К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2025 року місто Київ

справа № 755/8418/24

апеляційне провадження № 22-ц/824/6349/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря судового засідання: Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва у складі судді Гаврилової О.В. від 12 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, обґрунтовуючи позов тим, що відповідачка є донькою позивача та матір`ю малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач вказує, що під час вагітності відповідачка зловживала алкогольними напоями та наркотичними речовинами. Після народження дитини вона проживала з відповідачкою, яка неналежно доглядала за нею: дитина часто була голодною, а житлові умови були антисанітарними.

Позивач вважає, що перебування дитини з відповідачкою створює реальну загрозу її життю та здоров`ю. Відповідачка не працює, має залежність від алкоголю та наркотичних речовин, що є серйозним порушенням її батьківських обов`язків.

На даний час малолітня ОСОБА_3 проживає з позивачем, який здійснює її виховання та утримання. Відповідачка не бере участі у вихованні та утриманні дитини, не проявляє жодної уваги до її життєвих потреб, здоров`я та розвитку, не надає матеріальну підтримку, що свідчить про свідоме нехтування своїми обов`язками як матері.

Позивач зазначає, що у зв`язку з вищевикладеним він звернувся до служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою про тимчасове влаштування малолітньої ОСОБА_3 до його родини. На підставі цього 25 жовтня 2023 року було видано наказ № 17 "Про тимчасове влаштування дитини".

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стосовно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_3 . Покладено на Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію, як орган опіки та піклування, контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків відносно дитини ОСОБА_3 .

Рішення суду мотивоване тим, що позивач не надав достатніх доказів, що відповідачка свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, що необхідно для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав. Суд врахував, що відповідачка заперечувала позов, наводячи аргументи щодо свого бажання виховувати доньку.

Оцінюючи висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав, суд зазначив, що твердження органу не ґрунтуються на всебічному з`ясуванні обставин, що вказує на формальний підхід до складання висновку.

За цих обставин суд вирішив попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини та покласти на орган опіки контроль за виконанням її батьківських обов`язків.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Скаржник вказує, що суд безпідставно не взяв до уваги письмові пояснення свідків, в яких зазначено, що відповідачка не приймає участі у вихованні дитини, а вихованням дитини займається дід ОСОБА_1 та баба ОСОБА_4 . Клопотання про допит свідків судом було проігноровано. Вважає, що вказані обставини призвели до неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для правильного вирішення справи по суті.

Він також зазначає, що хоча суд взяв до уваги пояснення відповідачки, не врахував відсутність доказів, що підтверджують її доводи. Заперечення відповідачки щодо позбавлення батьківських прав, на думку скаржника, мають корисливий мотив, оскільки вона, як одинока мати, отримує соціальні виплати, які витрачає лише на себе. Дитина перебуває на його утриманні, і мати не бере участі у її вихованні, розвитку, догляді та оздоровленні.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Треті особи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно з свідоцтвом про народження та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 , запис про батька дитини здійснений за вказівкою матері, відповідно до частини 1 статті 135 СК України (а.с.9, 10-11).

Позивач ОСОБА_1 є батьком відповідачки ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.8).

Наказом Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 25 жовтня 2023 року №17 малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасово влаштовано в родину діда ОСОБА_1 (а.с.12).

Згідно з письмовими поясненнями сестри та сусідів ОСОБА_1 , на підставі слів позивача та його дружини, цим особам відомо, що мати дитини не піклується про неї, веде аморальний спосіб життя та неналежно виконує свої батьківські обов`язки (а.с.14-18).

Судом першої інстанції, з урахуванням положень статті 171 СК України, та враховуючи вік малолітньої дитини, визнано за недоцільне вислуховування думки дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по суті спору.

У висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (протокол засідання комісії від 21 серпня 2024 №10) від 28 серпня 2024 року №103-6983, орган опіки та піклування просив суд призупинити справу на пів року та зобов`язати ОСОБА_2 протягом двох місяців пройти курси відповідального батьківства в центрі соціальних служб (а.с. 51-52).

1 жовтня 2024 року Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією було складено висновок про позбавлення батьківських прав (протокол засідання комісії від 25 вересня 2024 №12) №103-8016, згідно якого комісією з питань захисту прав дитини встановлено, що ОСОБА_2 є одинокою матір`ю, з вересня 2023

року малолітня ОСОБА_3 постійно проживає з дідом ОСОБА_1 , який самостійно займається її вихованням та утриманням. Мати життям та здоров`ям дитини не цікавиться, не бере участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, не виявляє бажання спілкуватися з донькою, матеріально не допомагає, веде аморальний спосіб життя. ОСОБА_2 не скористалась можливістю пройти курси відповідального батьківства в центрі соціальних служб. 19 вересня 2024 року до служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації надійшла заява діда ОСОБА_1 , в якій він зазначив, що ОСОБА_2 до малолітньої онуки ОСОБА_3 не приходить, не цікавиться її життям, здоров`ям, матеріально не допомагає, після засідання комісії жодного разу не відвідала доньку. Приймаючи до уваги зазначене вище, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно її малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що вона ухилилась від виховання та утримання дитини (а.с.54-55).

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого в цій частині рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі

взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (Hunt v. Ukraine, №31111/04, § 58, ЄСПЛ , від 07 грудня 2006 року).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому.

При вирішенні спору в цій справі суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її малолітньої дитини, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Апеляційний суд враховує, що відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої на даний час можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив із нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.

Судом не було встановлено, а позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Навпаки, поясненнями відповідачки підтверджено, що вона не втратила інтересу до дитини, що вказує на зацікавленість відповідачки у збереженні зв`язків зі своєю донькою. Позивач також не довів належними доказами, що відповідачка зловживає алкоголем чи наркотиками.

При цьому, позивачем не доведено, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення відповідачки батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дитини.

Відповідно до частини п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи; суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Так, оцінюючи висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, суд першої інстанції правильно вважав, що зазначений висновок є неповним і необ`єктивним, оскільки при наданні такого висновку орган опіки та піклування виходив виключно з тих відомостей, які були надані позивачем, який зацікавлений у розгляді справи. Крім того, вказаний висновок органу опіки та піклування

не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав відносно дитини. У вказаному висновку органу опіки та піклування не наведено жодних даних намагання цього органу, відповідального за захист прав дітей, об`єктивно визначити ставлення матері до дитини, не зазначено, чому саме позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 має стати на користь інтересам дитини.

Отже, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Суди першої інстанції, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання відповідачки брати участь у вихованні та спілкуванні з донькою дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення відповідачки батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги, згідно з якими судом не враховано письмові пояснення свідків, колегія суддів відхиляє. Судом було надано критичну оцінку зазначеним поясненням як доказам неналежного виконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків, оскільки у цих поясненнях не зазначено анкетних даних ані дитини, ані матері. Крім того, підписи осіб, які склали ці пояснення, не були посвідчені, що ставить під сумнів їх належність та допустимість як доказів у справі.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 7 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).

Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

Судом не встановлено обставин, які давали б підстав для висновку, що позбавлення батьківських прав, відповідатиме інтересам дитини та свідомого нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статі 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: