Номер провадження: 22-ц/813/2541/25
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2024 року про повернення позовної заяви по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання бездіяльності відповідача протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі АТ «Державний ощадний банк України»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Київський ВДВС у м. Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса)) про визнання бездіяльності відповідача протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 постановлено вважати неподаною та повернуто позивачеві. Роз`яснено позивачеві, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2024 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії відкриття провадження у справі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції не ґрунтується на засадах верховенства права, є незаконною та необґрунтованою, а також такою, що постановлена з надмірним формалізмом у трактуванні процесуального законодавства та має наслідком обмеження права доступу до суду, як елемента права на справедливий суд відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи, що предметом апеляційного оскарження є ухвала суду про повернення заяви, право на апеляційне оскарження якої передбачено п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України, та оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику учасників справи у судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до ч. 1 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про визнання неподаною та повернення позовної заяви позивачу, суд першої інстанції виходив із того, що після огляду поданих до суду позивачем письмових пояснень, судом встановлено, що позивачем належним чином не усунуто недоліки поданого позову у відповідності до ухвали судді від 26.06.2024 року.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що у червні 2024 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 до АТ «Державний ощадний банк України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Київський ВДВС у м. Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса) про визнання бездіяльності відповідача протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (а. с. 1-36).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26 червня 2024 року позовнузаяву ОСОБА_1 залишено без руху; надано позивачеві строк для усунення недоліків п`ять днів з дня отримання копії ухвали; роз`яснено позивачеві наслідки невиконання вимог ухвали.

Дана ухвала суду мотивована тим, що позовна заява не відповідає вимогам ст. 175, 177 ЦПК України, а саме:

-у позовній заяві не зазначено про наявність або відсутність зареєстрованого електронного кабінету в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі (далі - ЄСІТС) або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку, відносно усіх учасників справи. У зв`язку з чим, наголошено, що позивачеві необхідно вказати у позові чи окремому документі про наявність або відсутність зареєстрованого електронного кабінету в ЄСІТС або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку, відносно усіх учасників справи: позивача, відповідача та третьої особи;

-позивачем додано до позову копії позовної заяви у відповідності до кількості відповідачів та третіх осіб, проте позивачем не надано в належній кількості усіх доданих до позову додатків відповідно до кількості відповідачів та третіх осіб. У зв`язку з чим, вказано про необхідність позивачеві надати усі копії поданих до позову додатків відповідно до кількості відповідачів та третіх осіб.

З метою виправлення недоліків позовної заяви ОСОБА_1 15.07.2024 року подав до суду письмові пояснення.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу через невиконання вимог ухвали суду від 26.06.2024 року.

Колегія суддів виходить з такого.

Згідно ч. 1 ст. ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Частиною 1 ст. 15 та ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як встановлено ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність, пропорційність (п. п. 1, 4, 5, 6 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Так, пунктом 1 ст. 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Також, в рішенні від 08 грудня 2016 року у справі «ТОВ «ФРІДА» проти України», яке набуло статусу остаточного 08 березня 2017 року, ЄСПЛ зазначив, що застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (див. рішення у справі «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), заява № 35787/03, п. 29, від 26 липня 2007 року).

Згідно п. 37 рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України», яке набуло статусу остаточного 18 лютого 2011 року, право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть звужувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Тобто, ЄСПЛ при розгляді справ виходить із того, що, реалізуючи положення Конвенції необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа без достатніх та розумних причин не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це становитиме порушення права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

Згідно правового висновку, що міститься у постанові від Верховного Суду 05 серпня 2020 року у справі №177/1163/16-ц (провадження № 61-2250св20) та який відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується апеляційним судом, при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом.

Верховний Суд у постановах від 05 червня 2019 року в справі №760/20599/15-ц (Провадження № 14-207цс19) та від 20 липня 2023 року в справі №420/8355/22 (адміністративне провадження № К/990/496/23), з посиланням на практику ЄСПЛ, зазначив, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції; це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення ЄСПЛ у справі Zubac v. Croatia («Зубац проти Хорватії») від 05 квітня 2018 року).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (провадження № 14-121цс21) зазначила, що справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України).

Вимоги щодо форми та змісту позовної заяви, яка подається до суду, визначені у ст. 175 ЦПК України.

У ст. 177 ЦПК України закріплений перелік документів, що додаються до позовної заяви.

Частиною 1 ст. 185 ЦПК України передбачено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити) (абз. 1 ч. 2 ст. 185 ЦПК України).

За змістом ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Вказані норми процесуального закону надають право кожному на звернення до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В порядку вирішення судом питання про відкриття провадження у справі суд перевіряє позовну заяву на відповідність вимогами, передбаченим ст. 175, 177 ЦПК України. Формальний підхід при вирішенні питання прийняття до розгляду позову (заяви) та відкриття провадження у справі є неприпустимим.

У даній справі встановлено, що після надходження позовної заяви до суду, вона була залишена без руху у зв`язку з недоліками: не зазначено про наявність або відсутність електронного кабінету відносно усіх учасників справи; не додано копії поданих до позову додатків відповідно до кількості відповідачів та третіх осіб.

Позивач на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху надав до суду першої інстанції пояснення, згідно яких позивач у письмовому вигляді фактично висловив заперечення щодо підстав залишення його позовної заяви без руху.

Водночас, зі змісту наданих письмових пояснень також вбачається, що у позивача відсутній електронний кабінет та йому не відомо про наявність або відсутність електронного кабінету щодо інших учасників справи. Також, позивач зазначив, що в порядку досудового врегулювання спору він надавав відповідачу та третій особі всі необхідні письмові та електронні докази, крім того вказав, що суд не позбавлений можливості застосувати положення ч. 9 ст. 83 ЦПК України, надав коментар щодо кожного доказу окремо.

Проте, після отримання письмових пояснень, суд вважав, що позивачем не усунуто недоліки позовної заяви належним чином, тому ухвалою від 06.08.2024 року повернув її позивачу.

Апеляційний суд нагадує, що залишення позовної заяви без руху - це тимчасовий захід, який застосовується судом з метою усунення позивачем недоліків позовної заяви та дотримання порядку її подання. Недоліки можуть стосуватися як позовної заяви (змісту та форми), так і порядку подання. При цьому, оцінка позовної заяви та констатація недоліків у ній є суб`єктивною.

Слід вказати, що беручи до уваги завдання суду забезпечити розгляд і вирішення справи в розумний строк, суд може не залишати позовну заяву без руху, якщо недоліки є неістотними, і можуть бути усунуті у процесі підготовки справи до судового розгляду.

Разом з тим, повернення позовної заяви - це процесуальна дія, яка припиняє розгляд конкретної позовної заяви на стадії відкриття провадження без вирішення спору по суті, у випадку неможливості її розгляду з підстав, які можуть бути усунуті особою, яка звернулася до суду.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити, зокрема: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

Електронний кабінет - це персональний кабінет (веб-сервіс чи інший користувацький інтерфейс) у підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, за допомогою якого особі, яка пройшла електронну ідентифікацію, надається доступ до інформації та сервісів Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремих підсистем (модулів), у тому числі можливість обміну (надсилання та отримання) документами (в тому числі процесуальними документами, письмовими та електронними доказами тощо) між судом та учасниками судового процесу, а також між учасниками судового процесу (абз. другий ч. 5 ст. 14 ЦПК України).

Абзацом першим ч. 6 ст. 14 ЦПК України визначено, що адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

17 серпня 2021 року Рішенням Вищої ради правосуддя № 1845/0/15-21 затверджено Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) ЄСІТС (далі - Положення), що визначає порядок функціонування в судах та органах системи правосуддя окремих підсистем (модулів) ЄСІТС, зокрема підсистем «Електронний кабінет», «Електронний суд».

Згідно змісту п. п. 8, 9 Положення підсистема «Електронний кабінет» (Електронний кабінет ЄСІТС, Електронний кабінет) - підсистема ЄСІТС, захищений вебсервіс, що має офіційну адресу в інтернеті (id.court.gov.ua), який забезпечує процедуру реєстрації користувачів в ЄСІТС, а також подальшу автентифікацію таких осіб з метою їх доступу до підсистем (модулів) ЄСІТС у межах наданих прав.

Користувачі зобов`язані вносити повну та актуальну інформацію в Електронний кабінет в обсязі, визначеному функціональними можливостями ЄСІТС, невідкладно після створення, отримання або зміни такої інформації.

Відповідно до п. п. 24, 42 Положення підсистема «Електронний суд» (Електронний суд) - підсистема ЄСІТС, що забезпечує можливість обміну (надсилання та отримання) документами (в тому числі процесуальними документами, письмовими та електронними доказами тощо) між судом та учасниками судового процесу, між користувачем цієї підсистеми та Вищою радою правосуддя, а також отримувати інформацію про стан і результати розгляду таких документів чи інші документи.

Засобами ЄСІТС в автоматичному режимі здійснюється перевірка наявності в особи зареєстрованого Електронного кабінету. У разі наявності в особи Електронного кабінету засобами ЄСІТС забезпечується надсилання до автоматизованої системи діловодства підтвердження доставлення до Електронного кабінету користувача документа у справі. В іншому випадку до автоматизованої системи діловодства надходить повідомлення про відсутність в особи зареєстрованого Електронного кабінету.

Отже, аналіз вищевказаних положень законодавства дає підстави вважати, що при поданні до суду позовної заяви, вона повинна містити, серед іншого, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету у позивача, а також посилання на обізнаність позивача про наявність або відсутність електронного кабінету в інших учасників справи.

Процесуальним законодавством визначено категорії суб`єктів, для яких реєстрація Електронного кабінету в ЄСІТС є обов`язковою.

Суд за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» має можливість здійснити перевірку наявності в учасника справи зареєстрованого Електронного кабінету.

У цій справі позивач є фізичною особою (громадянином) пенсійного віку з інвалідністю 2-ї групи, який повідомив суду першої інстанції про відсутність в нього електронного кабінету. Відповідач - АТ «Державний ощадний банк України», та третя особа - Київський ВДВС у м. Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса), належать до суб`єктів, визначених ч. 6 ст. 14 ЦПК України, і повинні в силу закону мати зареєстрований Електронний кабінет. Крім того, суд першої інстанції, маючи в розпорядженні ідентифікаційні дані учасників справи, не був позбавлений можливості перевірити наявність зареєстрованого Електронного кабінету вказаних учасників справи через засоби ЄСІТС.

Також, згідно ч. 1 ст. 177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

Разом з тим, частиною 9 ст. 83 ЦПК України передбачено, що копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Проаналізувавши доводи письмових пояснень та апеляційної скарги з урахуванням норм процесуального законодавства, апеляційний суд зазначає, що такий недолік позовної заяви, як не надання копій поданих до позову додатків відповідно до кількості відповідачів та третіх осіб, може бути усунутий у процесі підготовки справи до судового розгляду та оцінений при вирішені справи по суті, разом з тим не перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Таким чином, вивчивши матеріали справи, апеляційний суд констатує, що позивач повідомив суд про відсутність в нього електронного кабінету чим в такий спосіб усунув відповідний недолік позовної заяви, про який було наведено судом в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, а решта недоліків, які зазначив в ухвалі про залишення позовної заяви без руху суд першої інстанції не перешкоджав відкриттю провадження у справі.

Разом з тим, повернення позовної заяви з підстав, наведених судом першої інстанції, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивача, як особи, яка відноситься до найбільш вразливих верств суспільства через статус особи з інвалідністю 2-ї групи та досягненням цією особою пенсійного віку і набуття статусу непрацездатної в силу віку, на доступ до правосуддя, проголошеного ст. 55 Конституції України та ст. 6 Конвенції. При поверненні позовної заяви суд першої інстанції виявив надмірний формалізм та непропорційність між застосованими засобами (повернення позовної заяви) та поставленою метою (реалізацією особою права на судовий захист).

Аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги процесуального права, колегія суддів вважає, що підстави для повернення позовної заяви були відсутні, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про повернення заявнику позовної заяви з підстав, передбачених ст. 185 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржене судове рішення - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2024 року про повернення позовної заяви скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

Є.С. Сєвєрова