ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 березня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/6462/24

Головуючий у першій інстанції - Маринченко О. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/285/25

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Онищенко О.І., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1 , в інтересах якого діє

законний представник ОСОБА_2

відповідачі: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова у складі судді Маринченко О.А. від 07 листопада 2024 року, місце ухвалення рішення м.Чернігів, дата складання повного тексту рішення 07 листопада 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказував, що він та відповідачі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Загальна площа квартири становить 64,5 кв.м та складається із трьох ізольованих кімнат загальною площею 37,2 кв.м, а саме: кімнати № 2 - 12,7 кв.м, кімнати № 5 - 7,3 кв.м, кімнати № 7 - 17,2 кв.м, а також кухні № 8 - 12,5 кв.м, ванної кімнати № 4 - 2,5 кв.м, вбиральні № 3 - 1,0 кв.м, коридору № 1 - 5,0 кв.м, коридору № 6 - 2,3 кв.м, шаф № 10, 11, 12, 13, 14 - по 0,2 кв.м кожна, лоджії № 1 - 2,4 кв.м (із вбудованими шафами № III - 0,3 кв.м та № IV - 0,2 кв.м). Лоджія № 1 - 2,4 кв.м із вбудованими шафами № III - 0,3 кв.м та № IV - 0,2 кв.м до загальної площі квартири не включена. Отже, реальні частки, що належать кожному із співвласників у праві спільної часткової власності на квартиру становлять: у загальній площі - по 21,5 кв.м, у житловій площі - по 12,4 кв.м. Відповідно до фактично встановленого співвласниками порядку користування квартирою: позивач користується - кімнатою № 2 - 12,7 кв.м, а також лоджією № 1 - 2,4 кв.м (із вбудованими шафами № III - 0,3 кв.м та № IV - 0,2 кв.м), яка примикає до кімнати № 2. Відповідачі користуються кімнатами № 5 - 7,3 кв.м та № 7 - 17,2 кв.м, загальна площа становить 24,5 кв.м, тобто, по 12,25 кв.м. кожному. Інші допоміжні приміщення квартири знаходяться у спільному користуванні сторін. У квартирі, крім сторін спору, зареєстрована також дочка відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є онукою позивача. За доводами позивача, ОСОБА_3 разом із дочкою вже майже сім років у спірній квартирі не проживає, будь-якої участі в її утриманні не приймає. Відповідач ОСОБА_4 у квартирі проживає, участь в її утриманні приймає, проте, як стверджує позивач, майже кожного разу, коли настає строк оплати за надані комунальні послуги, виникають непорозуміння щодо розміру участі в утриманні квартири кожним із її співвласників, і дана обставина суттєво впливає на фінансовий стан позивача. Позивач є особою із першою групою інвалідності, та потребує постійної сторонньої допомоги. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 07.12.2023 року у справі № 750/6401/23 продовжено строк дії рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.04.2021 року, яким продовжено строк дії рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 16.11.2018 року про визнання недієздатним ОСОБА_1 , встановлення над ним опіки та призначення ОСОБА_2 опікуном над недієздатним чоловіком; встановлено строк дії рішення - два роки з дня набрання рішенням законної сили. У позові зазначено, що постійна допомога позивачу полягає не лише в забезпеченні йому належного зовнішнього вигляду, належного харчування, тощо, а і у постійному підтриманні його стану здоров`я за допомогою лікарських засобів, на які, як позивачем, так і його опікуном, витрачаються значні кошти. Доводи позовної заяви вказують, що будь-якої фінансової допомоги позивачу відповідачі, які є не тільки співвласниками квартири, а і його дітьми, не надають. За даних обставин, вирішення питання щодо встановлення порядку користування квартирою, є актуальним для позивача, у зв`язку з чим, він звернувся до суду з даним позовом. У вимогах заявленого позову сторона позивача просить встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши ОСОБА_1 у користування житлову кімнату № 2 - площею 12,7 кв.м, лоджію № I - площею 2,4 кв.м (з вбудованими шафами № III - площею 0,3 кв.м та № IV - площею 0,2 кв.м), а у користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - житлові кімнати № 5 - площею 7,3 кв.м та № 7 - площею 17,2 кв.м. При цьому, кухню № 8 - площею 12,5 кв.м, ванну кімнату № 4 - площею 2,5 кв.м, вбиральню № 3 - площею 1,0 кв.м, коридор № 1 - площею 5,0 кв.м, коридор № 6 - площею 2,3 кв.м, шафи №№ 10, 11, 12, 13, 14 - площею по 0,2 кв.м, кожна - позивач просив залишити у загальному користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07.11.2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою - задоволено повністю. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділено у користування ОСОБА_1 житлову кімнату № 2 - площею 12,7 кв.м, лоджію № I - площею 2,4 кв.м (з вбудованими шафами № III - площею 0,3 кв.м та № IV - площею 0,2 кв.м). У користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виділено житлові кімнати № 5 - площею 7,3 кв.м та № 7 - площею 17,2 кв.м. Інші приміщення квартири: кухню № 8 - площею 12,5 кв.м, ванну кімнату № 4 - площею 2,5 кв.м, вбиральню № 3 - площею 1,0 кв.м, коридор № 1 - площею 5,0 кв.м, коридор № 6 - площею 2,3 кв.м, шафи № 10, 11, 12, 13, 14 - площею по 0,2 кв.м, кожна - залишено у спільному користуванні всіх співвласників. Стягнуто із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь держави по 605 грн. 60 коп., з кожного, судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 07.11.2024 року, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 07.11.2024 року не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що саме він повністю забезпечує оплату комунальних послуг, у зв`язку з чим, твердження сторони позивача щодо виникнення непорозумінь при визначенні розміру участі в утриманні квартири кожним із її співвласників, є безпідставними. За доводами апелянта, у діях позивача міститься умисел на позбавлення малолітньої дочки відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , права користування спірною квартирою. При цьому, ОСОБА_3 разом із дочкою вже майже сім років не проживає у спірній квартирі, будь-яких перешкод іншим мешканцям квартири у користуванні чинити не може, і предмет спору про встановлення порядку користування спірною квартирою зі сторони ОСОБА_3 , відсутній. Апелянт стверджує, що станом на 23.05.2024 року, законний представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не зверталась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання батька ОСОБА_1 , і у минулому таких намірів не заявляла. За період із 27.04.2023 року до 09.05.2024 року ОСОБА_4 придбав позивачу лікарські засоби на загальну суму 10 445 грн. 29 коп., у зв`язку з чим, доводи позивача щодо ненадання його дітьми йому будь-якої фінансової допомоги, як батьку, не знайшли свого підтвердження. За доводами апелянта, суд першої інстанції необґрунтовано встановив факт правового спору між позивачем та відповідачами, оскільки даного спору не було, а вказані у позовній заяві обставини, які покладено судом в основу оскаржуваного апелянтом рішення, є безпідставними доводами представника позивача, які не відповідають дійсності. Апелянт стверджує, що: відсутні непорозуміння між співвласниками спірної квартири щодо розміру участі в її утриманні; у діях позивача наявний умисел на позбавлення користування спірною квартирою малолітньої дочки відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; є безпідставними твердження позивача, що його діти не надають йому фінансової допомоги; у позовних вимогах відсутні відомості щодо того, що відповідачі перешкоджають позивачу у користування житловим приміщенням.

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Тарасенко І.В. підтримав вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду законний представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просила залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 07.11.2024 року, та залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_4 , у зв`язку із її безпідставністю.

В судове засідання апеляційного суду відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились. Згідно приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , кожному належить по 1/3 частці спірної квартири, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с.8, том 1).

Згідно із технічним паспортом, вищевказана спірна квартира складається із трьох ізольованих кімнат, загальною площею 37,2 кв.м, а саме: кімнати № 2 - 12,7 кв.м, кімнати № 5 - 7,3 кв.м, кімнати № 7 - 17,2 кв.м, а також кухні № 8 - 12,5 кв.м, ванної кімнати № 4 - 2,5 кв.м, вбиральні № 3 - 1,0 кв.м, коридору № 1 - 5,0 кв.м, коридору № 6 - 2,3 кв.м, шаф № 10, 11, 12, 13, 14 - по 0,2 кв.м, кожна, лоджії № 1 - 2,4 кв.м (з вбудованими шафами № III - 0,3 кв.м. та № IV - 0,2 кв.) Загальна площа квартири - 64,5 кв.м (а.с. 10-12, том 1).

Станом на 13.01.2024 року, у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , малолітня дочка ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 15.01.2024 року № 281, виданої Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради (а.с.9, том 1).

Позивач є особою із інвалідністю першої групи, загальне захворювання, яка встановлена йому безстроково; потребує постійної сторонньої допомоги, що підтверджується копією довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВБ № 062973 (а.с.7, том 1).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07.12.2023 року в справі № 750/6401/23 продовжено на два роки, з дня набрання рішенням законної сили, строк дії рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.04.2021 року, яким продовжено строк дії рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 16.11.2018 року про визнання недієздатним ОСОБА_1 , встановлення над ним опіки та призначення ОСОБА_2 опікуном над недієздатним чоловіком ОСОБА_1 (а.с.13, том 1).

Задовольняючи вимоги заявленого ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , позову, суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 07.11.2024 року, із врахуванням норм права, які регулюють спірні правовідносини, в тому числі, і положень статей: 317, 319, 358, 383 ЦК України, статей: 150, 156 ЖК України зазначив, що згідно технічного паспорта на спірну квартиру, житлова площа у даній квартирі становить 37,2 кв.м, тобто, кожен із співвласників має право на користування житловою площею - 12,4 кв.м. Квартира складається із трьох кімнат площею, відповідно, 12,7 кв.м, 7,3 кв.м, 17,2 кв.м, і тому виділити кожному співвласнику житлове приміщення такого розміру, що відповідало б їх частці, неможливо. Суд першої інстанції, із врахуванням висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 07.02.2022 року в справі № 182/3348/19, констатував, що у даній справі спір стосується не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею, тому критерій необхідності виділення у користування кожному співвласнику по 13,65 кв.м житлової площі на одну особу, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що сама наявність у провадженні суду даної цивільної справи та заперечень відповідача вже свідчить про існуючий спір. Суд першої інстанції вважав, що у даному випадку факт непроживання відповідача ОСОБА_3 у спірній квартирі, не свідчить про відсутність спору між сторонами, та не позбавляє позивача права на встановлення порядку користування квартирою. При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що встановлення порядку користування спірною квартирою між її співвласниками, не буде порушувати права малолітньої дочки відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на користування спірною квартирою, оскільки вона не є співвласником даної квартири, але як член сім`ї власника житла, має право на проживання у зазначеній квартирі. Враховуючи викладене, а також ті обставини, що встановлення порядку користування квартирою між співвласниками не тягне за собою припинення права спільної часткової власності чи зміну часток у праві власності кожного із співвласників, і іншого варіанту користування спірною квартирою відповідачами не запропоновано, та приймаючи до уваги, що відповідач ОСОБА_3 фактично у спірній квартирі не проживає, з метою вирішення наявного спору, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість встановлення запропонованого стороною позивача порядку користування спірною квартирою між її співвласниками.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 07.11.2024 року про задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову, не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 07.11.2024 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги апелянт ОСОБА_4 зазначає, що саме він повністю забезпечує оплату комунальних послуг, у зв`язку з чим, твердження сторони позивача щодо виникнення непорозумінь при визначенні розміру участі в утриманні квартири кожним із її співвласників, є безпідставними. За доводами апелянта, у діях позивача міститься умисел на позбавлення малолітньої дочки відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , права користування спірною квартирою. При цьому, ОСОБА_3 разом із дочкою вже майже сім років не проживає у спірній квартирі, будь-яких перешкод іншим мешканцям квартири у користуванні чинити не може, і предмет спору про встановлення порядку користування спірною квартирою зі сторони ОСОБА_3 , відсутній. Апелянт стверджує, що станом на 23.05.2024 року, законний представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не зверталась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання батька ОСОБА_1 , і у минулому таких намірів не заявляла. За період із 27.04.2023 року до 09.05.2024 року ОСОБА_4 придбав позивачу лікарські засоби на загальну суму 10 445 грн. 29 коп., у зв`язку з чим, доводи позивача щодо ненадання його дітьми йому будь-якої фінансової допомоги, як батьку, не знайшли свого підтвердження. За доводами апелянта, суд першої інстанції необґрунтовано встановив факт правового спору між позивачем та відповідачами, оскільки даного спору не було, а вказані у позовній заяві обставини, які покладено судом в основу оскаржуваного апелянтом рішення, є безпідставними доводами представника позивача, які не відповідають дійсності. Апелянт стверджує, що: відсутні непорозуміння між співвласниками спірної квартири щодо розміру участі в її утриманні; у діях позивача наявний умисел на позбавлення користування спірною квартирою малолітньої дочки відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; є безпідставними твердження позивача, що його діти не надають йому фінансової допомоги; у позовних вимогах відсутні відомості щодо того, що відповідачі перешкоджають позивачу у користування житловим приміщенням.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Положеннями частини першої статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частинами першою, другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

Аналіз положень статті 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому, допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним, у зв`язку із неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав, як власників.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-1500цс15, постановах Верховного Суду: від 03 жовтня 2018 року у справі №363/928/16, провадження №61-24395св18, від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18, провадження №61-15087св20, від 12 серпня 2021 року у справі №644/5579/19, провадження №61-5255св20, від 08 вересня 2021 року у справі №761/44705/19, провадження № 61-10474св21, від 15 вересня 2021 року у справі №719/637/20, провадження №61-11437св21, від 06 лютого 2023 року у справі №607/22941/21, провадження № 61-12444св22, від 18 грудня 2024 року у справі №203/5356/23, провадження № 61-13543св24.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , кожному належить по 1/3 частці спірної квартири, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с.8, том 1).

Згідно із технічним паспортом, вищевказана спірна квартира складається із трьох ізольованих кімнат, загальною площею 37,2 кв.м, а саме: кімнати № 2 - 12,7 кв.м, кімнати № 5 - 7,3 кв.м, кімнати № 7 - 17,2 кв.м, а також кухні № 8 - 12,5 кв.м, ванної кімнати № 4 - 2,5 кв.м, вбиральні № 3 - 1,0 кв.м, коридору № 1 - 5,0 кв.м, коридору № 6 - 2,3 кв.м, шаф № 10, 11, 12, 13, 14 - по 0,2 кв.м, кожна, лоджії № 1 - 2,4 кв.м (з вбудованими шафами № III - 0,3 кв.м. та № IV - 0,2 кв.) Загальна площа квартири - 64,5 кв.м (а.с. 10-12, том 1).

Станом на 13.01.2024 року, у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , малолітня дочка ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 15.01.2024 року № 281, виданої Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради (а.с.9, том 1).

Відповідач ОСОБА_3 та її дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом тривалого часу не проживають у спірній квартирі, і вказана обставина сторонами даного спору не заперечується.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що правовідносини щодо встановлення порядку користування майном не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності, і такий правовий режим зберігається. Разом із тим, суд виділяє у користування сторонам спору в натурі частки, співмірні розміру їх часток у праві власності на спільне майно, проте, допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку із неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Отже, рішення суду про встановлення порядку користування спільним майном не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушує їх прав, як власників.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 12.02.2025 року у справі № 725/5612/23, провадження №61-14917 св 24.

Звертаючись до суду з даним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування спірною квартирою, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , вказує, що він та відповідачі, які є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . У квартирі, крім сторін спору, зареєстрована дочка відповідача ОСОБА_3 , яка є онукою позивача, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому, ОСОБА_3 разом із дочкою вже майже сім років у спірній квартирі не проживає, будь-якої участі в її утриманні не приймає. Відповідач ОСОБА_4 у спірній квартирі проживає, участь в її утриманні приймає, проте, за твердженнями позивача, майже кожного разу, коли настає строк оплати за надані комунальні послуги, виникають непорозуміння щодо розміру участі в утриманні квартири кожним із її співвласників. За доводами позивача, вирішення питання щодо встановлення порядку користування спірною квартирою, є актуальним для позивача, у зв`язку з чим, сторона позивача звернулась до суду із даним позовом.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги щодо відсутності спору між сторонами даної справи, не спростовують висновків оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 07.11.2024 року відносно того, що сама наявність у провадженні суду даної цивільної справи та заперечень відповідача ОСОБА_4 щодо вимог заявленого позову вже свідчить про існуючий спір. При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують також висновків суду першої інстанції відносно того, що у даному випадку, факт непроживання відповідача ОСОБА_3 у спірній квартирі не свідчить про відсутність спору між сторонами, та не позбавляє позивача права на встановлення порядку користування спірною квартирою.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції відносно того, що встановлення порядку користування спірною квартирою між її співвласниками, не буде порушувати прав малолітньої дочки відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користування спірною квартирою, оскільки ОСОБА_5 не є співвласником квартири, але як член сім`ї співвласника житла, має право на проживання в ній. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 стверджують про порушення прав малолітньої дитини ОСОБА_5 оскаржуваним рішенням суду першої інстанції від 07.11.2024 року, але при цьому, ОСОБА_4 не надано суду належних та достатніх доказів, у розумінні приписів статей: 77,80 ЦПК України, щодо його повноважень представляти інтереси малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Доводи апеляційної скарги відносно того, що станом на 23.05.2024 року, сторона позивача не зверталась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання батька ОСОБА_1 , та про такі наміри не заявляла, при цьому, за період із 27.04.2023 року до 09.05.2024 року ОСОБА_4 придбав позивачу лікарські засоби на загальну суму 10 445 грн. 29 коп., що свідчить про необґрунтованість доводів позивача щодо ненадання відповідачами (його дітьми) будь-якої фінансової допомоги позивачу, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 07.11.2024 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не мають правового значення, у контексті фактичних, документально підтверджених обставин даної цивільної справи та приписів статті 358 ЦК України, яка регламентує здійснення права спільної часткової власності.

У правовому розумінні приписів норм права, які регулюють спірні правовідносини, та фактичних, документально підтверджених обставин справи, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 07.11.2024 року про наявність підстав для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , позову. Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 07.11.2024 року, суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні, із врахуванням норм права, які регламентують спірні правовідносини, в тому числі, і положень статей: 317, 319, 358, 383 ЦК України, статей: 150, 156 ЖК України зазначив, що згідно технічного паспорта на спірну квартиру, житлова площа у даній квартирі становить 37,2 кв.м, тобто, кожен із співвласників має право на користування житловою площею - 12,4 кв.м. Квартира складається із трьох кімнат площею, відповідно, 12,7 кв.м, 7,3 кв.м, 17,2 кв.м, і тому виділити кожному співвласнику житлове приміщення такого розміру, що відповідало б їх частці, неможливо. Суд першої інстанції, із врахуванням висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 07.02.2022 року в справі № 182/3348/19, констатував, що у даній справі спір стосується не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею, тому критерій необхідності виділення у користування кожному співвласнику по 13,65 кв.м житлової площі на одну особу, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що сама наявність у провадженні суду даної цивільної справи та заперечень відповідача вже свідчить про існуючий спір. Суд першої інстанції вважав, що у даному випадку факт непроживання відповідача ОСОБА_3 у спірній квартирі, не свідчить про відсутність спору між сторонами, та не позбавляє позивача права на встановлення порядку користування квартирою. При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що встановлення порядку користування спірною квартирою між її співвласниками, не буде порушувати права малолітньої дочки відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на користування спірною квартирою, оскільки вона не є співвласником даної квартири, але як член сім`ї власника житла, має право на проживання у зазначеній квартирі. Враховуючи викладене, а також ті обставини, що встановлення порядку користування квартирою між співвласниками не тягне за собою припинення права спільної часткової власності чи зміну часток у праві власності кожного із співвласників, і іншого варіанту користування спірною квартирою відповідачами не запропоновано, та приймаючи до уваги, що відповідач ОСОБА_3 фактично у спірній квартирі не проживає, з метою вирішення наявного спору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість встановлення запропонованого стороною позивача порядку користування спірною квартирою між її співвласниками.

На підставі наведеного вище, необхідно зазначити, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, та не порушує їх прав, як співвласників спірної квартири.

Верховний Суд у постанові від 08.11.2023 року у справі № 761/42030/21, провадження №61-12101св23, зауважив, що приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.

Враховуючи вищезазначене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 07.11.2024 року, ухваленого на підставі норм права, які регулюють спірні правовідносини та на основі з`ясованих фактичних обставин справи, документально підтверджених тими доказами, які були досліджені в ході судового розгляду даної справи, і на які сторони спору посилались, як на підставу своїх доводів та заперечень.

За даних обставин, апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 07.11.2024 року, підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 07 листопада 2024 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 07.03.2025 року.

Головуючий: Судді: