Справа № 577/6892/24
Провадження № 2/577/276/25

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2025 року

Конотопський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді Логіна Є.В.,

секретаря судового засідання Скляр О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами,-

в с т а н о в и в:

ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось до суду із позовною заявою, в якій просять стягнути з відповідачки на свою користь суму заборгованості за: договором позики № 4113169 в розмірі 30 143,60 грн., за кредитним договором № 30353-09/2023 в розмірі 13 000 грн., а також понесені судові витрати.

Свої вимоги мотивує тим, що 27.12.2023 року між ТзОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 4113169, відповідно до якого остання отримала 6500 грн. позики на банківський рахунок строком на 30 днів та зобов`язалася повернути суму позики у день закінчення строку кредитування та сплатити проценти від суми позики.

Однак відповідач свої зобов`язання перед ТзОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» не виконала, внаслідок чого в неї виникла заборгованість в сумі 30143,60 грн.

14.06.2021 року між ТзОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу №14/06/21, відповідно до якого ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТзОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги до боржників, зокрема і до ОСОБА_1 .

Відповідно до Реєстру боржників № 26 від 24.06.2024 року до Договору факторингу №14/06/2021 від 14.06.2021 року, ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 в сумі 30143,60 грн., яка складається з 6500 грн. суми заборгованості за основною сумою боргу, 23643,60 грн. суми заборгованості за відсотками.

Окрім того, 23.09.2023 року між ТзОВ «Аванс Кредит» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 30353-09/2023, відповідно до якого остання отримала кредитні кошти в сумі 2000 грн. на банківський рахунок строком на 360 днів та зобов`язалася повернути суму кредиту у день закінчення строку кредитування та сплатити проценти від суми позики.

Однак відповідач свої зобов`язання перед ТзОВ «Аванс Кредит» не виконала, внаслідок чого у неї виникла заборгованість по даному договору в сумі 13 000 грн.

29.04.2024 року між ТзОВ «Аванс Кредит» та ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу № 29042024, відповідно до якого ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТзОВ «Аванс Кредит» права вимоги до боржників, зокрема і до ОСОБА_1 .

Відповідно до Реєстру боржників від 29.04.2024 року до Договору факторингу № 29042024 від 29.04.2024 року, ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 в сумі 13000 грн., яка складається з 2000 грн. суми заборгованості за основною сумою боргу, 11000 грн. суми заборгованості за відсотками.

Відповідачка в добровільному порядку заборгованість не повертає, у зв`язку з чим ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» змушене звернутись до суду із заявленими вимогами.

02.02.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін.

27.01.2025р. відповідачка ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву, в якому вимоги позивача повністю заперечує, просить відмовити в задоволенні позову. Свою позицію мотивує тим, що в матеріалах справи відсутні докази отримання нею кредитних коштів по обом договорам, оскільки жодних платіжних документів на підтвердження цього факту, позивачем не надано. Зокрема відсутні первинні документи, оформлені відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Крім того, розрахунок заборгованості за кредитним договором № 4113169 проведено позивачем самостійно та суперечить вимогам кредитного договору. При цьому, позивач не є первісним кредитором, тому нарахування відсотків вважає спірним.

Також зазначає, що розмір нарахованих відсотків по обох договорах є непропорційно великою сумою компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості кредиту) по відношенню до самого тіла кредиту, не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Відтак умови кредитних договорів в даному випадку є несправедливими.

Крім того стверджує, що позивачем не надані докази на підтвердження переходу права вимоги від первісних кредиторів, а також докази на підтвердження оплати за цими договорами.

04.02.2025р. представник позивача подав відповідь на відзив у якому зазначив, що кредитні договори № 4113169 та № 30353-09/2023 були укладені з відповідачкою в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому остання через особистий кабінет на веб-сайті первісного кредитора подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту, після чого первісний кредитор надіслав позичальнику за допомогою засобів зв`язку на зазначений ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідачка використала для підтвердження підписання кредитного договору. Сторони узгодили розмір позики, грошову одиницю надання кредиту, строк та умови користування коштами, що свідчить про наявність волі відповідачки для укладення відповідних договорів. Також сторони узгодили нарахування відсотків за користування кредитними коштами, які на думку позивача нараховані правомірно, відповідно до умов договорів. Відповідачем не надано суду доказів, які б підтверджували належне виконання нею зобов`язань та які б спростовували суму заборгованості, оскільки вказані договори є дійсними та ніким не скасованим. Відтак вважає, що позивачем доведено факт укладання з відповідачем договорів в електронній формі, тому позовні вимоги є законними та обгрунтованими, а відповідач намагається уникнути виконання взятих на себе зобов`язань.

Також зазначає, що відповідачкою не надано суду і не представлено належних і допустимих документальних доказів того, що кредитні кошти не були зараховані на її картковий рахунок, вказаний у договорах, або доказів того, що вказаний картковий рахунок їй не належить. Вважає, що відповідачкою обрано спосіб захисту який можна охарактеризувати як спростування аргументів шляхом їх недоведеності, оскільки остання не заперечує факт отримання кредитних коштів, проте намагається показати, що позивач не довів його належним чином.

Що стосується відступлення права вимоги, представник позивача вважає, що договори факторингу між первісними кредиторами та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладені у відповідності до вимог чинного законодавства України, яке діяло на момент укладання цього договору та ніяким чином не порушує права та законні інтереси відповідача. А згідно усталеної практики Верховного Суду України , боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.

Зважаючи на викладене, просить позов задоволити.

05.03.2025р. відповідачкою подано заперечення на відповідь на відзив, в яких остання навела мотиви, аналогічні за змістом, що викладені у відзиві. Додатково зазначила, що договір факторингу між первісним кредитором «ТзОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та позивачем був укладений 14.06.2021 року, в той час як кредитний договір між нею та вказаним товариством укладено 27.12.2023р. Таким чином вважає, що відступлення права вимоги може стосуватись лише дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав, а не майбутніх вимог, як в даному випадку.

В судове засідання представник позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» не з`явився, у позовній заяві просив суд розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, подавши заяву про розгляд справи без її участі, у задоволенні позову просить відмовити.

Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 27.12.2023 року між ТзОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 4113169, відповідно до якого остання отримала 6500 грн. позики на банківський рахунок строком на 30 днів та зобов`язалася повернути суму позики у день закінчення строку кредитування та сплатити проценти від суми позики.

14.06.2021 року між ТзОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу №14/06/21, відповідно до якого ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТзОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників. Відповідно до Реєстру боржників № 26 від 24.06.2024 року до Договору факторингу №14/06/2021 від 14.06.2021 року, ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 в сумі 30143,60 грн., яка складається з 6500 грн. суми заборгованості за основною сумою боргу, 23643,60 грн. суми заборгованості за відсотками.

Згідно з ч. 1ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Згідно із ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Враховуючи вищевикладене, відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Разом з тим, з аналізу вказаного договору факторингу вбачається, що право вимоги від первісного кредитора - ТОВ «ФК «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» перейшло до нового, починаючи ще 14.06.2021, а сам кредитний договір № 4113169 був укладений 27.12.2023, тобто більш ніж через два роки після укладення договору факторингу, що взаємовиключає одне одного, оскільки за договором факторингу права вимоги є похідними від кредитного договору, а отже він не може бути укладеним раніше кредитного договору, за яким переходить право вимоги.

Отже, до позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» не перейшло право вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 4113169, оскільки кредитний договір був укладений 27.12.2023 року, а договір факторингу, за умовами якого фактору ТОВ «ФК «ЄАПБ» було передано право вимоги за кредитним договором, був укладений 14.06.2021 року, тобто до укладення кредитного договору.

У зв`язку з наведеним, хоча чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, але це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24.04.2018 у справі №914/868/17).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Також, п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Виходячи з вищевказаного, суд дійшов висновку про безпідставність заявленого позивачем позову в частині стягнення з ОСОБА_1 боргу за кредитним договором № 4113169 від 27.12.2023р., оскільки ТОВ «ФК «ЄАПБ» не довело своє право вимагати від відповідачки сплати заборгованості за кредитним договором, укладеним 27.12.2023 року між нею та ТОВ «ФК «1 Безпечне агенство необхідних кредитів».

Що стосується вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за договором № 30353-09/2023 від 23.09.23р., суд зазначає наступне.

Так, 23.09.2023 року між ТзОВ «Аванс Кредит» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 30353-09/2023, відповідно до якого остання отримала кредитні кошти в сумі 2000 грн. на банківський рахунок строком на 360 днів та зобов`язалася повернути суму кредиту у день закінчення строку кредитування та сплатити проценти від суми позики.

29.04.2024 року між ТзОВ «Аванс Кредит» та ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу № 29042024, відповідно до якого ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТзОВ «Аванс Кредит» права вимоги до боржників, зокрема і до ОСОБА_1 .

Відповідно до Реєстру боржників від 29.04.2024 року до Договору факторингу № 29042024 від 29.04.2024 року, ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 в сумі 13000 грн., яка складається з 2000 грн. суми заборгованості за основною сумою боргу, 11000 грн. суми заборгованості за відсотками.

Матеріали справи свідчать про те, що кредитний договір № 30353-09/2023 укладений в електронній формі.

Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.

В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа.

Також, відповідно до ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Нормою статті 11 ЗУ «Про електронну комерцію» передбачено, порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Також, приписами ст. 12 цього закону, передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ст.640 ЦК - договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно ст. 642 ЦК - відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 1 ст. 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.ст. 526, 615 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Порушення відповідачем умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки ст. 629 Цивільного кодексу України встановлюється принцип безумовності та обов`язковості виконання договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як зазначалось вище, відповідно до ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Також суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 23.09.2015 у справі №6-979цс15, за якою «боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі».

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Як встановлено, відповідач за кредитними договорами належним чином не сплачувала заборгованість у внаслідок чого у неї утворилася заборгованість.

З наданих позивачем розрахунків та відповідно до витягів з Реєстру боржників загальна заборгованість відповідача ОСОБА_1 за договором кредиту № 30353-09/2023 становить 13 000 грн., з яких тіло кредиту 2000 грн., відсотки 11 000 грн.

Посилання відповідачки на відсутність доказів перерахування їй кредитних коштів суд не бере до уваги, оскільки позивачем надано суду копію розрахунку заборгованості за кредитним договором №30353-09/2023, підписаний за допомогою ЕЦП (а.с. 91-93), а також копію інформаційної довідки від ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» від 24.01.2025 (а.с. 94) про перерахування коштів за кредитним договором №30353-09/2023 на картку НОМЕР_1 відповідача.

Вказані вище розрахунки заборгованості за кредитним договором є складеними первісним кредитором, жодним чином не суперечить розрахункам заборгованості, доданим до позовної заяви.

Таким чином, доведено, що відповідач ОСОБА_1 не виконувала взяті на себе зобов`язання належним чином, що спричинило виникнення вказаної заборгованості. Правильність проведення розрахунку заборгованості по кредиту відповідачем належними та допустимими доказами не спростована.

Суд відхиляє клопотання позивача, ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про витребування доказів, а саме інформації щодо відкритих карткових рахунків ОСОБА_1 та виписок по таких рахунках в АТ «Унівресалбанк» та АТ «Ощадбанк», оскільки відповідно до ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним або стала відомою третім особам при наданні послуг банку або виконанні функцій, визначених законом, а також визначена у цій статті інформація про банк є банківською таємницею. Порядок розгляду справ про розкриття банками інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб регламентовано главою 12 розділу IV ЦПК України. Частиною 1 статті 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками, зокрема, за рішенням суду. Таким чином, ЦПК України передбачає інший спосіб отримання інформації шляхом розкриття банківської таємниці (спеціальна норма права), якою позивач не скористався.

Між тим, суд зазначає, що за змістом положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі-Закон) цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. При цьому, частина 4 статті 18 Закону не містить застереження щодо незастосування зазначених положень пункту 5 частини 3 цієї статті до умови договорів про надання споживчого кредиту.

Частинами 5 та 7 статті 18 Закону передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм, дає підстави для висновку про те, що нарахований позивачем розмір відсотків по кредитному договору № 30353-09/2023 є несправедливим.

Як судом встановлено, заборгованість відповідачки за кредитним договором № 30353-09/2023 становить 13 000 грн., з яких тіло кредиту 2000 грн. При цьому, заборгованість за відсотками позивач просить стягнути у розмірі 11 000 грн, яка більш як вп`ятеро перевищує розмір основного боргу.

Суд вважає, що нарахована позивачем сума по відсоткам за користування кредитами не відповідає вимогам чинного законодавства про захист прав споживачів. Крім того, передбачення в договорі такого високого розміру відсотків порушує принцип рівності сторін договору, учасником якого є відповідач як споживач, тим самим порушує її права споживача, тому вимога позивача про стягнення цієї суми заборгованості за відсотками, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим ст. 3 п. 6, ст. 509 ч. 3 та ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, є несправедливо непомірним тягарем для відповідача та джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків позивачем, а наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення як засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у справі № 132/1006/19.

Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

Враховуючи наведене, суд, встановивши неспіврозмірність нарахованих відсотків невиконаному зобов`язанню відповідача, вважає, що у задоволенні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 відсотків по договору № 30353-09/2023 в розмірі 11 000 грн. слід відмовити.

Між тим, враховуючи наявність в останньої непогашеної заборгованості за кредитним договором № 30353-09/2023, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача частково, а саме стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 2000 грн., яка складається з тіла кредиту.

Також представник позивача в позові просив стягнути з відповідача судові витрати.

Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

У позовній заяві представником зазначено, що судові витрати ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» складаються з суми судового збору, сплаченого при поданні позову, у розмірі 3028 грн. 00 коп. та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме: з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів - у розмірі 0,5 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 1514,00 грн.

Дослідивши матеріали справи, судом не встановлено, які витрати, крім сплати судового збору, були понесені ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», оскільки в матеріалах відсутні будь-які докази на підтвердження наявності витрат позивача під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати відшкодовуються пропорційно до задоволених позовних вимог. Враховуючи, що задоволено 4,7 % заявленої суми, то судовий збір слід покласти на відповідача в розмірі 140,50 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 89, 141, 247, 259, 263-265, 273, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 525, 526, 527, 530, 610, 625, 629, 1050, 1054 ЦК України, суд ,-

у х в а л и в :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» суму заборгованості за кредитним договором № 30353-09/2023 від 23.09.2023р. в розмірі 2 000 (дві тисячі) грн. основної суми боргу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» судовий збір в розмірі 140 (сто сорок) грн. 50 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сумського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його оголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (, місцезнаходження: 01032, м.Київ, вул.Симона Петлюри, буд.30 , реквізити IBAN НОМЕР_2 у AT «ТАСкомбанк»)

Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ).

Повний текст судового рішення виготовлено 10 березня 2025 року.

Суддя Логін Є. В.