ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/9939/24
провадження № 2/753/2555/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2025 року Дарницький районний суд міста Києва у складі судді Якусика О.В., за участю секретаря судового засідання Гайової С.Г., позивача - ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Єркіна М.М., представника третьої особи - Волошиної І.В., розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 17 червня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_4 . 13 січня 2023 року рішенням Дарницького районного суду шлюб між сторонами було розірвано, а донька ОСОБА_4 залишилася проживати разом з позивачем.

Позивач стверджує, що жодної участі у вихованні доньки відповідач не бере, жодним чином не цікавиться її життям, не бере ніякої участі в її розвитку, всі питання щодо виховання вирішуються ним самостійно без участі та підтримки з боку відповідача, дитина знаходиться на його повному утриманні. З огляду на викладене вважає, що ОСОБА_2 повинна бути позбавлена батьківських прав відносно ОСОБА_4 .

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 травня 2024 року справу передано на розгляд судді Якусику О.В.

27 травня 2024 року на запит суду у порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України надійшла інформація щодо зареєстрованого місця проживання відповідача.

06 червня 2024 року від представника позивача надійшли докази сплати судового збору.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 753/9939/24 за правилами загального позовного провадження, призначено у справі підготовче судове засідання 23 липня 2024 року, залучено до участі у справі, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації.

23 липня 2024 року підготовче засідання відкладено на 24 вересня 2024 року.

24 вересня 2024 року підготовче засідання відкладено на 22 жовтня 2024 року.

01 жовтня 2024 року від Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації надійшов висновок щодо вирішення спору.

18 жовтня 2024 року відповідач подала відзив на позовну заяву, в якому повідомила, що позов визнає та пояснила, що вже шість років проживаю зі своїм чоловіком ОСОБА_5 , з яким спочатку жили у фактичному шлюбі, а нещодавно зареєстрували його офіційно. Її чоловік є військовослужбовцем 72 омбр і бере участь у військових діях ще з 2014. Під час участі у бойових діях він неодноразово отримував поранення та контузії і на даний час потребує догляду і лікування, але держава його кинула напризволяще. Через стан здоров`я він виведений поза штат військової частини і не отримує жодних грошових виплат, але з військової служби його не звільняють. Відповідач вказує, що єдиним джерелом його існування є її доходи та її догляд за ним. Відповідач також зазначила, що проживає у місті Вишгороді, а колишній чоловік з донькою у с. Бортничі Дарницького району м. Києва, вона не має ні можливості, ні бажання спілкуватись з ними, та не хоче втручатися у їх життя, тим більш донька вже доросла. Тому проти позовних вимог про позбавлення її батьківських прав відносно ОСОБА_4 не заперечувала.

22 жовтня 2024 року представник позивача подав заяву про виклик в судове засідання як свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , оскільки вказані особи можуть підтвердити факти, наведені в позовній заяві.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 22 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 28 листопада 2024 року, викликано як свідків у судове засідання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

28 листопада 2024 року розгляд справи відкладено на 21 січня 2025 року, а 21 січня 2025 року - на 25 лютого 2025 року з метою виклику представника Служби для участі в опитуванні дитини.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народилась під час зареєстрованого шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 грудня 2022 року у справі № 753/13736/22 шлюб між сторонами розірвано.

Дитина проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

Анастасія навчається у шкоді І-ІІІ ступенів № 280 Дарницького району м. Києва і відповідно до наданої характеристики батько дитини - ОСОБА_1 цікавиться навчанням доньки, відвідує зустрічі з батьками, відповідально ставиться до її навчання. Мати - ОСОБА_2 за період навчання ОСОБА_8 зустрічі з батьками не відвідували, з класним керівником не спілкувалася, навчанням доньки не цікавилася.

Згідно з листом Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дарницького району м. Києва» ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , спостерігається лікарем - педіатром ОСОБА_9 , декларація про вільний вибір лікаря укладені з лікарем-педіатром 03.08.2023 та підписана законним представником дитини - батьком ОСОБА_1 . Дитина отримує консультації на амбулаторному прийомі і Центрі, проведення вакцинації, лікування гострих респіраторних захворювань у супроводі батька ОСОБА_1 , який виконує всі рекомендації лікарів.

Як свідчать наявні в матеріалах справи докази, дитина перебуває на утриманні ОСОБА_1 , який несе всі витрати на забезпечення дитини одягом, харчуванням, медичною допомогою тощо. За стягненням аліментів на утримання дитини позивач до суду не звертався.

Будучи допитана як свідок, ОСОБА_6 повідомила, що є сусідкою позивача, знає його близько 20 років, її донька спілкується з ОСОБА_8 . Вказала, що позивач сам виховує дитину, сам займається всіма питаннями по господарству, працює, матір дитини не з`являється, участі у їх житті не бере і вона не пам`ятає, коли востаннє її бачила.

Свідок ОСОБА_7 показав, що є сусідом позивача, давно проживає поряд з ними, вони спілкуються. Зазначив, що ОСОБА_10 працьовитий, створив у будинку нормальні умови для проживання, дитині приділяє достатньо уваги, вкладає у неї душу задовольняє її потреби. Зазначив, що з ОСОБА_11 вони не проживають, останній раз бачив її до початку повномасштабного вторгнення. Вважає, що ОСОБА_11 холодно ставилася до дитини.

Згідно з висновком від 27 вересня 2024 року № 101/42-3343 орган опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації вважає за недоцільне позбавляти відповідача батьківських прав.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Як визначено у абзаці четвертому частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно з частиною другою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав як винятковий захід є істотним правовим наслідком як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічні висновки викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (MAMCHUR v. UKRAINE), заява № 10383/09, пункт 100, ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 серпня 2024 року у справі № 761/25311/20 вказував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 07 листопада 2023 року у справі № 601/928/22. Судова практика щодо застосування статті 164 СК України є усталеною.

Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22).

Оцінюючи досліджені обставини справи та надані сторонами докази у їх сукупності, суд вважає, що у цій справі позивач не надав переконливих доказів свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, неналежного поводження з дитиною, її небажання брати участь у вихованні і утриманні доньки, а суд під час розгляду справи не встановив злісного небажання відповідачки виконувати свої обов`язки по вихованню дитини, втрати інтересу до дитини. Крім цього, жодні матеріали справи та встановлені судом фактичні обставини не дають підстав для висновку, що між матір`ю та донькою втрачений сімейний зв`язок і відсутня можливість його відновлення та покращення.

У частинах першій, четвертій статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Беручи до уваги наведені положення законодавства, суд не приймає визнання відповідачем позову про позбавлення її батьківських прав, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, а позбавлення дитини права знати свою матір та отримувати від неї піклування суперечитиме інтересам дитини.

Суд враховує, що реалізація взаємного спілкування між матір`ю чи батьком і дитиною становить засадову складову сімейного життя у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Позбавлення батьківських прав скасовує зв`язок одного з батьків з дитиною і позбавляє його всіх батьківських прав щодо неї, у тому числі права на контакт. Поділ сім`ї є дуже серйозним втручанням ( рішення ЄСПЛ від 18 червня 2019 року у справі «Хаддад проти Іспанії» (Haddad v. Spain), заява № 16572/17, пункт 54).

У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06 , пункт 49, ЄСПЛ зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

У цій справі таких виняткових обставин суд не встановив.

З наданих сторонами доказів судом не встановлено свідомого та умисного ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків стосовно виховання дитини, втрати інтересу до дитини і абсолютної її байдужості до дитини, фактів заподіяння шкоди дитині, або того, що вона становить загрозу для здоров`я та розвитку доньки.

Згідно з висновком органу опіки і піклування, під час засідання комісії, яке відбулося 12 вересня 2024 року ОСОБА_8 зазначила, що з матір`ю спілкується та бачиться рідко, востаннє її бачила у липні 2024 року, коли остання прийшла до неї на захід з приводу закінчення дев`ятого класу. Крім того, зазначила, що у більшості випадків першою їй телефонує мати. Зі слів ОСОБА_8 , мати на день народження та випускний подарувала їй гроші. Також, ОСОБА_8 зауважила, що якби батьки і надалі жили разом, вона б спілкувалася із матір`ю.

У своєму висновку орган опіки і піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації вважає за недоцільне позбавляти відповідача батьківських прав.

Як передбачено частиною шостою 6 статті 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.

Суд погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки досліджені у справі фактичні обставини не дають підстав вважати, що наявні виняткові обставини, за яких можливо позбавити відповідачку її батьківських прав

У своїй практиці ЄСПЛ керується тим, що необхідно зробити все можливе, щоб зберегти особисті стосунки між батьками і дітьми та, якщо це доречно, «відновити» сім`ю (рішення від 10 січня 2017 року у справі «Кацпер Новаковський проти Польщі» (Kacper Nowakowski v. Poland), заява № 32407/13, пункт 75).

Держава має позитивні зобов`язання сприяти возз`єднанню сім`ї (рішення ЄСПЛ від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (STRAND LOBBEN AND OTHERS v. NORWAY), № 37283/13, пункт 209).

Щодо думки дитини про позбавлення відповідачки батьківських прав, суд зазначає таке.

Хоча прецедентна практика ЄСПЛ і Верховного Суду вимагає врахування поглядів дітей, ці погляди не обов`язково є незмінними, а заперечення дітей, яким необхідно приділяти належну увагу, не обов`язково є достатніми, щоб переважити інтереси батьків, особливо щодо регулярних контактів зі своїми дітьми (рішення ЄСПЛ від 14 березня 2017 року у справі «K.B. та інші проти Хорватії» (K.B. AND OTHERS v. CROATIA), заява № 36216/13, пункт 143).

Зокрема, право дитини висловлювати свої власні погляди не варто тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без урахування будь-яких інших факторів і проведення експертизи для визначення їхніх інтересів (рішення ЄСПЛ від 09 травня 2006 року у справі «C. Проти Фінляндії» (C. v. Finland), заява № 18249/02, пункти 57-59). Такі інтереси зазвичай вимагають збереження зв`язків дитини з її сім`єю, за винятком випадків, коли це завдасть шкоди її здоров`ю та розвитку (рішення ЄСПЛ від 06 липня 2010 року у справі «Нойлінгер і Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), заява № 41615/07, пункт 136).

Заслухавши думку дитини, суд дійшов висновку про відсутність у дитини негативного і неприйнятного ставлення до матері, а відсутність між ними глибокого емоційного зв`язку та більш довірливих стосунків, що може бути результатом відсутності сталого спілкування та окремого проживання, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.

У постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 Верховний Суд вказав, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини.

У цій справі суд також не встановив будь-якої реальної загрози від відповідачки як матері благополуччю її доньки, а можливість налагодження стосунків між відповідачкою та її донькою на думку суду не є втраченою та відповідатиме інтересам дитини.

Оцінивши у сукупності надані сторонами докази, висновок органу опіки і піклування, врахувавши пояснення сторін, суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення позову та позбавлення відповідачки батьківських прав.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 10, 12, 13, 81, 89, 141, 258, 263, 265, 268, 354-356 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації (м. Київ, вул. Ялтинська, 14, ідентифікаційний код 37448223).

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 07 березня 2025 року.

Суддя О.В. Якусик