провадження № 22-ц/824/7320/2025
головуючий у суді І інстанції Янченко А.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Савченко К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 січня 2024 року у справі за позовом заступника керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Бучанської районної державної адміністрації Київської області до Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області, ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Державне підприємство «Київське лісове господарство», про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання недійсним рішення, скасування державної реєстрації права власності, повернення земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року заступник керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області звернувся до суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Бучанської районної державної адміністрації Київської області до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Державне підприємство «Київське лісове господарство», про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання недійсним рішення, скасування державної реєстрації права власності, повернення земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі рішення двадцять другої сесії Дмитрівської сільської ради шостого скликання від 18 грудня 2012 року затверджено проект землеустрою, щодо відведення земельної ділянки площею 0,1656 га у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

Згідно листа Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 30 серпня 2021 року № 10-10-0.331-10059/2-21 земельна ділянка з кадастровим номером :02:003:5103 зареєстрована в Державному земельному кадастрі 1 липня 2013 року на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розробленого ТОВ «Нова Земля ХХІ» у 2012 році.

На підставі вищевказаного рішення та розробленої документації із землеустрою ОСОБА_1 зареєстрував право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:5103, площею 0,1656 га, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 5 липня 2021 року №264387427.

Водночас, згідно листа ДП «Київське лісове господарство» від 13 серпня 2021 року №02-598 земельна ділянка з кадастровим номером :02:003:5103 частково розташована на землях державного лісового фонду Підприємства (Ірпінське лісництво, кв. 59, вид. 5 (за матеріалами лісовпорядкування 2014 року).

Згідно листа ВО «Укрдержліспроект» від 5 серпня 2021 року № 411 вищевказана земельна ділянка за матеріалами лісовпорядкування 2003 року розташована в кварталі 59 виділ 14 Ірпінського лісництва ДП «Київське лісове господарство».

Також, згідно листа Секретаріату Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2021 року № 26689/0/2-21 Кабінетом Міністрів України рішень про вилучення із державної власності земельної ділянки з кадастровим номером 1:02:003:5103 не приймалось.

Відповідно до листа Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 17 серпня 2021 року № 04-48/1488 управління не надавало погодження на зміну цільового призначення спірної земельної ділянки.

Зважаючи на викладене, прокурор просив суд усунути перешкоди у здійсненні Бучанською районною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення площею 0,1656 га, шляхом: визнання недійсним рішення двадцять другої сесії Дмитрівської сільської ради шостого скликання від 18 грудня 2012 року «Про затвердження проекту землеустрою, щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 ОСОБА_1 »; скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 4098702 від 18 липня 2013 року з одночасним припиненням права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:5103 та повернення земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:5103 на користь держави в особі Бучанської районної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 січня 2024 року позов задоволено частково.

Усунено перешкоди у здійсненні Бучанською районною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення площею 0,1656 га з кадастровим номером :02:003:5103, що розташована в межах с. Дмитрівка Бучанського району Київської області, шляхом її повернення на користь держави в особі Бучанської районної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 2 527 грн 97 коп.

Не погоджуючись із указаним рішенням представник ОСОБА_1 - адвокат Мельничук І.Ві. звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що апелянт не був належно повідомлений, адже він з 2019 року постійно проживає в с. Дмитрівка, як наслідок не був присутній на жодному засіданні у зв`язку із чим був позбавлений можливості надати наявні у нього докази та навести свої заперечення по суті спору, як наслідок, його безпідставно позбавлено права власності на земельну ділянку.

Звертає увагу суду, що з отриманих з архіву документів на запит представника скаржника вбачається, що на новий житловий масив в с. Дмитрівка в 2009 році був розроблений та затверджений Детальний план території, який погоджений містобудівною радою Київської області. Пізніше в 2014 році вищезгаданий детальний план увійшов до генерального плану поєднаного з детальним планом с. Дмитрівка Бучанського (Києво-Святошинського) району Київської області. Генеральний план затверджений і погоджений архітектурно-містобудівною радою при департаменті містобудування та архітектури Київської області, заступником начальника управління Держкомзему у Києво-Святошинського району Київської області тощо. Доархітектурно-містобудівної ради входили представники ДП лісового господарства, зауваження щодо вищезгаданої території розробленого генерального плану- відсутні.

Зазначає, що в отриманій від Дмитрівської сільської ради відповіді від 23 січня 2025 року №159 на адвокатський запит представника скаржника повідомлено наступне: «...При розробці як, «Детального плану нового житлового масиву в с. Дмитрівка» так і Генерального плану поєднаного з детальним планом с. Дмитрівка Бучанського (Києво- Святошинського) району Київської області затвердженого в 2014 році, враховано матеріали формування меж території Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району, Київської області так і дані планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, а саме планшет Ірпінського, Приміського лісництва (кв. 59/31 ) 1963 року. Враховуючи документацію, яка була використана при розробці детального плану території нового житлового масиву в с. Дмитрівка та генерального плану поєднаного з детальним планом с. Дмитрівка Бучанського (Києво-Святошинського) району Київської області межа населеного пункту с. Дмитрівка, а саме частина АДРЕСА_1 на землі лісового фонду (Ірпінське лісництво)- не накладається.

Згідно детального плану територія на час відведення земельної ділянки у власність, кадастровий номер :02:003:5103, в 2012 році була передбачена для будівництва житлового будинку господарських будівель і споруд.

З приводу відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_2 повідомляємо, що відповідно до поданої заяви ОСОБА_1 на відведення земельної ділянки у власність, 5 сесією 6 скликання від 12 березня 2011 року було прийняте рішення «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва житлового будинку господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 орієнтовною площею, 0,1656га».

Розроблений ТОВ «Нова земля XXI» проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, погоджений у відповідності до чинного законодавства і поданий до сесії Дмитрівської сільської ради на затвердження.

Вказує, що Рішенням 22 сесії 6 скликання від 18 грудня 2012 року був затверджений «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва житлового будинку господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 , площею, 0,1656га» гр. ОСОБА_2 .

Додатково на земельні ділянки - 13-ти громадянам в АДРЕСА_1 державним агролісництвом складено Акт обстеження земельних ділянок і нарахована відновна вартість втрат лісогосподарського виробництва на самосійну рослинність в сумі 14080,00грн. Відновна вартість втрат лісогосподарського виробництва, втому числі і ОСОБА_2 сплачена в повному обсязі.

Також, комісією Дмитрівської сільської ради складений Акт обстеження земельних ділянок, розташованих в АДРЕСА_1 про те що, земельні ділянки орієнтовною площею 12,0 га знаходяться в межах населеного пункту с.Дмитрівка, відносяться до категорії сільськогосподарських земель, земля багато років не оброблялась, вкрита самосійною рослинністю, яка не відноситься до лісового фонду. Акт обстеження підписаний членами комісії в тому числі і лісничим Приміського лісництва.

Наголошує, що вищезгадані Акти були долучені до розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_2 ..

Також, під час судового розгляду справи про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом визнання недійсним рішення, скасування державної реєстрації права власності, повернення земельної ділянки, сільська рада звернулася до Національної Академії Аграрних Наук України Інституту землекористування про надання наукового експертного висновку щодо правового режиму земельних ділянок в межах населеного пункту (забудовані землі) в тому числі і земельної ділянки кадастровий номер :02:003:5103 щодо належності земельних ділянок до земель державного лісового фонду - землі Ірпінського лісництва ДП Київський лісгосп чи до земель житлової та громадської забудови.

Звертає увагу, що відповідно до висновку Національної Академії Аграрних Наук України Інституту землекористування, земельна ділянка кадастровий номер :02:003:5103 відноситься до земель житлової та громадської забудови.

Також звертає увагу, що в 2019 році Розпорядженням Києво-Святошинської РДА №493 від 27 червня 2019 року «Про надання Державному підприємству «Київське лісове господарство» дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у постійне користування земельних ділянок для ведення лісового господарства із земель лісогосподарського призначення раніше наданих в користування Державному підприємству «Київське лісове господарство» в межах населених пунктів села Дмитрівка та села Капітанівка Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Оскільки, дане розпорядження було прийняте лише в 2019 році, це підтвердження того, що межі земель лісогосподарського призначення а, саме в с. Дмитрівка у період відведення земельної ділянки у власність, для будівництва житлового будинку господарських будівель та споруд гр. ОСОБА_3 - не встановлені. Тому, стверджувати, що земельна ділянка гр. ОСОБА_4 , яка сформована і має кадастровий номер, накладається на землі лісового фонду не має законних підстав...».

Зауважує, що в матеріалах справи відсутній акт на право постійного користування землею Третьої особи, а саме він відповідно до ст. 9 Лісового кодексу України та ст. 23 Земельного кодексу України міг посвідчувати право постійного користування землями лісового фонду станом на 1997 рік. Більше того, лісовпорядкування могло проводишся на земельних ділянках лісового фонду, що перебували в користуванні постійних лісокористувачів відповідно до ст. 9, 93, 94 Лісового кодексу України та Інструкції по проведенню лісовпорядкування, яка діяла на той час («Инструкция по проведению лесоустройства в едином государственном лесном фонде» затверджена постановою Держлісгоспу СРСР від 12.09.1985 №4.

Наголошує, що оскаржуване рішення ухвалене без врахування висновків Верховного Суду викладених: у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 3 0 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 20 березня 2024 року у справі №707/2453/22, від 19 квітня 2024 року у справі № 707/2477/22, від 24 січня 2024 року у справі № 707/2465/22, 26 січня 2024 року у справі № № 707/2452/22, 09 жовтня 2024 року у справі №№ 369/13968/21 (справа щодо сусідньої земельної ділянки) - щодо обраного способу захисту - мав заявлятися віндикаційний, а не негаторний позов.

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 369/13968/21 (щодо сусідньої земельної ділянки, яка виділялася на підставі того ж таки проекту землеустрою 2012 року розробленого ТОВ «Нова земля XXI», яка виділялася одночасно із земельною ділянкою скаржника) зареєстрована в СДРСР за №122253091, де також розглядався аналогічний позов з тотожними вимогами Верховним Судом, скасовано постанову суду апеляційної інстанції та залишено в силі рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Мельничук І.В. просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Прокурор Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області Недвига Н.О. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області - Баланський О.М. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, зо підтверджується звітом про доставку поштового відправлення.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з п. 2 ч. 1ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що в порушення вимог ст. 78, 116 Земельного кодексу України ОСОБА_1 зареєстрував за собою право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1:02:003:5103, рішення про відведення яких не приймалось, а право приватної власності у законний спосіб не встановлювалось, а тому дійшов висновку про наявність підстав для усунення перешкоди у здійсненні Бучанською районною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення площею 0,1656 га з кадастровим номером :02:003:5103, що розташована в межах с. Дмитрівка Бучанського району Київської області, шляхом її повернення на користь держави в особі Бучанської районної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 .

Також суд вважав, що у даному випадку, вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду негаторного позову в порядку, визначеному ст. 391 Цивільного кодексу України до нинішніх власників земельних ділянок з метою усунення перешкод, які вони створюють власнику - Бучанській районній державній адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення.

Колегія апеляційного суду з таким висновком не погоджується.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що рішенням двадцять другої сесії Дмитрівської сільської ради шостого скликання від 18 грудня 2012 року затверджено проект землеустрою, щодо відведення земельної ділянки площею 0,1656 га у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

Згідно листа Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 30 серпня 2021 року № 10-10-0.331-10059/2-21 земельна ділянка з кадастровим номером :02:003:5103 зареєстрована в Державному земельному кадастрі 01 липня 2013 року на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розробленого ТОВ «Нова Земля ХХІ» у 2012 році.

На підставі вищевказаного рішення та розробленої документації із землеустрою ОСОБА_1 зареєстрував право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:5103 площею 0,1656 га, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05 липня 2021 року №264387427.

Згідно листа ДП «Київське лісове господарство» від 13.08.2021 року № 02-598 земельна ділянка з кадастровим номером :02:003:5103 частково розташована на землях державного лісового фонду Підприємства (Ірпінське лісництво, кв. 59, вид. 5 (за матеріалами лісовпорядкування 2014 року).

Згідно листа ВО «Укрдержліспроект» від 05 серпня 2021 року № 411 вищевказана земельна ділянка за матеріалами лісовпорядкування 2003 року розташована в кварталі 59 виділ 14 Ірпінського лісництва ДП «Київське лісове господарство».

Також, згідно листа Секретаріату Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2021 року № 26689/0/2-21 Кабінетом Міністрів України рішень про вилучення із державної власності земельної ділянки з кадастровим номером 1:02:003:5103 не приймалось.

Відповідно до листа Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 17 серпня 2021 року № 04-48/1488 управління не надавало погодження на зміну цільового призначення спірної земельної ділянки.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначив, що зайняття земельних ділянок, зокрема, шляхом часткового накладення, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками, тому у такому випадку ефективним способом захисту права є усунення перешкод у користуванні належним майно.

Таким чином, суд дійшов висновку, що оскільки спірна земельна ділянка частково накладається на землі лісогосподарського призначення, тому прокурор звернувся з належною та ефективною вимогою, а саме з негаторним позовом, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця земельної ділянки.

Колегія вважає вказані висновки суду першої інстанції та доводи позову прокурора помилковими з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18).

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)).

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 ЛК України).

В Україні ліси та землі лісогосподарського призначення є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина третя статті 1 ЛК України).

В Україні ліси та землі лісогосподарського призначення є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина третя статті 1 ЛК України).

До одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування (пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України).

Судом першої інстанції встановлено, що листом від 13 серпня 2021 року № 02-598 ДП «Київське лісове господарство» повідомило заступника керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:003:5103 частковорозташована на землях державного лісового фонду підприємства (Ірпінське лісництво, квартал 59, вид 5). Підприємством не надавалося погодження (дозволи) щодо вилучення спірної земельної ділянки із земель лісогосподарського призначення. Проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:5103 цільове призначення яких змінюється не погоджувалися.

На підтвердження зазначеного ДП «Київське лісове господарство» надало копію фрагмента Планшета № 3 Ірпінського лісництва, масштаб 1:10000, копію проекту організації та розвитку лісового господарства виробничої частини ДЛГО «КИЇВЛІС» державного лісогосподарського об`єднання «КИЇВЛІС», копію таксаційного опису, Ірпінського лісництва, копію фрагменту плану лісонасаджень, масштаб 1:25000; копію наказу Київського обласного та по м. Києву Управління лісового та мисливського господарства від 26 липня 2019 року «Про затвердження матеріалів лісовпорядкування державних лісогосподарських підприємств, діяльність яких координується Київським обласним та по м. Києву управлінням лісового та мисливського господарства», згідно з яким затверджено матеріали лісовпорядкування 2014-2015 років державних лісогосподарських підприємств, діяльність яких координується Київським обласним та по м. Києву управлінням лісового та мисливського господарства.

Також у матеріалах справи наявні фрагменти з Публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу 59 Ірпінського лісництва ДП «Київський лісгосп» і межами його таксаційних виділів відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2014 та 2003 років та межами, зокрема спірної земельної ділянки.

Відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.

Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України.

Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.

Можливість набуття права приватної власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення передбачена також положеннями статей 56, 57 ЗК України.

Про зазначене також вказувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 53 зазначеної постанови).

Звертаючись до суду з позовом у справі, яка переглядається, прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка відносяться до земель лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні Ірпінського лісництва ДП «Київське лісове господарство», вибула із володіння власника незаконно, тому просив суд: визнати недійсним рішення сільської ради; скасувати державну реєстрацію права власності та усунути перешкоди у здійсненні прав користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом її повернення на користь держави в особі Бучанської РДА з незаконного володіння відповідача.

У позовній заяві, прокурор наполягав на тому, що належним способом захисту порушених прав у вказаній справі є пред`явлення саме негаторного позову.

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)).

Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 70-71)).

Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема неправомірного) земельною ділянкою.

З урахуванням наведеного визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.

Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника - позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) і №488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово доходила висновку, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння нею (частина перша статті 317 ЦК України). Тому права держави підлягають захисту шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевого набувача за умови доведеності незаконності такого набуття ним права. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог про витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку.

Таким чином, на переконання колегії суддів враховуючи, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави, право власності на неї зареєстроване за відповідачем, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що заявлений прокурором негаторний позов про повернення спірної земельної ділянки, у контексті зазначених обставин справи, спрямований на ефективне відновлення права держави на спірну земельну ділянку.

Колегія суддів зауважує, що витребування земельної ділянки у власність держави потребує оцінки добросовісності дій її фактичного реєстраційного володільця, який набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі правочину, а також пропорційності втручання у його право власності у відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо обрання позивачем належного способу захисту порушеного права.

У контексті обставин цієї справи належним способом захисту прав держави є звернення до суду з вимогами про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, з доведенням самого факту незаконності набуття відповідачем права власності на земельну ділянку.

Наведене відповідає висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 1 травня 2024 року у справі № 369/2869/22, від 11 червня 2024 року у справі № 370/600/22 та від 9 жовтня 2024 року у справі № 369/13968/21.

Колегія апеляційного суду також не може погодитись із запереченнями сторони позивача з приводу того, що зайняття земельних ділянок, зокрема шляхом часткового накладення, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками. Посилаючись на цю обставину прокуратура вважає, що ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном. Що наділяє правом на звернення з негаторним позовом впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Проте, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 у справі № 359/3373/16 надано тлумачення такого висновку та зазначено, що у зазначеному висновку йдеться не про державну реєстрацію права власності за порушником (яке і розглядається як фактичне заволодіння), а про вчинення фізичних дій щодо земельної ділянки - її зайняття (яке не є заволодінням). Відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном його фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. У таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов).

Водночас у справі, яка переглядається, як судом першої інстанції, так і апеляційним судом встановлено, що спірна земельна ділянка належить на праві власності відповідачу.

У справі, яка переглядається, як судом першої інстанції, так і апеляційним судом встановлено, що спірна земельна ділянка належить на праві власності відповідачу на час звернення з цим позовом позивача до суду.

Отже, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 23 листопада 2021 у справі № 359/3373/16, а також встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що належним способом захисту порушеного права у цьому спорі є саме віндикаційний позов.

Також, слушними є доводи апеляційної скарги щодо необхідності перевірки доводів про незаконність набуття відповідачем земельної ділянки, яка, на переконання сторони відповідача, не мала статусу земель лісового фонду, зокрема комісією Дмитрівської сільської ради складений Акт обстеження земельних ділянок, розташованих в с.Дмитрівка по вул.Бучанській, Гуца, Довженка, Волошковій, І.Франка, Фестивальній, пров. Фестевальному про те що, земельні ділянки орієнтовною площею 12,0 га знаходяться в межах населеного пункту с.Дмитрівка, відносяться до категорії сільськогосподарських земель, земля багато років не оброблялась, вкрита самосійною рослинністю, яка не відноситься до лісового фонду. Акт обстеження підписаний членами комісії в тому числі і лісничим Приміського лісництва.

В той же час, основними доводами апеляційної скарги є твердження про неправильно обраний спосіб захисту.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia». Активна роль суду проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі й застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Принцип «jura novit curia» застосовується у випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права. Але застосування судом цього принципу не є безмежним.

Принцип «jura novit curia», з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З другого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції й надання доказів в умовах нової кваліфікації судом правовідносин (рішення Європейського суду з прав людини від 14 січня 2021 року у справі «Гусєв проти України» (скарга № 25531/12)).

Суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог в обраний позивачем спосіб.

Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У суді першої інстанції підлягав сплаті судовий збір у розмірі 2 527,97 грн з урахування ціни позову у розмірі 168 531,12 грн.

Таким чином, за розгляд справи в апеляційному суді підлягав сплаті судовий збір у розмірі 3 791,95 грн, який був правильно сплачений відповідачем.

З у рахуванням того, що апеляційним судом було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 та відмовлено у задоволені позову, з Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в апеляційному суді у розмірі 3 791 грн 95 коп.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнути з Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судовий збір за розгляд справи в апеляційному суді у розмірі 3 791 (три тисячі сімсот дев`яносто одну) грн 95 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба