Єдиний унікальний номер судової справи: 484/6296/23 Головуючий суду першої інстанції Мельничук О.В.
Провадження: 22-ц/812/365/25 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

10 березня 2025 року м. Миколаїв справа №484/6296/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Носіковим І.М.,

за участю:

представника особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

представника третьої особи - ГУ Держгеокадастру Шкапенко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником адвокатом Восковенком Вадимом Миколайовичем, на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 квітня 2024 року, ухвалене у складі головуючого судді Мельничука О.В. в приміщенні цього ж суду в м. Первомайську, за позовом ОСОБА_3 до Мигіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління Держгеокадастру в Миколаївській області про припинення права власності на земельну ділянку, -

встановив:

14 листопада 2023 року ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_5 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який обґрунтовував наступним.

Позивач зазначав, що він є власником земельної ділянки, яка розташована в межах території Мигіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно п.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04 листопада 2002 року ОСОБА_6 продав ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0.11 га в с.Мигія Первомайського району Миколаївської області. Того ж дня, цей договір було посвідчено державним нотаріусом 2-ї Первомайської державної нотаріальної контори Мовчан С.В. та зареєстровано у реєстрі за номером 1901.

На підставі вказаного договору, 14 листопада 2002 року позивачу було видано Державний акт про право власності на землю, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 849.

У 2003 році позивачем було замовлено ОСОБА_7 паспорт на будівництво житлового будинку на зазначеній земельній ділянці, якій було присвоєно адресу: АДРЕСА_2 та Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що перебуває у власності позивача для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням державного кадастрового реєстратора № РВ-023 від 27 жовтня 2023 року позивачу було відмовлено у внесенні відомостей про належну йому земельну ділянку до Державного земельного кадастру в зв`язку з тим, що наявні перетини його земельної ділянки із земельними ділянками: кадастровий номер :02:031:0010 (площа співпадає на 21,3048 відсотків); кадастровий номер :02:031:0014 (площа співпадає на 6,1502 відсотка).

Земельна ділянка з кадастровим номером :02:031:0010 знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належала на праві власності ОСОБА_4 , дата державної реєстрації права (в державному реєстрі прав) 20 вересня 2018 року.

Позивач вказував, що державна реєстрація у Державному земельному кадастрі та державна реєстрація права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:031:0010 підлягає скасуванню, оскільки дана земельна ділянка накладається на його земельну ділянку, що належить йому на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серія І-МК №014182 від 14 листопада 2002 року та перешкоджає йому реалізувати своє право власності на земельну ділянку, яке він набув відповідно до закону, раніше відповідача, та позбавляє можливості на даний час належним чином володіти, користуватися та розпоряджатися нею, що порушує його майнові права.

Посилаючись на викладене, позивач просив скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :02:031:0010, площею 0,04 га, розташованому на території Мигіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, за цільовим призначенням 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером :02:031:0010, площею 0,04 га, власник ОСОБА_4 , номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28021351, дата державної реєстрації 20 вересня 2018.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 квітня 2024 року, описку у якому виправлено ухвалою того ж суду від 17 вересня 2024 року, позов задоволено.

Скасовано у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :02:031:0010, площею 0,04 га, розташованому на території Мигіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, за цільовим призначенням 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером :02:031:0010, площею 0,04 га, власник ОСОБА_4 , номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28021351, дата державної реєстрації 20 вересня 2018 року.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд виходив з того, що його вимоги є доведеними.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участі у справі та є правонаступником померлого відповідача ОСОБА_4 , через свого представника адвоката Восковенко В.М. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач ОСОБА_4 помер, а суд першої інстанції не зупинив провадження у справі, не залучив до участі по справі правонаступника померлого, яким є дружина померлого ОСОБА_1 . Відповідач не був належним чином повідомленим про розгляд справи. Суд постановив рішення 15 квітня 2024 року після смерті відповідача, що є порушенням і у даному випадку вплинуло на права заявниці, таким чином, що вона не може успадкувати земельну ділянку. Розгляд справи після смерті ОСОБА_4 та не залучення до участі правонаступника це розгляд справи до неналежного відповідача. Зазначала, що якби справу розглянув суд за участі ОСОБА_1 , то вона подала б клопотання про розгляд справи спочатку та їй надали можливість захиститись від позову.

Заявник вказувала, що встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд повинен відмовити у позові до такого відповідача. При цьому посилалася на правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61 цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15- ц (провадження №14-178 цс28), від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17- ц (провадження № 14-392цс18,), від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц (провадження №14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (провадження №14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі №554/10058/17 (провадження №14-2-цс19).

Крім того, наголошуючи на незаконності рішення зазначала, що суд постановив рішення без проведення відповідної експертизи.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Наступною ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року призначено справу до розгляду на 03 березня 2025 року на 13.00 год, витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Браженко І.І. спадкову справу №17/2023 рок до майна померлого ОСОБА_4

21 лютого 2025 року від представника позивача адвоката Заливчого Я.В. через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У відзиві представник позивача посилався на те, що відповідач у справі на час відкриття провадження був належним, а на час ухвалення рішення у позивача та у суду були відсутні відомості про смерть відповідача. На його думку, у такому випадку цивільним процесуальним законодавством ч. 1 ст. 352 ЦПК України надано право іншим особам, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. При цьому вважав, що посилання апелянта на правові висновки, що викладені у наведених ним в апеляційній скарзі постановах Верхового Суду не заслуговують на увагу, оскільки вони є нерелевантними по відношенню до даної справи. Так, в них йдеться про те, що суд відмовляє у задоволенні позову у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача, але у даному випадку позов пред`явлено до особи, яка на час відкриття провадження та закриття підготовчого провадження була належним відповідачем.

До того ж, вказував, що якщо заявник вважає, що по справі має бути призначена судова експертиза, то саме він має заявляти про це обґрунтоване клопотання і не позбавлений такого права та можливості в апеляційному порядку.

25 лютого 2025 року через систему «Електронний суд» від представника заявника ОСОБА_1 адвоката Восковенко В.М. надійшла відповідь на відзив, в якій він наголошував, що на час ухвалення оскаржуваного рішення відповідач був неналежним та матеріали справи не містять належних та допустимих доказів порушення прав відповідачкою.

Відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходило.

Зі спадкової справи №17/2024 року до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , встановлено, що спадщину прийняла його дружина - заявник ОСОБА_1 .

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 10 березня 2025 року залучено правонаступника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, будучи повідомленим про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив.

10 березня 2025 року від відповідача Мигіївської сільської ради Первомайського району на адресу апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи без її представника та ухвалення рішення на розсуд суду.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 , підтримав апеляційну скарзі з підстав викладених в скарзі та вважав можливим розгляд справи за відсутності ОСОБА_1 після залучення її, як правонаступника.

Представник ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області Шкапенко Т.О. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, підтримав рішення про відмову позивачу у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру у зв`язку з накладенням земельної ділянки, яка належала ОСОБА_4 на земельну ділянку позивача.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційній суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04 листопада 2002 року ОСОБА_6 продав ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0.11 га в с.Мигія Первомайського району Миколаївської області. Договір було посвідчено 04 листопада 2002 року державним нотаріусом 2-ї Первомайської державної нотаріальної контори Мовчан С.В. та зареєстровано у реєстрі за номером 1901.

За змістом пункту 2 цього договору відчужувана земельна ділянки належить продавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії МК виданого Мигіївською сільською Радою народних депутатів Первомайського району Миколаївської області 12 травня 1994 року та зареєстрованого в книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за номером 84 (а.с.7).

На підставі вказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки Мигіївською сільською радою, 14 листопада 2002 року позивачу було видано Державний акт про право власності на землю, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 849 (а.с8).

Позивачем у 2003 році було виготовлено будівельний паспорт на будівництво житлового будинку на зазначеній вище земельній ділянці, якій було присвоєно адресу: АДРЕСА_2 , а у 2023 році розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що перебуває у власності позивача для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , яку ОСОБА_3 подав на державну реєстрацію (а.с.9-20).

27 жовтня 2023 року Державним кадастровим реєстратором було прийняте рішення № РВ-023 про відмову ОСОБА_3 у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру. Підставою відмови стало те, що межі його земельної ділянки мають перетини із земельними ділянками: кадастровий номер :02:031:0010 (площа співпадає на 21,3048 відсотків); кадастровий номер :02:031:0014 (площа співпадає на 6,1502 відсотка) (а.с.21).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером :02:031:0010, площею 0,04 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 20 вересня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихоня В.А.

Із матеріалів справи убачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, а 15 квітня 2024 року Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області ухвалив оскаржуване рішення не залучивши правонаступника.

Відповідно до статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦК України).

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 4 частини третьої статті 376 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції (див. висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18)).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухваленим рішенням за позовом ОСОБА_3 про припинення права власності на земельну ділянку, що належала ОСОБА_4 , який помер до ухвалення оскаржуваного рішення 17 березня 2024 року, суд першої інстанції прийняв рішення про права, інтереси та обов`язки спадкоємця померлого заявника у справі ОСОБА_1 .

Відповідно до приписів пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Окрім того, колегія суддів зауважує, що відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення є розгляд судом справи (питання) за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Частина перша статті 8 ЦПК України передбачає, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи.

Заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги проте, що за життя відповідач ОСОБА_4 , не був належним чином повідомленим про день, час і місце засідання суду.

Отже, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню на підставі пункту 3, 4 частини третьої статті 376 ЦПК України.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (частина перша статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення з позовом).

Колегія суддів враховує, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Апеляційний суд вважає, що зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судом першої інстанції обставини справи, засвідчують, що спір виник між позивачем і відповідачем ОСОБА_4 з приводу, як вважає позивач, порушення права позивача на земельну ділянку внаслідок накладення земельної ділянки ОСОБА_4 щодо реєстрації за ним такого права.

У даному випадку після смерті ОСОБА_4 спірні правовідносини допускають правонаступництво, оскільки земельна ділянка ОСОБА_4 входить до складу спадщини, а тому колегія суддів вважає за можливе залучення його правонаступника спадкоємця, а не заміну відповідача, як помилково вважала заявниця. За такого, на думку апеляційного суду, відсутні підстави для відмови у позові до такого відповідача.

При цьому колегія суддів вважає, що у даній справі не підлягають застосуванню правові позиції Верховного Суду, на які посилається заявник, через невідповідність фактичних обставин справи та предмету позову, які заявлені у справі, що переглядається.

Вирішуючи спір апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Тлумачення наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки, зокрема, здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Відповідно до вимог статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Згідно з частиною першою статті 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до частини другої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Частина 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону.

Стаття 202 ЗК України регламентує, що державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом.

Згідно з нормами статей 11, 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про об`єкти Державного земельного кадастру під час внесення їх до Державного земельного кадастру мають відповідати існуючим характеристикам об`єктів у натурі (на місцевості), визначеним з точністю відповідно до норм та правил, технічних регламентів.

Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. При здійсненні державної реєстрації земельної ділянки їй присвоюється кадастровий номер.

Державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі №540/861/16-ц (провадження №14-660цс19) дійшла висновку про те, що зайняття земельних ділянок, зокрема шляхом часткового накладення земельних ділянок, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом визнання недійсним рішення, на підставі якого видано відповідні державні акти, так і самих актів на право власності на земельні ділянки та скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на земельні ділянки відповідачів.

З відповіді №1131102 від 19 лютого 2025 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на запит апеляційного суду убачається, що земельна ділянка, площею 0,04 га, з кадастровим номером :02:031:0010 зареєстрована 04 квітня 2018 року, а 20 вересня 2018 року за договором купівлі-продажу від 20 вересня 2018 року була набута ОСОБА_4 .

Суд встановив наявність порушеного права ОСОБА_3 на користування належною йому на праві приватної власності земельною ділянкою, яка була ним придбана у 2002 році, зокрема, частковим перетинанням земельної ділянки позивача з земельною ділянкою ОСОБА_4 (на 21,3048 %), яка була сформована 04 квітня 2018 року та придбана ним у власність за договором купівлі-продажу від 20 вересня 2018 року.

При цьому колегія суддів зауважує, що пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Досліджені докази свідчать, що державною реєстрацією земельної ділянки ОСОБА_4 в Державному земельному кадастрі та державною реєстрацією права власності на земельну ділянки з кадастровим номером: :02:031:0010 порушується право власності позивача на земельну ділянку, яка була набута ним у власність за договором купівлі-продажу від 04 листопада 2002 року, раніше відповідача. Межі земельної ділянки були визначені у Державному акті на право приватної власності на землю серії МК від 12 травня 1994 року.

На думку апеляційного суду, зазначені позовні вимоги у цій конкретній справі за встановлених обставин є ефективним способом захисту порушеного права позивача.

Доводи правонаступника відповідача щодо відсутності доказів на підтвердження позовних вимог позивача та наявності у нього можливості пред`явити новий позов до ОСОБА_1 колегія суддів вважає неспроможними.

Досліджені докази свідчать про порушення прав позивача на користування належною йому на праві приватної власності земельною ділянкою, а ОСОБА_1 , яка є правонаступником відповідача ОСОБА_4 , не надано доказів, які б спростовували встановлені обставини.

Апеляційний суд роз`яснював права правонаступника відповідача заявити клопотання про призначення апеляційним судом судової земельно-технічної експертизи. Проте представник заявника таким правом не скористався. Стороною відповідача не надано й висновок експерта підготовлений на їх замовлення.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню, так як земельна ділянка набута за життя ОСОБА_4 , фактично містить частину площі сформованої земельної ділянки, яка належить позивачеві.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини 1, 2 статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи наведене, судові витрати у цій справі покладаються на правонаступника відповідача ОСОБА_1 .

При зверненні до суду позивачем заявлено дві вимоги немайнового характеру, тому розмір судового збору складатиме 2 147 грн 20 (1073 грн 60 коп. х 2).

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково та по суті позов задоволено, то понесений судовій збір за подання апеляційної скарги не підлягає відшкодуванню заявнику.

Керуючись статтями 367, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Восковенком Вадимом Миколайовичем, задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до Мигіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , третя особа: Управління Держгеокадастру в Миколаївській області про припинення права власності на земельну ділянку задовольнити.

Скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :02:031:0010, площею 0,04 га, розташованому на території Мигіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, за цільовим призначенням 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером :02:031:0010, площею 0,04 га, власник ОСОБА_4 , номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28021351, дата державної реєстрації 20 вересня 2018 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2 147 (дві тисячі сто сорок сім) грн 20 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 11 березня 2025 року.