 га (кадастровий номер :20:157:0156) надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є його особистою приватною власністю.

На підставі цього, ОСОБА_3 просив задовольнити його позовні вимоги, визнавши спірне майно його особистою власністю, відмовивши у позовних вимогах ОСОБА_1 ..

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 09 жовтня 2024 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю - задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1870 га (кадастровий номер :20:157:0156), надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване судове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити первісний позов у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову - відмовити.

Доводи своєї апеляційної скарги обґрунтовує тим, що із матеріалів вбачається, шлюб між сторонами було зареєстровано 28 липня 2006 року.

Наголошує, нерухоме майно, а саме: садовий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 ; земельна ділянка площею 0,1190 га. в межах, які визначені в натурі, закріплені межовими знаками і зазначені у Державному акті, що знаходиться на території Вишедубечанської сільської ради, с/т «Полісся» Вишгородського району Київської області, кадастровий номер земельної ділянки :32:127:0003 були набуті відповідачем за первісним позовом у 2007 році.

Вказує, про це свідчить п. 3 Договору купівлі-продажу від 27 травня 2008 року між останнім та ОСОБА_8 , відповідно до якого, садовий будинок з надвірними будівлями, що відчужується, належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 , виданого Вищедубичанською сільською радою 07 серпня 2007 року згідно рішення виконкому Вищедубечанської сільської ради від 20 червня 2007 року.

Таким чином, наголошує, садовим будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку було набуто відповідачем за первісним позовом під час перебування у зареєстрованому шлюбі із позивачем.

Вважає, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, а відповідач за первісним позовом не довів, що гроші, отримані від продажу вищевказаних об`єктів нерухомого майна використовувалися для придбання квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Наголошує, дану квартиру було придбано через три роки, а саме 29 серпня 2011 року, а гроші з продажу нерухомості витрачалися на потреби сім`ї. Разом з тим, звертає увагу суду, 28 травня 2005 року ОСОБА_3 було придбано новий транспортний засіб із салону, на що було потрачено значну частину від проданого майна.

Також апелянт не погоджується із висновком суду першої інстанції, відповідно до якого зазначено, що одним із джерел формування особистих грошових коштів відповідача, за які була придбана квартира є грошові кошти його матері, оскільки жодного документу, який підтверджує факт надання цих коштів відповідачеві за первісним позовом до суду не надано. Разом з тим, вважає, останнім не було доведено, що саме ці кошти були спрямовані на придбання квартири в м. Ірпінь.

14 січня 2025 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , відповідно до якого просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заперечуючи проти доводів, викладених у апеляційній скарзі вказує, що земельна ділянка та садовий будинок, що знаходиться на ній був подарований ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 01 березня 2005 року, про що зазначено у договорі купівлі-продажу від 27 травня 2008 року та в державному акті на право власності на земельну ділянку від 20 травня 2008 року.

Відтак, наголошує, вищевказані об`єкти нерухомого майна належали відповідачу за первісним позовом на підставі договору дарування.

Зазначає, посилання апелянта на те, що отримані кошти від продажу даного нерухомого майна витрачалися на потреби сім`ї не відповідають дійсності, оскільки відповідач за первісним позовом мав стабільний дохід та їх вистачало для того, щоб забезпечити сім`ю.

Право посилатися на те, що невдовзі після продажу ОСОБА_3 було придбано транспортний засіб позивач за первісним позовом втратила, оскільки не подавала такі докази до суду першої інстанції разом із поданням позовної заяви відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України.

Наголошує, аргументи апелянта про те, що судом не досліджено та надано невірну оцінку грошовим коштам, наданих матір`ю відповідача за первісним позовом останньому є безпідставними.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі. Зустрічний позов просив залишити без задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, оскільки вважає, що доводи на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 28 липня 2006 року укладено шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 01 серпня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис №1011.

Сторони по справі мають спільних дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження № НОМЕР_3 , виданого 13 лютого 2007 року, та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження № НОМЕР_4 , виданого 06 серпня 2009 року.

27 травня 2007 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_8 (покупець) укладено договір купівлі-продажу згідно якого, за цим договором продавець передає у власність покупцеві, а покупець приймає садовий будинок з надвірними будівлями і сплачує за нього обговорену грошову суму на умовах даного договору. Садовий будинок з надвірними будівлями, що є предметом даного договору, розташований за адресою: АДРЕСА_3 . Цей садовий будинок з надвірними будівлями, що відчужується, належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 , виданого Вищедубичанською сільською радою 07 серпня 2007 року згідно рішення виконкому Вишедубечанської сільської ради №25 від 20 червня 2007 року, зареєстрованого у Вишгородському бюро технічної інвентаризації 16 серпня 2007 року в реєстрову книгу №1 за реєстровим №31 та зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №19834078. Продаж садового будинку за домовленістю сторін вчинено за 75 266,00 грн, які отримані продавцем від покупця до підписання цього договору. Підписання цього договору сторонами свідчить про те, що розрахунки за садовий будинок з надвірними будівлями здійснені повністю та про відсутність претензій до покупця з боку продавця, а також про відсутність претензій до продавця з боку покупця (п.1, 3, 4).

Крім того, 27 травня 2008 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_8 (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки згідно якого, за цим договором продавець передає у власність покупцеві земельну ділянку площею 0,1190 га, в тому числі всього сільськогосподарських угідь - 0,1190 га, у межах, які визначені в натурі (на місцевості), закріплені межовими знаками і зазначені у Державному акті, що знаходиться на території Вишедубечанської сільської ради, с/т «Полісся» Вишгородського району Київської області, кадастровий номер земельної ділянки :32:127:0003, надану продавцю для садівництва. Ця земельна ділянка належить продавцю на підставі Державного акту на право власності на землю серії ЯГ №214534, виданого Вищедубечанською сільською радою 20 травня 2008 року на підставі договору дарування земельної ділянки від 01 березня 2005 року за №1806 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №83. Продаж земельної ділянки проводиться за 239 114,00 грн., які продавець отримав повністю від покупця до підписання даного договору. Сторони свідчать, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на аналогічні земельні ділянки; за їх розсудом визначена в цьому договорі вартість саме цієї ділянки є справедливою і відповідає її дійсній вартості (п.1, 2, 4).

09 липня 2011 року між ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_9 (покупець) укладено договір купівлі-продажу згідно якого, продавець продала, а покупець купила належну продавцю на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_5 . Продаж зазначеної квартири проводиться за 446 400,00 грн (п.1, 4).

29 серпня 2011 року між ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 (продавці) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири. Згідно умов якого, за цим договором продавці передають у власність (продають) покупцю, а покупець приймає від продавців (купує) квартиру АДРЕСА_6 і оплачує її вартість за ціною та у порядку, передбаченому договором. Вказана квартира складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 68,1 кв. м., житловою площею 40,9 кв. м. За домовленістю сторін цей продаж вчинено за 75 000,00 грн, які продавці отримали від покупця до підписання даного договору. Сторони заявляють, що на час посвідчення цього договору не мають одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунків (п.1, 3).

Як вбачається з п. 13 договору купівлі-продажу квартири від 29 серпня 2011 року, цей договор посвідчено за згодою дружини продавця ОСОБА_11 - ОСОБА_13 , що підтверджено згодою оформленою приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіним М.С. 29 серпня 2011 року, за реєстром №4353 та згодою дружини покупця ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , що підтверджено згодою оформленою приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіним М.С. 29 серпня 2011 року, за реєстром №4352, зміст яких доведено до відома сторін.

20 березня 2017 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_3 укладено договір міни. Згідно умов якого, ОСОБА_14 міняє належний їй на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належну їй на праві власності земельну ділянку площею 0,1870 га, кадастровий номер :20:157:0156, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на: належну на праві власності ОСОБА_3 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (п.1).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13 серпня 2021 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 28 липня 2006 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис №1011 - розірвано.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, сторона позивача за первісним позовом, посилається на те, що перебуваючи в шлюбі подружжям придбано нерухоме майно, а саме квартиру в м. Ірпінь, яка в подальшому була обміняна на житловий будинок. Під час купівлі квартири надавалась згода ОСОБА_1 як дружини ОСОБА_3 , що в свою чергу підтверджує набуття майна під час шлюбу, а майно є спільною сумісною власністю подружжя, та підлягає розподілу в рівних частинах.

Не погоджуючись з позовними вимогами заявленими ОСОБА_1 , сторона позивача за зустрічним позовом, посилається на те, що придбана в період шлюбу квартира в м. Ірпінь, яка в подальшому була обміняна на житловий будинок, куплена ОСОБА_3 за його особисті кошти, а тому була його особистою власністю. Таким чином, будинок який є предметом спору не може бути спільною сумісною власністю подружжя, та є особистою власністю ОСОБА_3 .

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив із того, що спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, та земельна ділянка площею, обміняні на підставі договору міни від 20 березня 2017 року, на квартиру у м. Ірпінь, яка була придбана 29 серпня 2011 року, тобто в період перебування сторін у шлюбі.

Згідно наданих пояснень відповідача у справі ОСОБА_3 , 29 серпня 2011 року останній придбав квартиру у м. Ірпінь за кошти, які йому подарувала його мати ОСОБА_7 . Крім того, до укладення шлюбу з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на праві приватної власності володів садовим будинком з надвірними будівлями, за адресою: АДРЕСА_3 , та земельною ділянкою, яка знаходилась на території Вишедубечанської сільської ради, с/т «Полісся» Вишгородського району Київської області, які продав у 2008 році.

Також суд першої інстанції врахував покази свідка ОСОБА_7 , яка підтвердила, що гроші після продажу своєї квартири у м. Києві віддала сину ОСОБА_3 , щоб останній придбав квартиру у м. Ірпінь.

Стороною позивача за первісним позовом, не спростовано доводів сторони відповідача за первісним позовом про те, що нерухоме майно придбане не за особисті кошти ОСОБА_3 та не надано належних та допустимих доказів, що вказане майно придбане за спільні кошти подружжя.

Таким чином, заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 суд визнав не доведеними та з цих підстав відмовив у їх задоволенні.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання за ним права особистої приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1870 га (кадастровий номер :20:157:0156), надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , суд дійшов висновку, що стороною позивача за зустрічним позовом, доведено, що спірне майно придбане за особисті кошти ОСОБА_3 , які останній отримав від продажу особистого нерухомого майна, та за кошти подаровані матір`ю ОСОБА_7 , у зв`язку з чим визнав доведеним зустрічний позов поданий ОСОБА_3 .

Апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина сьома статті 57 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17, від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19.

Отже, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних, достовірних та допустимих доказів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Так із матеріалів справи вбачається, що дійсно сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період із 28 липня 2006 року по 13 серпня 2021 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами: копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 12 т. 1) та копією рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 серпня 2021 року у справі №363/2161/21 (а.с. 15 т. 1).

У зазначений період відповідачем у справі ОСОБА_3 було укладено чотири правочини :

І. 27 травня 2008 року між ОСОБА_3 як продавцем та ОСОБА_8 як покупцем укладено договір купівлі-продажу садового будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 . (а.с. 88-90 т.1).

ІІ. 27 травня 2008 року між ОСОБА_3 як продавцем та ОСОБА_8 як покупцем укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1190 га, що знаходиться на території Вишедубечанської сільської ради, с/т «Полісся» Вишгородського району Київської області, кадастровий номер земельної ділянки :32:127:0003, надану продавцю для садівництва (а.с. 91-93 т.1).

ІІІ. 29 серпня 2011 року між ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 як продавцями та ОСОБА_3 як покупцем укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 . За домовленістю сторін цей продаж вчинено за 75 000,00 грн.

ІV. 20 березня 2017 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_3 укладено договір міни. Згідно умов якого, ОСОБА_14 міняє належний їй на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належну їй на праві власності земельну ділянку площею 0,1870 га, кадастровий номер :20:157:0156, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на: належну на праві власності ОСОБА_3 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (п.1) (а.с. 18-20 т.1).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги та даючи аналіз укладеним правочинам на предмет набуття права спільної сумісної власності подружжя на вказане майно колегія суддів враховує положення ст. ст. 36, 60, 61 та 63 СК України, а також наступні норми матеріального права та відповідні їм встановлені правовідносини.

Так, згідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Як вбачається із наданих сторонами письмових доказів договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , укладених 27 травня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 зазначене у вказаних правочинах майно: земельна ділянка та садовий будинок були особистою приватною власністю ОСОБА_3 , що зазначено у п. 16 Договору купівлі-продажу садового будинку (а.с. 89 т.1) та в п.2 договору купівлі-продажу земельної ділянки та в держаному акті на право власності на земельну ділянки, де зазначено, що вказана земельна ділянка належить продавцю на підставі договору даруванні від 01 березня 20005 року за №1806 (а.с. 91,93 т.1).

З урахуванням положень п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України колегія суддів доходить висновку, що дійсно вказані об`єкти нерухомого майна на момент їх відчуження були особистою власністю відповідача за первісним позовом у справі ОСОБА_3 , дане підтверджується також і тим фактом, що при укладенні вказаних правочинів та нотаріальному посвідченні договорів згоду на відчуження даного майна позивачка за первісним позовом у справі ОСОБА_1 не давала, та вказаних правочинів із цих підстав не оспорювала.

Даючи оцінку укладення ОСОБА_3 правочинів щодо придбання 29 серпня 2011 рокуу власність квартири АДРЕСА_6 за 75 000,00 грн, а також подальшого обміну указаної квартири 20 березня 2017 року на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1870 гакадастровий номер :20:157:0156, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за цією ж адресою, то колегія суддів враховує, що вказане майно купувалося, а в подальшому обмінювалося в період перебування сторін у вказаній справі у шлюбі. Правочини щодо набуття у власність квартири АДРЕСА_6 та в подальшому щодо її обміну укладалися в письмовій формі та нотаріально посвідчувалися. Як вбачається з п. 13 договору купівлі-продажу квартири від 29 серпня 2011 року, цей договір посвідчено за згодою дружини продавця ОСОБА_11 - ОСОБА_13 , що підтверджено згодою оформленою приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіним М.С. 29 серпня 2011 року, за реєстром № 4353 та згодою дружини покупця ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , що підтверджено згодою оформленою приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіним М.С. 29 серпня 2011 року, за реєстром №4352, зміст яких доведено до відома сторін. Тобто при нотаріальному посвідченні вказаного правочину ОСОБА_3 як набувач вищевказаної квартири в порядку визначеному ч.2 ст. 60 та ч.3 ст. 61 СК України отримував погодження позивачки за первісним позовом у справі як подружжя, що є підтвердженням придбання вказаної квартири у спільну сумісну власність.

Укладаючи 20 березня 2017 року договір обміну вказаної вище квартири на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1870 гакадастровий номер :20:157:0156, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за цією ж адресою відповідач за первісним позовом у справі ОСОБА_3 у відповідності до положень ст. 65 СК України погоджував укладення вказаного правочину із позивачкою у справі, що підтверджується відповідним записом у пункті 6 Договору міни (а.с. 19 т.1), таким чином, відповідач за первісним позовом визнавав, що предметом обміну є спільне сумісне майно подружжя.

Відповідно до положень ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 ( провадження № 61-14297сво23) виклав наступні правові висновки : «Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.

Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.

Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності».

Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.

Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі № 337/2735/22 (провадження № 61-3355св23) від 12 серпня 2024 року у справі № 369/7426/21 (провадження № 61-15433св23), 20 листопада 2024 року у справі № 703/715/23 (провадження № 61-6802св24), які колегією суддів враховуються при вирішенні вказаного спору.

Даючи оцінку доводам відповідача за первісним позовом про те, що квартира АДРЕСА_6 була придбана ним за грошові кошти, які були ним отриманні від продажу особистого майна: садового будинку та земельної ділянки 27 травня 2008 року, що розташовані АДРЕСА_3 , то колегія суддів враховує, що вказані правочини були укладенні за три роки до укладення договору купівлі-продажу вище вказаної квартири і як вбачається із доводів апеляційної скарги, відповідач за первісним позовом вказані кошти витрачав, в тому числі і на придбанні автомобіля OPEK Astra, який був придбаний на наступний день, після укладення договору купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки.

Належних допустимих доказів зберігання отриманих від продажу садового будинку та земельної ділянки на банківському рахунку до суду подано не було, тому вказані доводи відповідача колегія суддів оцінює критично.

Критично колегія суддів оцінює і посилання відповідача за первісним позовом на те, що грошові кошти на придбання вищевказаної квартири були надані його матір`ю, виручені нею від продажу квартири, оскільки належних та допустимих доказів суду на підтвердження вказаних фактів не було подано.

Відповідно до статті 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладаються у письмовій формі.

Належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між відповідачем ОСОБА_3 та його матір`ю ОСОБА_7 з приводу передачі коштів чи то борг чи до вдар для придбання вище вказаної квартири до суду подано не було.

Таким чином колегія суддів доходить висновку, що квартира АДРЕСА_6 була придбана подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у спільну сумісну власність, а в подальшому вказана квартира була обміняна без доплат на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку площею 0,1870 га (кадастровий номер :20:157:0156) надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , тобто вказане майно є спільним сумісним майном подружжя.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (стаття 69 СК України).

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

З урахуванням того що сторони у справі не досягли згоди щодо поділу спільного майно подружжя: житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0,1870 га (кадастровий номер :20:157:0156), надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , тому колегія суддів доходить висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині поділу вказаного майна по 1/2 частини за кожним із подружжя.

Щодо заявленою позивачкою позовної вимоги про визнання вказаного майна спільним сумісним майном подружжя, то колегія суддів враховує, що відповідно до положень ч.2 ст. 60, та ч.3 ст. 61 СК України визначено порядок набуття у спільну сумісну власність подружжя майна.

Крім того Велика Палата Верховного Суду у постанові від 33 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц ( провадження 14-22цс20) виснувала , що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

З урахуванням викладених обставин колегія суддів вважає, що зустрічний позов є не обґрунтованим та не доведеним, тому в задоволенні вимог ОСОБА_3 про визнання вищевказаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0,1870 га необхідно відмовити.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального та порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка у справі при зверненні до суду першої інстанції понесла витрати по сплаті судового збору в розмірі 4882,56 грн (а.с. 1, 28а, 34а т. 1), та при подачі апеляційної скарги сплатила 21119,50 грн (а.с.218,236 т.1), а всього 26002,06 грн, які має право компенсувати за рахунок відповідача у справі.

При цьому оскільки колегія суддів дійшла висновку про безпідставність заявленої вимоги не майнового характеру, тому вказаний розмір повинен бути зменшеним на 3028 грн.

З врахуванням викладено із відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 22974,06 грн, понесених витрат по сплаті судового збору.

Відповідно з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог та складає 7295, 70 грн, з яких 2 918, 28 грн, судового збору що підлягали сплаті до суду першої інстанції та 4141,42 грн, за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. 36, 60, 61, 63, 70,71 СК України ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходить за адресою: АДРЕСА_1 , та на 1/2 частину земельну ділянку площею 0,1870 га (кадастровий номер :20:157:0156) надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходить за адресою: АДРЕСА_1 , та на 1/2 частину земельну ділянку площею 0,1870 га (кадастровий номер :20:157:0156) надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесенні судові витрати у справі у розмірі 22974,06 грн.

Анкетні дані сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , прож. АДРЕСА_7 РНОКПП НОМЕР_5 .

Відповідач у справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , прож. АДРЕСА_7 РНОКПП НОМЕР_6 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 10 березня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв