Справа № 308/8045/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 лютого 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

Головуючого судді Фазикош Г. В.

суддів Кожух О. А., Джуги С. Д.

з участю секретаря Гусоньки З. П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Сільваші Володимир Миколайович, на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 вересня 2022 року, ухвалене суддею Сарай А. І., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

В червні 2022 року ОСОБА_2 пред`явив позов до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги мотивував тим, що він є власником квартири по АДРЕСА_1 . У цій квартирі також зареєстрована ОСОБА_3 , однак за зазначеною адресою не проживає, про що складено відповідний акт. Відповідачка не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає і взагалі квартирою не користується. Факт реєстрації в квартирі порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, перешкоджає у оформленні субсидії. З огляду на це, позивач просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування квартирою по АДРЕСА_1 (а.с.1-3).

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22 вересня 2022 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартою по АДРЕСА_1 .

На це рішення відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Зазначає, що наразі тимчасово проживає за кордоном у Польщі. У сторін є спільна дитина, яка також народилася в Польщі. Повертаючись додому в Україну, її місце проживання: АДРЕСА_1 . Визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, буде мати наслідком позбавлення місця проживання також і малолітньої дитини. Відповідачка приймала участь у ремонті цієї квартири, витративши 40 000 грн. в 2020 році, сплачувала комунальні послуги. У зв`язку з цим просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові (а.с.117-122).

У судовому засіданні в апеляційній інстанції адвокат Пачута О. М. (представник позивача) проти апеляційної скарги заперечила та просила її відхилити.

Відповідачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 у черговий раз в судове засідання не з`явилися, про причини неявки не повідомили.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Отже, якщо відповідач чи його представник не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.

Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, оскільки поважність причин неявки судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), розгляд апеляційним судом справи у відсутності відповідача та його представника є можливим та не буде порушенням прав учасників процесу, які в черговий раз не з`явилися до суду.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.

Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши зібрані у справі матеріали, колегія суддів прийшла до висновків, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім ї.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 405 ЦК України регулюється право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом.

Зокрема, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З матеріалів справи слідує, що позивач ОСОБА_2 є власником квартири по АДРЕСА_1 (а.с.5). У цій квартирі також зареєстрована ОСОБА_3 , однак за зазначеною адресою не проживає, про що свідчить складений акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 20.06.2022 року. Відповідно до цього акту відповідачка ОСОБА_3 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , починаючи з 12 вересня 2018 року і станом на день складання акту 20 червня 2022 року. Факт не проживання за вказаною адресою підтверджує також і сама відповідачка, яка вказує, що знаходиться тимчасово в Польщі, перебуває там на консульському обліку. У Польщі в неї також народилася їх спільна з позивачем дитина.

. Відповідачка не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає і взагалі квартирою не користується понад один рік.

Факт реєстрації в квартирі порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, перешкоджає у оформленні субсидії.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та виходив з того, що відповідачка не проживає у квартирі по АДРЕСА_1 понад один рік. При цьому вказана квартира належить на праві власності позивачу ОСОБА_2 , а факт відсутності відповідачки за цією адресою понад один рік, є підставою відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України для втрати права користування житловим приміщенням, оскільки іншої домовленості про збереження за відповідачкою цього житла у сторін не було.

За цих обставин рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування не має.

Враховуючи наведене, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Сільваші Володимир Миколайович, залишити без задоволення.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 березня 2025 року.

Головуючий

Судді