10 березня 2025 року місто Сколе
Сколівський районний суд Львівської області у складі:
головуючого судді Микитина В.Я.,
з участю секретаря судового засідання Корнути Т.Б.,
сторони у справі:
відповідачка ОСОБА_2 ;
зміст позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя;
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань приміщення суду, що по вул. Д. Галицького, 8, за відсутності усіх учасників справи, заяву відповідачки ОСОБА_2 , подану через представника адвоката Гришка Сергія Олександровича, про ухвалення у цій справі додаткового рішення, -
Описова частина із зазначенням суті питання, що вирішується.
Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області Шрамка Р.Т. від 05.09.2024 року справу за єдиним унікальним номером 456/4670/24 та номером провадження 2/456/1422/24, у зв`язку із встановленням необхідності пред`явлення вищевказаної позовної заяви з дотриманням правил виключної підсудності, визначених у ч. 1 ст. 30 ЦПК України, направлено у Сколівський районний суд Львівської області, тобто за місцезнаходженням нерухомого майна двох земельних ділянок, котрим є с. Тухля Стрийського району Львівської області, та про поділ котрих як таких, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, йдеться у вищевказаній позовній заяві.
Рішенням Сколівського районного суду Львівської області, ухваленим 11.02.2025 року у справі за єдиним унікальним номером 456/4670/24 та номером провадження 2/453/129/25, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, відмовлено у повному обсязі. Одночасно, цим рішенням скасовано заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на об`єкти нерухомого майна дві земельні ділянки площею 0,1400 га кожна, кадастрові номери :02:000:0138, :02:000:0220, розташовані у с. Тухля Стрийського району Львівської області, у кварталі К-6, й зареєстровані 21.09.2021 року за ОСОБА_2 , реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна: 245, 245, номери запису про право власності: 44077663, 44077132, та на об`єкт рухомого майна транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ моделі CLS 550, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований 24.09.2021 року за ОСОБА_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 ..

Між тим, представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Гришко С.О., сформувавши документ у системі «Електронний суд», 14.02.2025 року подав у Сколівський районний суд Львівської області заяву про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат в частині витрат на правову допомогу, за змістом якої просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 63 000 грн., які складаються з витрат на професійну правничу (праву) допомогу.

Вмотивовує свою заяву тим, що 11.02.2025 року судом не розглядалося питання щодо судових витрат ОСОБА_2 при розгляді справи, а тому у відповідності з пункту 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, це є підставою для ухвалення додаткового рішення. Посилається на ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», за змістом котрої видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) Європейським Судом з прав людини зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим, , - завершує свої міркування адвокат Гришко С.О..

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Шепітко Г.І. 26.02.2025 року засобами електронного зв`язку подав у Сколівський районний суд Львівської області заперечення проти ухвалення додаткового рішення, що було зареєстроване в діловодстві за вх. № ЕП-376, за змістом якого вказує, що позивач ОСОБА_1 із вищевказаною заявою відповідачки ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення категорично не погоджується, вважає її такою, що не ґрунтується на нормах процесуального законодавства, у зв`язку з чим взагалі не може бути взята судом до уваги та задоволенню відповідно не підлягає з огляду на наступне обґрунтування. Так, відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. В той-же час, у заяві про ухвалення додаткового рішення у справі зазначено наступне: «10 лютого 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Гришко С.О. при направленні до суду письмової форми судових дебатів (яка була до факту першою заявою по суті спору) надав суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які Відповідач понесла та які очікує понести в зв?язку і з розглядом справи...». З огляду на усе вищевикладене, обґрунтовано вважає, що заява відповідачки ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення не може бути прийнята судом до уваги та задоволенню не підлягає, так як подана з порушенням процесуальних норм чинного законодавства України, оскільки попередній (орієнтований) розрахунок судових витрат у встановленому законом порядку не подавався, а, відтак, задоволенню не підлягає. Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду за єдиним унікальним номером судової справи 905/1795/18 та за єдиним унікальним номером судової справи 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є неспіврозмірним, у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Окрім того, зауважує, що у унткі 3 додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги № 16/12/24-1 від 16.12.2024 року, укладеного між АБ «ГРИШКО І ПАРТНЕРИ» та відповідачкою ОСОБА_2 , долученої представником цієї відповідачки до заяви про ухвалення додаткового рішення, зазначено наступне: «Розмір гонорару адвоката за надання вищезазначених послуг становить фіксовану суму, а саме 5% від ціни позову та складає суму в розмірі 63 000 грн.». Водночас у пункті 135 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року за єдиним унікальним номером судової справи 922/1964/21 відзначено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року за єдиним унікальним номером судової справи 904/4507/18, відтак просить суд відмовити в ухвалення додаткового рішення, - підсумовує свої заперечення адвокат Шепітко Г.І..

Про місце, дату та час судового засідання у справі щодо вирішення заяви про стягнення понесених судових витрат у даній справі у спосіб ухвалення додаткового рішення, її учасники були повідомлені належним чином завчасно.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання щодо ухвалення додаткового рішення у даній справі не з`явилася, як й не з`явився його представник адвокат Шепітко Г.І..

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Гришко С.О., сформувавши документ у системі «Електронний суд», 07.03.2025 року подав у Сколівський районний суд Львівської області клопотання, за змістом якого просив розглядати заяву про ухвалення додаткового рішення за відсутності відповідачки ОСОБА_2 та її представника.

Закон, яким керувався суд, ухвалюючи додаткове рішення.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

У частинах 1, 3 ст. 12, частинах 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Види судових витрат у цивільній справі регламентовані статтею 133 ЦПК України, котрі, зокрема, складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

В силу частин 1-6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою ; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Своєю чергою, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частини 2-4 ст. 141 ЦПК України).

Як зазначено у ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З замістом ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 3 ч. 1 та ч. 2 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення у тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється у тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи у судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви (частини 3, 4 ст. 270 ЦПК України).

Встановлені обставини справи та висновок суду за результатами вирішення заяви ухвалення додаткового рішення.

Розглядаючи зазначену заяву по суті, суд зазначає, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

Очевидним є те, що відповідачка ОСОБА_2 під час розгляду цивільної справи за єдиним унікальним номером 456/4670/24, скористалася послугами адвоката для отримання професійної правничої допомоги, що вбачається з договору про надання правової допомоги № 16/12/24-1 від 16.12.2024 року, додаткової угоди № 1 від 16.12.2024 року до договору про надання правової допомоги № 16/12/24-1 від 16.12.2024 року та акту про приймання-передачі наданих послуг від 12.02.2025 року.

Так, 16.12.2024 року між відповідачкою ОСОБА_2 та АБ «ГРИШКО І ПАРТНЕРИ» був укладений договір про надання правової допомоги № 16/12/24-1. В подальшому, на підставі договору про надання правової допомоги № 16/12/24-1 від 16.12.2024 року, між відповідачкою ОСОБА_2 та АБ «ГРИШКО І ПАРТНЕРИ» 16.12.2024 року була підписана додаткова угода № 1 до договору про надання правової допомоги № 16/12/24-1 від 16.12.2024 року, згідно якої, зокрема, визначений порядок оплати юридичних послуг (гонорару) бюро за надання правової допомоги при розгляді позовної заяви, поданою ОСОБА_1 до відповідачки ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна подружжя; визначений вид та обсяг правової допомоги; визначений та встановлений гонорар адвоката за надання вищезазначених послуг, яка сторонами була визначена фіксованою та становила суму в розмірі 63 000 грн., котра розраховувалася в процентному відношенні, - 5%, від розміру заявленої ціни позову.

12.02.2025 року, опісля ухвалення Сколівським районним судом Львівської області рішення за єдиним унікальним номером судової справи 456/4670/24, відповідачка ОСОБА_2 та АБ «ГРИШКО І ПАРТНЕРИ» склали та підписали акт про прийняття-передачу наданих послуг, з якого вбачається, що правова допомога була надана АБ «ГРИШКО І ПАРТНЕРИ», а нею як клієнткою прийнята та така, що відповідає її інтересам та волевиявленю, жодних претензій по якості, повноті, строках та обсягу в цілому послуг клієнтка до бюро не має.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року у справі № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного випливає, що до правничої допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, котрі свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до роз`яснень, котрі містяться у пункті 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Натомість, чинним ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року за єдиним унікальним номером судової справи 755/9215/15-ц та номером провадження 14-382цс19. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року за єдиним унікальним номером судової справи 9901/350/18 та номером провадження 11-1465заі18 та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року за єдиним унікальним номером судової справи 826/1216/16 та номером провадження 11-562ас18) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року за єдиним унікальним номером судової справи 755/9215/15-ц та номером провадження 14-382цс19.

При цьому, суд, звертає увагу на ту обставину, що чинне процесуальне законодавство визначає критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначає, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Одночасно, суд зазначає, що відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду за єдиним унікальним номером судової справи 905/1795/18 та за єдиним унікальним номером судової справи 922/2685/19, визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, ціни позову, сумою задоволених вимог, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Суд зазначає ґрунтовними посилання сторони позивача ОСОБА_1 на пункт 135 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року за єдиним унікальним номером судової справи 922/1964/21 в якій зазначено, що не є обов1язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Натомість, суд зауважує, що посилання позивача ОСОБА_1 на приписи ч. 1 ст. 134 ЦПК України, як імперативні для суду, не відповідають дійсності, й спростовуються положеннями ч. 2 ст. 134 ЦПК України, відповідно до яких суд може відмовити у відшкодуванні судових витрат у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, тому суд доходить висновку про можливість при визначенні суми відшкодування виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін, що, на переконання суду, буде справедливим і відповідати меті цивільного судочинства.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що погоджений гонорар у розмірі 63 000 грн. не є співмірним, з урахуванням чого, суд приходить висновку про зменшення судових витрат за правничу допомогу до 20 000 грн., що відповідатиме засадам розумності та справедливості, з урахуванням правових позицій викладених в постановах Верховного Суду за єдиним унікальним номером судової справи 905/1795/18 та за єдиним унікальним номером судової справи 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов?язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є неспіврозмірним.

Належить також зазначити, що суд не взмозі втручатись в договірні взаємовідносини між адвокатом і клієнтом, які оформлені відповідним договором про надання правової допомоги, з-поміж іншого, й в фінансові зобов`язання, що складаються внаслідок реалізації такого договору, втім, для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат.

За таких обставин, суд дійшов висновку про необхідність за результатами розгляду цієї заяви у даній справі ухвалити додаткове рішення, котрим вирішити питання про судові витрати, що полягають у стягненні коштів на професійну правничу допомогу, у наведений вище спосіб, тобто зменшити їх розмір з 63 000 грн. до 20 000 грн., які підлягають стягненню з позивача ОСОБА_1 на користь відповідачки ОСОБА_2 , у зв`язку із ухваленням рішення за наслідками розгляду справи по суті про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 4-5, 10, 12-13, 77-81, 89-90, 95, 133, 137, 141, 209-211, 246, 258-259, 263-265, 268, 270 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

У цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, - ухвалити додаткове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 20 000 (двадцять тисяч) грн. на відшкодування судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, а саме витрат на професійну правничу допомогу.

Строк і порядок набрання додатковим рішенням суду законної сили та його оскарження.

Додаткове рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги додаткове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на додаткове рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне додаткове рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного додаткового рішення суду.Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга на додаткове рішення суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Повне найменування сторін у справі.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ; зареєстроване місце проживання фізичної особи: АДРЕСА_1 ; адреса електронної пошти: відсутня; електронний кабінет: відсутній.

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 ; зареєстроване місце проживання фізичної особи: АДРЕСА_2 ; адреса електронної пошти: відсутня; електронний кабінет: відсутній.

Повне додаткове рішення суду складене: 10 березня 2025 року.

Суддя Володимир МИКИТИН