КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №753/9008/24 Головуючий у І інстанції - Трусова Т.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/4388/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 серпня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

установив:

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про поділ придбаного у шлюбі автомобіля KIA SORENTO, 2016 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , шляхом стягнення грошової компенсації вартості її частки у праві спільної сумісної власності в розмірі 446256 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог, зазначала, що за положеннями сімейного законодавства заявлений до поділу автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, який був відчужений відповідачем проти волі позивачки, а тому вона має право на його поділ шляхом одержання грошової компенсації вартості її частки, визначеної виходячи з дійсної вартості автомобіля на час розгляду справи.

Просила суд, стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошову компенсацію замість частки у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб KIA SORENTO, 2016 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , у розмірі 446256 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 серпня 2024 року зазначений вище позов задоволено.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль KIA SORENTO, 2016 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , У розмірі 446256 грн. та судовий збір в розмірі 4462,56 грн., а усього 450718,56 грн.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції робить неправильні висновки із факту відсутності спірного транспортного засобу у переліку майна розподіл якого проводиться подружжям відповідно до Договору від 19 січня 2022 року.

Суд першої інстанції відносить транспортний засіб до спільної сумісної власності не приймаючи до уваги те, що автомобіль KIA SORENTO, 2016 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 станом на момент укладання Договору вже було відчужено його власника третій особі.

Посилання ОСОБА_2 на те, що вона начебто не знала, про продаж транспортного засобу та те, що він приховував від неї цей факт та вмовляв не включати транспортний засіб до Договору про розподіл, ніяким чином нею не підтверджено та виглядає неспроможно, приймаючи до уваги, що для укладання Договору про розподіл майна у офіс нотаріуса вона та він разом із малолітньою дитиною діставалися іншим транспортним засобом.

Вказує, що наміри про продаж автомобіля KIA SORENTO виникли у них, як подружжя, ще під час сумісного проживання навесні 2021 року з причин погіршення майнового становища родини, у зв`язку із чим він розмістив у травні 2021 року об`яву на сайті AVTORIA, періодично приймав дзвінки від зацікавлених у покупці осіб та виїжджав для демонстрації авто.

Таким чином, ОСОБА_2 була обізнана про вчинення ним дій спрямованих на продаж транспортного засобу з метою використати частково коштів на погашення боргів, частково для придбання іншого транспортного засобу за меншу вартість.

Тож, посилання ОСОБА_2 на необізнаність про факт продажу автомобіля необґрунтовані та очевидно надумані.

Таким чином, на його думку, висновки суду першої інстанції про наявність підстав вважати автомобіль KIA SORENTO, 2016 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя із визначенням рівних часток чоловіка та дружини у ній та можливістю подальшого поділу цього майна між ними є безпідставними та необґрунтованими та такими, що є помилковими.

Просив суд, скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 серпня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, в обґрунтування якого зазначила, що твердження відповідача про констатування судом наявності домовленості між подружжям про поділ всього наявного на момент укладення Договору майна, яке підлягало поділу, спростовується текстом оскаржуваного рішення суду, де суд першої інстанції не посилається, що цим договором вирішено питання всього майна та самим текстом цього Договору, де відсутнє посилання, що сторони вирішили питання, щодо всього майна.

Вказує, що договором про поділ майна подружжя від 19 січня 2022 року сторони вирішили лише питання того майна, яке в ньому зазначене, і вона заявляла про це в суді першої інстанції, оскільки ще також не вирішені питання по корпоративним правам набутим у шлюбі та по грошових коштах, які були на банківських рахунках та являються спільно нажитим майном подружжя.

Договір купівлі-продажу спірного автомобіля був укладений без нотаріального посвідчення, оскільки відповідач розумів, що нотаріус зобов`язаний перевірити чи є це майно спільним сумісним майном подружжя та буде вимагати дозвіл на продаж від дружини, оскільки цей правочин не є дрібним побутовим.

Тому, відповідач продав автомобіль за договором комісії, в якому вона стороною не була, та який не підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, аби усунути її від участі в продажі автомобіля та залишити усі кошти від його продажу собі.

Вказувала, що помилковим є посилання відповідача на наявність спільного бюджету між сторонами, оскільки не проживаючи спільно, фактично вже не підтримуючи шлюбних відносин, надання коштів відповідачем на утримання трьох дітей, які залишилися проживати із нею, жодним чином не свідчить про наявність спільного бюджету.

Просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 серпня 2024 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено, що з 20 квітня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року.

В період шлюбу сторони набули у власність автомобіль KIA SORENTO, 2016 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , який був зареєстрований за відповідачем на підставі вантажної митної декларації від 26 грудня 2020 року.

Сторони визнали, що їх шлюбно-сімейні відносини та спільне проживання фактично припинились у жовтні 2021 року.

На підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 15 січня 2022 року №8047/2022/3047/40 відповідач ОСОБА_1 відчужив спірний автомобіль на користь третьої особи за 700000 грн., що підтверджується копією цього договору та інформацією Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві.

19 січня 2022 року сторони уклали договір про поділ майна подружжя, що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дрозд Н.В. за реєстровим №70.

Предметом цього договору сторони визначили чотири об`єкти нерухомого майна, а саме: житловий будинок; земельну ділянку; двокімнатну квартиру у м. Києві; двокімнатну квартиру у с. Крюківщина.

За умовами договору про поділ майна подружжя в особисту приватну власність позивача перейшли житловий будинок, земельна ділянка та квартира у м. Києві, а у власність відповідача - квартира у с. Крюківщина.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль KIA SORENTO, 2016 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 є спільною сумісною власністю подружжя та був відчужений відповідачем без повідомлення, без згоди і урахування інтересів позивача та відповідний правочин не був вчинений в інтересах сім`ї, а отже позивач має право на відшкодування 1/2 вартості цього спірного автомобіля, яка визначена на підставі оцінки, здійсненої на замовлення позивача суб`єктом оціночної діяльності.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Положеннями ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 Кодексу).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 Кодексу).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Конструкція норми ст. 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя, може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц, провадження №14-325цс18.

Як встановлено судом першої інстанції, у період шлюбу сторони набули у власність автомобіль KIA SORENTO, 2016 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , який був зареєстрований за відповідачем на підставі вантажної митної декларації від 26 грудня 2020 року, тобто вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 372 ЦК України.

Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Тлумачення положень ст. 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини 4 та 5 цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються ст. 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі №235/5146/16-ц (провадження№61-37616 св 18); від 03 червня 2020 року у справі №487/6195/16-ц (провадження №61-46326св18); від 30 вересня 2020 року у справі №552/1514/19 (провадження №61-21084 св 19).

Таку саму позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (провадження №14-182цс21), зазначивши у п. 45, що вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду (постанова Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.

У п. 50 цієї самої постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч. 4 ст. 71 СК України, згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої ст. 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі.

Згідно п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Отже, судом було встановлено, що спірний автомобіль KIA SORENTO, 2016 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 є спільною сумісною власністю подружжя та був відчужений відповідачем без повідомлення, без згоди позивача та відповідний правочин не був вчинений в інтересах сім`ї, а отже позивач має право на відшкодування 1/2 вартості цього спірного автомобіля, яка визначається саме на час розгляду справи.

Згідно із ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Враховуючи принцип змагальності сторін в цивільному процесі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що для визначення розміру грошової компенсації позивачу було взято до уваги оцінку, здійснену на замовлення позивача суб`єктом оціночної діяльності, за висновком якого ринкова вартість автомобіля KIA SORENTO, 2016 року випуску, станом на 17 квітня 2024 року, складає 892512 грн., оскільки звіт про оцінку майна складений за вірною методологією і з дотриманням вимог нормативно-правових актів в галузі оцінки майна.

Дослідженням складеного за результатами вказаної оцінки звіту про оцінку майна №3001/24 установлено, що вартість автомобіля оцінювач визначив на рівні середньої ринкової вартості продажу аналогічного автомобіля, схожого за технічними та іншими характеристиками, що відповідає загальним засадам оцінки майна та Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 №1074/8395 (в редакції наказу від 24 липня 2009 року №1335/5/1159).

Доводи апеляційної скарги про те, що на момент укладення договору про поділ майна подружжяміж сторонами була домовленість про поділ всього наявного майна, яке підлягало поділу станом на 19 січня 2022 року, а тому все майно наявне на момент розірвання шлюбу розділено відповідно до договору про поділ майна подружжя, а тому звернення ОСОБА_2 до суду зроблене із надуманих та неіснуючих підстав, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зі змісту укладеного сторонами договору про поділ майна подружжя установлено відсутність умов, які б давали підстави вважати, що фактом його підписання позивач відмовилась від своїх прав на автомобіль.

Крім того, пунктом 9 договору про поділ майна подружжя, визначено, що не урегульовані у цьому договорі питання вирішуються відповідно до чинного цивільного та сімейного законодавства, таким чином, договором про поділ майна подружжя від 19 січня 2022 року сторони вирішили лише питання того майна, яке в ньому зазначено.

Доводи апеляційної скарги, що позивач була обізнана про продаж спірного автомобіля, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки договір купівлі-продажу спірного автомобіля був укладений через договір комісії, в якому позивач не була стороною, та який не підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, тобто позивач під час укладення договору купівлі-продажу автомобіля присутня не була, таким чином, відповідач розпорядився спільним майном на власний розсуд, без згоди і урахування інтересів другого з подружжя ОСОБА_2 .

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду, повторюють доводи відзиву на позовну заяву.

При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням доведеності позовних вимог ОСОБА_2 , ухвалено обґрунтоване рішення про їх задоволення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 серпня 2024 року без змін, то розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 10 березня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба