Справа № 305/1474/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 березня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Джуги С.Д., Кожух О.А.

за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 30 вересня 2024 року, ухвалене головуючим суддею Ємчук В.Е., повний текст рішення складено 10 жовтня 2024 року, в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рахівської міської ради Закаратської області про позбавлення батьківських прав

встановив:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рахівської міської ради Закарпатської області про позбавлення батьківських прав.

Позов мотивував тим, що він перебував з ОСОБА_2 у шлюбі з 31.01.2009 по 01.09.2022. У шлюбі у них народилося двоє синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Починаючи з 2021 року відповідачка стала вести аморальний спосіб життя і почали траплятися непоодинокі випадки неналежного здійснення відповідачкою її материнських обов`язків. Так, зокрема, поки він перебував на сезонній роботі діти близько одного тижня залишалися самі (на той час їм було 11 та 2 роки відповідно). У травні 2020 року відповідачка залишила дітей самих вдома і зникла невідомо куди на два тижні. На жаль, на той момент він не знав про таке жахливе поводження з дітьми їхньою власною матір`ю. Випадки про залишення дітей без нагляду матері були непоодинокі. А вже у квітні 2021 року відповідачка востаннє залишила дітей самих та з того часу до дітей жодного разу не з`являлася, ними не цікавилася, жодні контакти не підтримувала, будь-якої участі в їхньому житті, вихованні й утриманні не приймала та не приймає.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 01.09.2022 шлюб між ним розірвано. У зв`язку з тим, що його колишня дружина ухилялася від добровільного утримання дітей, він звернувся в Рахівський районний суд стосовно стягнення з неї аліментів. Відповідачка не сплачує аліменти, внаслідок чого в неї наявна заборгованість по аліментам станом на 01.06.2024 в сумі 90 526,93 грн.

ОСОБА_2 будує власне життя, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкоголем, ігноруючи власних дітей, на вулиці цурається їх. Проте, він як батько не дозволяє собі негативних висловлювань в сторону колишньої дружини, не збирається перешкоджати спілкуванню синів з матір`ю, якщо вони цього захочуть в майбутньому. Таким чином, відповідачка не цікавиться ними, не спілкується з дітьми, не піклується про їх здоров`я, фізичний і духовний розвиток, їх навчання, підготовку до самостійного життя. Звертає увагу суду, що відповідачка не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно її дітей.

Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_1 просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо її дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 30 вересня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду. Вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

В своїх доводах посилається на те, що позивачка веде аморальний спосіб життя, не цікавиться життям своїх дітей, їх фізичним та духовним розвитком, не приймає участі в їх матеріальному забезпечені. Ним надано належні та допустимі докази щодо підстав позбавлення відповідачку батьківських прав відносно синів. Також суд першої інстанції не врахував висновок органу опіки і піклування щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав та подану відповідачкою нотаріально завірену заяву про визнання позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 31.01.2009.

У шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджено свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2 відповідно.

Рахівським районним судом Закарпатської області 01 вересня 2022 року було постановлено рішення у справі 305/1008/22, яким шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано.

Відповідно до судового наказу Рахівського районного суду Закарпатської області у справі 305/1016/22 ОСОБА_2 зобов`язана сплачувати в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) боржника, щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на кожну дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення заяви про видачу судового наказу, а саме з 14 червня 2022 року.

Звертаючись до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, ОСОБА_1 , як на підставу заявлених вимог посилався на те, що відповідачка стала вести аморальний спосіб життя, поки він перебував на сезонній роботі діти близько одного тижня залишалися самі. У травні 2020 року відповідачка залишила дітей самих вдома і зникла невідомо куди на два тижні. У квітні 2021 року відповідачка востаннє залишила дітей самих та з того часу до дітей жодного разу не з`являлася, ними не цікавилася, жодні контакти не підтримувала, будь-якої участі в їхньому житті, вихованні й утриманні не приймала та не приймає, тобто відповідачка не цікавиться ними, не спілкується з дітьми, не піклується про їх здоров`я, фізичний і духовний розвиток, їх навчання, підготовку до самостійного життя.

На підтвердження вказаних у позовній заяві обставин позивач надав розрахунок заборгованості зі сплати аліментів згідно із судовим наказом №305/1016/22, виданого 16.06.2022 Рахівським районним судом Закарпатської області, де борг ОСОБА_2 по аліментах становить 90 526,93 гривні.

Також позивач надав акт обстеження від 20.02.2024, який був складений депутатами Рахівської міської ради ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , де вказано, що ОСОБА_1 проживає зі своїми дітьми - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у АДРЕСА_1 . Діти знаходяться на утриманні ОСОБА_1 , оскільки мати ОСОБА_2 у 2021 році, почавши вести аморальний спосіб життя, залишила дітей і з того часу участі у їх вихованні не бере, не цікавиться ними, жодного разу не відвідувала дітей.

Згідно з характеристикою на учня 9-В класу ЗОШ І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_3 , та характеристикою ЗДО (Ясла-садок) №4 м. Рахів "Веселка" на дитину ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батько дітей - ОСОБА_1 гарно дбає про дітей, цікавиться їхнім навчанням, відвідує батьківські збори. Мати дітей не цікавиться ними та не бере участі у житті навчальних закладів. Діти люблять батька, який їх самостійно виховує та повністю справляється зі своїми батьківськими обов`язками.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Рахівської міської ради №45 від 27.04.2025 було визначено місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з їх батьком ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

За дорученням суду, орган опіки та піклування надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав громадянки ОСОБА_2 відносно її неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Орган опіки прийшов до такого висновку, оскільки в ході проведення обстеження умов проживання дітей було з`ясовано, що з квітня 2021 року мати ОСОБА_2 взагалі не бере участі у вихованні дітей, а до того вона вела аморальний спосіб життя та зникла невідомо куди. Діти проживають з батьком, який забезпечив дітям належні умови проживання, забезпечив усім необхідним для навчання, розвитку та комфортного проживання. Зі слід сусідів ОСОБА_1 характеризується позитивно. Зі слів ОСОБА_1 колишня дружина має іншого чоловіка, участі у вихованні дітей не бере близько трьох років. Таким чином ОСОБА_2 усвідомлено залишила дітей, не цікавиться їхнім життям, не спілкується з ними, не піклується про їх стан здоров`я, фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя.

До висновку додано акт обстеження умов проживання ОСОБА_1 , який був складений комісією в складі начальника відділу ССДРМР Савляк І.І., ОСОБА_10 , головного спеціаліста ОСОБА_11 , в якому відображено, що вони провели обстеження в будинку АДРЕСА_1 , де є всі належні умови для проживання дітей. Те, що мати дітей - ОСОБА_2 не бере участі у вихованні синів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 було встановлено зі слів ОСОБА_1 . Жодних пояснень свідків (сусідів чи інших осіб) не було відібрано.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та / або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

В оцінці обставин справи суд має виходити з того, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У постанові від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23) за таких самих правовідносин Верховний Суд застосував системний аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та враховуючи, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків, виснував, що позивач, звертаючись до суду з цим позовом, посилався на те, що відповідачка не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться дитиною, тобто взагалі не виконує батьківські обов`язки, що є достатньою підставою для позбавлення матері батьківських прав та відповідатиме інтересам дитини.

Наполягаючи на позбавленні відповідачки батьківських прав ОСОБА_1 не вказав, у чому ж полягає доцільність і необхідність такого рішення для дітей та яким чином позбавлення батьківських прав відповідачки сприятиме захисту інтересів останніх.

При цьому, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неврахування висновку органу опіки і піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки та її заяви про згоду щодо позбавлення батьківських прав.

Враховуючи, що позивач не довів, та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до синів батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне (свідоме) ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків, приймаючи до уваги те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою та крайнім заходом впливу на батьків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Такий висновок відповідатиме якнайкращим інтересам неповнолітнім ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з огляду на необхідність забезпечення їх прав на спілкування та збереження зав`язків з обома батьками.

Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, що є підставами для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 30 вересня 2024 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 березня 2025 року.

Головуючий:

Судді: