ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 березня 2025 року

м. Харків

справа № 953/17335/21

провадження № 22-ц/818/1161/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на 5/100 частин квартири,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Зарицької Катерини Юріївни на рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2024 року, постановлене суддею Зубом Г.А.

в с т а н о в и в:

10 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до суду, в якому з урахуванням уточнень просив припинити право відповідача на 5/100 частин квартири АДРЕСА_1 ; та виплатити ОСОБА_2 58124,00 грн компенсацій за його частку внесені позивачем на депозитний рахунок суду.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Припинено право власності на 5/100 частин квартири АДРЕСА_2 , що згідно з договором дарування від 24.02.2015, належить ОСОБА_2 . Виплачено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , компенсацію вартості за 5/100 часток квартири АДРЕСА_1 , внесену ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на депозитний рахунок згідно з квитанцією №3 від 24 вересня 2021 року, в розмірі 58124 гривень 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в розмірі 1816 гривень 00 коп.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_2 адвокат Зарицька К.Ю. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено та не взято до уваги, що відповідач зареєстрований у даній квартирі, і вона є єдиним його майном. Наданий висновок експерта №7892 зроблений на замовлення ОСОБА_1 та залучений позивачем після закриття підготовчого провадження у справі. Рішення суду вмотивоване лише висновком експертного дослідження. Будь-яких доказів, що між сторонами виникли неприязні стосунки матеріали справи не містять. Наголошує, що ніхто не може бути позбавлений права власності, що в контексті рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Руденко проти України» від 21.12.2010 року є вручанням у її право на майно.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спільне користування співвласниками спірним майном є неможливим; річ є неподільною; припинення права на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди відповідачу, спірною квартирою не користується; частка у майні є незначною; докази, які б свідчили, що припинення права власності відповідача на частку у квартирі може завдати істотної шкоди його інтересам, відсутні.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 на підставі договору дарування частки квартири від 10.02.2021 року належить 41/100 часток.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.12.2008 року ОСОБА_3 належить 51/100 частки квартири.

ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 24.02.2015 року належить 5/100 частини.

Зазначена квартира складається з двох жилих кімнат, має загальну площу 54,20 кв.м., житлову площу 30,9 кв.м.

У вказаній квартирі станом на 03.09.2021 року, що передувало зверненню до суду, були зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_4 .

Відповідно до наданого звіту про незалежну оцінку майна від 07.09.2021 виготовленого на замовлення позивача ФОП ОСОБА_5 , ринкова вартість квартири АДРЕСА_3 , станом на 07.09.2021 становить 1162482 грн. без урахування ПДВ, та вартість 5/100 частин становить 58124 грн. без урахування ПДВ.

Даних на спростування висновку експерта щодо визначення вартості частини відповідача матеріали справи не містять.

Згідно висновку експерта №7982 за результатами проведення будівельно-технічної експертизи по заяві ОСОБА_1 від 01.11.2024 виготовленого ННЦ «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса», з технічної точки зору виділити 5/100 часток квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , не надається можливим.

З наданого висновку вбачається, що розташована квартира за адресою: АДРЕСА_4 , має загальну площу 54,2 кв.м., та житлову 30,9 кв.м., та складається із двох кімнат та наступних приміщень: коридор «1» площею 7,2 кв.м., житлова кімната «2» площею 18,3 кв.м, комора «3» площею 1,3 кв.м., житлова кімната «4» площею 12,6 кв.м., комора «5» площею 0,6 кв.м., кухня «6» площею 8,7 кв.м., туалет «7» площею 1,7 кв.м., ванна кімната «8» площею 3,2 кв.м., балкон «І» площею 0,6 кв.м.

24.09.2021 під час розгляду справи позивачем внесено на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області суму грошових коштів у розмірі 58124,00 грн, що відповідає вартості 5/100 часток квартири, що підтверджується квитанцією № 3 від 24.09.2021 (а.с. 40).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 наголошував, що частка відповідача є незначною, та відсутня можливості виділити її в натурі або визначити порядок користування. Відповідач не погоджується продати позивачу свою частку. Позивач не має іншого житла, він проживає у вказаній квартирі зі своєю донькою. У позивача з відповідачем склались неприязні стосунки, що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо захисту власності, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У постанові від 07 квітня 2020 у справі № 521/2993/13-ц Велика Палата Верховного Суду констатувала, що критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі (втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними); 2) чи переслідувало втручання легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті (якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів); 3) чи є відповідний захід пропорційним конкретній легітимній меті втручання у право (втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

У ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У ч. 1 ст. 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України).

За правилами частин першої, другої статті 355ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

У ст. 358 ЦК України встановлено порядок здійснення права спільної часткової власності. Так, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

У ст. 360 ЦК України визначено порядок утримання майна, що є у спільній частковій власності. Так, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що "відсутність конструкції ("за наявності одночасно") в статті 365ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 у справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 4 частини першої статті 365ЦК України та вказано, що "припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку".

Засади захисту права власності визначені зокрема у ст. 386 ЦК України. Так, Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною 4 вищенаведеної статті констатовано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Припинення права власності власника на відповідну частку майна допускається лише за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам, тобто завдана внаслідок припинення права шкода не буде істотною (постанова Верховного Суду від 12 вересня 2019 року по справі № 756/10260/16-ц).

Колегія суддів зауважує, що співвласники спірної квартири мають різні частки у спільній власності.

При цьому частка ОСОБА_2 є незначною та складає лише 5/100 частин.

Виділити у користування житлові приміщення відповідно до частки ОСОБА_2 у праві спільної часткової власності є неможливим.

Судом встановлено, що сторони, які є співвласниками спірного житла не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно і не ведуть спільне господарство, а встановлені обставини свідчать про неможливість спільного володіння та користування майном.

З огляду на встановлені обставини, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, так як припинення частки відповідача на квартиру, яка складає 5/100 та є незначною, із виплатою її вартості, не призведе до порушення прав та інтересів відповідача.

Проте, відмова у задоволенні позовних вимог залишить сторони у стані невизначеності та не вирішить в юридичній площині існуючий між ними конфлікт, що не призведе до досягнення завдань цивільного судочинства в частині ефективного захисту їх порушених прав на вільне користування майном.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 зареєстрований у спірній квартирі, судова колегія зазначає, що відповідач зареєструвався у спірній квартирі безпосередньо перед зверненням позивача до суду з даним позовом, а саме 08.09.2021 року.

Доказів, які б свідчили про відсутність у ОСОБА_2 іншого житла, в якому він мешкає з огляду на те, що у спірній квартирі він не проживає, матеріали справи не містять та апелянтом не надано.

Тому доводи апелянта про істотне порушення його прав є безпідставними.

Отже, судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.375ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.367,368,369,375,381,382,383,384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Зарицької Катерини Юріївни - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови складено 12.03.2025