Справа № 303/9584/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 лютого 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Собослоя Г.Г., Кожух О.А.

за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лишенко Наталія Сергіївна на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 січня 2024 року, ухвалене суддею Куцкір Ю.Ю. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна

встановив:

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна.

Позов мотивує тим, що 06.10.2007 ОСОБА_2 і ОСОБА_1 зареєстрували шлюб у виконкомі Чинадіївської селищної ради Мукачівського району. За час спільного проживання, а саме 22.03.2021 батько позивача ОСОБА_3 подарував відповідачу ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1117 га, розташовану в АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:004:0010. На даній земельній ділянці сторони за спільні кошти побудували житловий будинок, який наразі є не завершений і не введений в експлуатацію.

05.04.2023 рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області шлюб між позивачем і відповідачем було розірвано. У зв`язку із тим, що сторони не дійшли згоди щодо добровільного поділу майна, зокрема незавершенного будівництва, позивач змушений з цього приводу звернутися до суду за захистом своїх прав.

З врахуванням наведеного ОСОБА_2 просив суд визнати право спільної сумісної власності на об`єкт незавершеного будівництва, житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,1117 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку,господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:004:0010, за адресою: АДРЕСА_1 , а також визнати за кожним із сторін право власності по частці будівельних матеріалів, елементів, конструкцій та робіт.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 січня 2024 року позов задоволено.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 об`єкт незавершеного будівництва житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,1117 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:004:0010 за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по частку будівельних матеріалів, елементів, конструкцій та робіт, що являють собою об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,1117 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:004:0010 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 3 505 грн.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 ,в інтересах якої діє адвокат Лишенко Н.С.,подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в повному обсязі.

Вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

В своїх доводах посилається на те, що провадження у справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи посилаючись на малозначність справи, однак, дана справа на думку апелянта, не є малозначною оскільки ціна позову перевищує ста прожиткових мінімумів. Відповідачка про розгляд справи в суді не була повідомлена, оскільки позивач вказав адресу за якою вона не проживає, з врахуванням чого вона була позбавлення права на доступ до правосуддя.

Крім того зазначає, що суд першої інстанції не дослідив цілісність спірного майна, не встановив чи є таке майно незавершеним будівництвом і чи наразі даний об`єкт нерухомого майна є завершений та готовий до експлуатації. Зазначає, що подарована земельна ділянка є її власністю, а не спільною сумісною власністю, будівництво житлового будинку проводилось за її особисті кошти.

Оскільки у неї з позивачем були неприязні відносини, то з 2021 по 2023 рік вона не проживала з останнім, не вела з ним спільне господарство.

Не дослідивши фактичних обставин справи, суд помилково вважав, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками об`єкту незавершеного будівництва.

У дане судове засідання з`явилась відповідач ОСОБА_1 . Інші сторони, зокрема: позивач ОСОБА_2 , представник позивача ОСОБА_4 та представник відповідача ОСОБА_5 в судове засідання не з`явились, ніяких заяв або клопотань до суду не подавали.

ОСОБА_2 повідомлявся належним чином, зокрема шляхом надіслання судової повістки про що свідчить зворотнє повідомлення з відміткою про вручення наявне в матеріалах справи від 07.10.2024.

Представник позивача ОСОБА_4 повідомлена шляхом надіслання їй електронної повістки на її електронну адресу та смс-повідомленням в додатку «Viber», про що свідчать наявні в матеріалах справи довідки від 31.07.2024(а.с.112-113).

Представник відповідача ОСОБА_5 також повідомлена шляхом надіслання їй електронної повістки на її електронну адресу та смс-повідомленням в додатку «Viber», про що свідчать наявні в матеріалах справи довідки від 31.07.2024(а.с.110,114).

Враховуючи зазначене та керуючись нормою ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 02.03.2021 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір дарування земельної ділянки, згідно якого ОСОБА_3 передав безоплатно ОСОБА_1 земельну ділянку, загальною площею 0,1117 га, розташованій по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:004:0010, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 11-12).

Згідно з інформацією сформованою за допомогою додатку «Реєстр нерухомості» від 05.10.2023 власницею земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0010 є ОСОБА_1 (а.с.13-14).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.04.2023 шлюб зареєстрований 06.10.2007 року у виконкомі Чинадіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 був розірваний (а.с.15-16).

Із звіту про оцінку майна вбачається, що ринкова вартість об`єкту житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 становить 701 000,00 гривень (а.с.18).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до норм статті 57 СК України, майно, що є особистою приватною власність чоловіка чи дружини згідно частини першої є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України доводить, що об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, що підлягають поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Згідно зі статтею 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Серед доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лишенко Н.С., вказує, що дана категорія справи повинна розглядатись в загальному провадженні з повідомленням сторін, оскільки ціна позову становить 350 500,00 грн, а на момент розгляду такої, справи з ціною позову більше ста прожиткових мінімумів працездатних осіб розглядаються в загальному провадженні з викликом сторін.

Крім того, зазначає, що суд обмежив відповідачку в доступі до правосуддя, оскільки вона не отримувала копію позовної заяви з ухвалою про відкриття провадження від 19.10.2023.

Апеляційний суд погоджується з доводами ОСОБА_1 , які стосуються процесуальних порушень суду першої інстанції з огляду на таке.

Станом на дату відкриття провадження 19.10.2023 згідно пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України (в редакції від 18.10.2023), малозначними справами є справи, ціна позову яких не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Оскільки, ціна позову заявлена позивачем становить суму 350 500 грн, а малозначними станом на 19.10.2023 вважають справи з ціною позову менше 268 400 грн, то Мукачівському міськрайонному суду Закарпатської області слід було розглядати таку справу в загальному провадженні з викликом сторін.

Крім цього, слід констатувати, що в матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження направлення копії позовної заяви з ухвалою Мукачівському міськрайонному суду Закарпатської області від 19.10.2023 про відкриття провадження.

Оскільки, відповідач не отримувала копію позовної заяви та ухвалу про відкриття провадження, то була позбавлена можливості подати будь-які процесуальні документи і відповідно, захистити себе в суді та висловити свою позицію в даному спорі.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначає, що одним з аспектів справедливого судочинства є доступ до суду. Наприклад, у справі Беллет проти Франції(Bellet v. France) суд зазначає: «рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві».

Таким чином, відповідачка була позбавлена доступу до правосуддя, що є фундаментальним правом будь-якого учасника спору, який дозволяє належним чином захистити свої права та інтереси.

Тому, апеляційний суд погоджується із доводами відповідачки в частині допущених процесуальних порушень судом першої інстанції.

Щодо суті спору

ОСОБА_1 стверджує, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:004:0010, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у її власності, оскільки згідно договору дарування земельної ділянки ОСОБА_3 передав безоплатно їй дану земельну ділянку, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та, що така земельна ділянка знаходиться у її приватній власності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, з чим не можна погодитись через те, що на такій здійснено будівництво житлового будинку та на який після ухвалення судом першої інстанції судового рішення було здійснено 19.03.2024 року державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 .

Із звіту про оцінку майна вбачається, що ринкова вартість об`єкту житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 становить 701 000 гривень. Таким чином доцільно буде визначити 1/2 частину вартості такого, що становить суму в розмірі 350 500,00 гривень за кожним із співвласників.

Оскільки, житловий будинок було побудовано під час перебування сторін у шлюбі, то такі мають право на 1/2 частку кожен, згідно статті 63 СК України.

Водночас, ОСОБА_1 зазначає, що будівництвом цього будинку займалась вона, оскільки їздила на заробітки та будувала його за власні кошти, а із своїм чоловіком ОСОБА_2 фактично не проживала з 2020 по кінець 2023 року, тобто до моменту розірвання шлюбу рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.04.2023.

У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.10.2024 у справі №753/25081/21 зазначено, що цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Однак, на підтвердження своїх доводів ОСОБА_1 у спростування презумпції спільного сумісного майна подружжя не наводить достатніх та переконливих доказів, які б довели факт будівництва житлового будинку виключно за її особисті кошти чи які їй були подаровані чи набуті нею до реєстрації шлюбу, а тому слід констатувати, що таке майно, а саме незавершений будівництвом житловий будинок, що перебував у такому стані на момент звернення до суду із позовом є спільною сумісною власністю подружжя.

Отже, апеляційний суд приходить до обґрунтованих висновків щодо часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, оскільки таке ухвалене з порушенням норм процесуального права, що слугує підставою для ухвалення нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна на дві ідеальні частки.

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Оскільки за подання позову до суду першої інстанції ОСОБА_2 сплачено судовий збір у розмірі 3 505,00 гривень, то у зв`язку із тим, що позов задоволено, сплачений даний розмір судового збору підлягає стягненню із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Виходячи з наведеного та керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лишенко Наталія Сергіївна, задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 січня 2024 року, скасувати та ухвалити в справі судове рішення про задоволення позову ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 незавершений будівництвом житловий будинок, який розташований на земельній ділянці площею 0,1117 га за кадастровим номером :02:004:0010, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів, елементів, конструкцій та робіт, з яких складається об`єкт незавершеного будівництва житловий будинок, який розміщений на земельній ділянці площею 0,1117 га за кадастровим номером :02:004:0010, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів, елементів, конструкцій та робіт, з яких складається об`єкт незавершеного будівництва житловий будинок, який розміщений на земельній ділянці площею 0,1117 га за кадастровим номером :02:004:0010, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , судові витрати у розмірі 3 505,00 гривень, судового збору за подання позовної заяви.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 березня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: