КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/2177/2025 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 лютого 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2024 року у справі за позовом заступника керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області - Денисюка Олексія Олексійовича в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом скасування державної реєстрації права власності та повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року заступник керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області Денисюк Олексій Олексійович звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , в якому просив усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом:

- скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: від 02 липня 2020 року з індексним номером № 52929151 із скасуванням державної реєстрації права ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :10:001:0569;

- повернення земельної ділянки з кадастровим номером :10:001:0569 на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації від ОСОБА_1 .

Заявлений позов обґрунтовано тим, що прокуратурою встановлено порушення вимог земельного та лісового законодавства під час набуття у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва в садовому товаристві «Ірпінь» в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району, Київської області, що полягає в наступному.

На підставі розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 03 грудня 2010 року «Про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_2 для ведення садівництва в садовому товаристві «Ірпінь» в адміністративних межах Гореницької сільської ради» було передано ОСОБА_2 безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,1200 га для ведення садівництва в садовому товаристві «Ірпінь» в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району (надалі-спірна земельна ділянка), доручено виготовити державний акт на право власності на спірну земельну ділянку.

Згодом спірна земельна ділянка пройшла державну реєстрацію і її було присвоєно кадастровий номер :10:001:0569.

Починаючи з 2012 року спірна земельна ділянка, яка була передана ОСОБА_2 , неодноразово відчужувалась.

Зокрема на підставі договору дарування земельної ділянки від 02 липня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюк О.Ю., укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , спірна земельна ділянка перейшла у власність останньої.

Право власності відповідача на спірну земельну ділянку підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 329187658.

Як стверджує позивач, належна на праві власності відповідачу спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення та на час прийняття Києво-Святошинською районною державною адміністрацією розпорядження від 03 грудня 2010 року, перебувала у постійному користуванні Приміського лісництва державного підприємства «Київське лісове господарство».

Зазначені доводи позивач обґрунтував листом ВО «Укрдержліспроект» від 23 лютого 2023 року № 149 з якого вбачається, що спірна земельна ділянка накладається на землі виділів 4, 8 кварталу 30 Приміського лісництва ДП «Київське лісове господарство» за матеріалами лісовпорядкування 2014 року.

Також, як зазначив позивач, згідно інформації Філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 17 березня 2023 року № 02-209, яке є правонаступником майна, прав та обов`язків спеціалізованих державних лісогосподарських підприємств, які належать до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів, віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення підтверджується матеріалами лісовпорядкування 1993, 2003, 2014 років (планшетами, планами лісонасаджень, проектом організації та розвитку лісового господарства таксаційним описом земельних ділянок лісового фонду).

На думку позивача, встановлено, що після вилучення у період 1997-2002 років на підставі листів Міністерства лісового господарства України, Державного комітету лісового господарства України та Київського державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» земельних ділянок для розширення СТ «Ірпінь», спірна земельна ділянка залишилась у користуванні спеціалізованого лісогосподарського підприємства.

Таким чином позивач дійшов висновку, що розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 03 грудня 2010 року щодо передачі у приватну власність спірної земельної ділянки ОСОБА_2 за рахунок земель лісогосподарського призначення для ведення садівництва прийняте всупереч вимог частини четвертої статті 84, частини другої статті 56 Земельного кодексу України.

За твердженням позивача розпорядник земельних ділянок дозволу на вилучення земель лісогосподарського призначення із постійного користування кварталу 30 Приміського лісництва ДП «Київське лісове господарство» не надавав.

З огляду на викладене, прокурор звернувся до суду з негаторним позовом з метою задоволення суспільних потреб у поверненні державі незаконно наданих у власність земельних ділянок лісового фонду, які на даний час вільні від забудови об`єктами нерухомості, і таким чином, на думку прокурора не порушується баланс державних (суспільних) і приватних інтересів та відсутній факт надмірного втручання держави у спірні правовідносини.

РішеннямКиєво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2024 року у задоволенні позову заступника керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації Київської області до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації та усунення перешкод у користуванні майном, шляхом скасування державної реєстрації права власності та повернення ділянки відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою звернувся заступник керівника Київської обласної прокуратури І. Грабець, який, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В доводах апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що суд не дав належної оцінки доводам позивача про те, що відведення спірної земельної ділянки для ведення колективного садівництва здійснено за рахунок земель лісогосподарського призначення, що підтверджується інформацією ВО «Укрдержліспроект» від 23.02.2023 № 149 та матеріалами лісовпорядкування 1993, 2003, 2014 років (планшетами, планами лісонасаджень, проектом організації та розвитку лісового господарства таксаційним описом земельних ділянок лісового фонду).

Скаржник також звертає увагу, що у спорах стосовно земельних ділянок у складі земель з особливим правовим статусом (зокрема, лісів), які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирно володіти відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, недопущенні погіршення екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (ч. З ст. 13, ч. 7 ст. 41, ст. 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (ст.ст. 18, 19, п. «а» ч. 1 ст. 91 Земельного кодексу України), які набуваються лише згідно із законом (ст. 14 Конституції України). Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

Тому, з огляду на вищевикладене, особа не може набути статусу добросовісного володільця земельної ділянки у складі земель з особливим правовим режимом без належного дозволу уповноваженого на те органу, оскільки в силу зовнішніх, об`єктивних обставин, явних і видимих природних ознак земельної ділянки така особа, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про це, зважаючи на презумпцію знання закону.

Спірна земельна ділянка не підпадає під ознаки жодного із виключень, встановлених ст. 56 Земельного кодексу України та ст. 12 Лісового кодексу України, які передбачають можливість набуття у приватну власність земель лісогосподарського призначення. Будь-які рішення що їх вилучення та зміни їх цільового призначення уповноваженими органами не приймались.

Щодо обраного позивачем способу захисту, скаржник зазначає, шо негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

На негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, допоки існують правовідносини та правопорушення.

З урахуванням вищевикладеного, зайняття спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення з порушенням норм Земельного кодексу України треба розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням володіння, порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади.

У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку потрібно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу, допоки триватиме порушення прав законного володільця земельної ділянки.

Оскільки обставини справи безумовно вказують на неможливість виникнення у громадянина права власності на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення, яка перебуває у постійному користуванні спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства та воля на відчуження якої державою в особі її органів не виявлялась, позивач, обираючи належний спосіб захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, дійшов висновку про необхідність пред`явлення негаторного позову.

Одночасно зауважує, що згідно з принципом jura novit curia «суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Натомість, відмовляючи у задоволенні позову з підстав обрання неефективного способу захисту інтересів держави суд першої інстанції самоусунувся від дотримання вказаного принципу, проігнорувавши необхідність вибору і застосування до спірних правовідносин відповідних норм права.

Водночас судом не враховано правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, зокрема, наведених у постанові Верховного Суду від 16.02.2022 по справі № 363/669/17.

Вважає, що навіть за умови, коли суд дійшов висновку про неефективність обраного прокурором способу захисту інтересів держави у даних правовідносинах, встановивши факт часткової приналежності спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, суд, виходячи з принципу ага novit curia, мав задовольнити вимогу про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію за відповідачем права приватної власності на спірну земельну ділянку.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Шумило Н.М. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти її задоволення, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів.

Звертає увагу суду, що єдиним доказом, на який посилався позивач, як на підставу своїх вимог та їх обґрунтувань, є витяг з картографічної бази даних ДП «Київський лісгосп» Приміського лісництва кварталу №30 відповідно до матеріалів базового лісовпорядкування 2014 року з нанесеною ніби спірною земельною ділянкою за наданими координатами М 1: 10000, який є за твердженням позивача планово-картографічним матеріалом лісовпорядкування та свідчить про наявність права постійного користування спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства. Однак, відповідач з такими доводами не погоджується, оскільки у відповіді ВО «Укрдержліспроект» від 23.02.2023 №149, зазначена інформація не вбачається, а витяг з картографічної бази даних ДП «Київський лісгосп» Приміського лісництва кварталу №30 є неналежної якості, що позбавляє можливості оцінити інформацію, наведену у витязі.

Окрім того, як вбачається із відповіді ВО «Укрдержліспроект» від 23.02.2023 №149, інформація про межі ДП «Київський лісгосп» за матеріалами лісовпорядкування 1993 та 2003 року в об`єднанні відсутня.

Відповідач вважає, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновків, що позивачем не надано суду оригінал планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а надані лише лист ВО «Укрдержліспроект» від 23.02.2023 №149 відповідно до даних базового лісовпорядкування 2014 року з нанесеною земельною ділянкою за наданими координатами та інформацію філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 17.03.2023 року №02-209.

Вказує, що позивачем не надано суду жодного беззаперечного доказу того, що спірна земельна ділянка, добросовісним набувачем якої є відповідач, віднесена до земель лісового господарства та оформлена у власність з порушенням норм діючого на той час законодавства.

Також, посилаючись на правові позиції Великої Палати Верховного Суду в аналогічних справах, звертає увагу на обрання позивачем невірного способу захисту порушеного права.

У судовому засіданні прокурор Батюк І.В. підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Шумило Н.М. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Від представника Київської обласної державної адміністрації Гераймовича Д.Я. надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 03 грудня 2010 року «Про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_2 для ведення садівництва в садовому товаристві «Ірпінь» в адміністративних межах Гореницької сільської ради» було затверджено технічну документацію із землеустрою, щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку для ведення садівництва ОСОБА_2 в адміністративних межах Гореницької сільської ради безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,1200 га для ведення садівництва в садовому товаристві «Ірпінь» в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району, (надалі-спірна земельна ділянка), передано безоплатно у власність ОСОБА_2 спірну земельну ділянку, зобов`язано виготовити державний акт на право власності на спірну земельну ділянку.

07 червня 2016 року ОСОБА_2 через свого представника продала спірну земельну ділянку ОСОБА_4 , яка 15 січня 2019 року продала спірну земельну ділянку ОСОБА_3 , що 02 липня 2020 року подарувала її відповідачу ОСОБА_1 .

На підтвердження накладення спірної земельної ділянки на землі лісогосподарського призначення позивачем подано відповідь ДП «Ліси України» від 17 березня 2023 року № 02-209, зі змісту якої вбачається, що за даними ВО «Укрдержліспроект» ряд земельних ділянок, включаючи і спірну земельну ділянку, накладаються на землі лісогосподарського призначення кварталу 30 Приміського лісництва Державного підприємства «Київське лісове господарство», у зв`язку з чим, на запит позивача надаються наявні матеріали лісовпорядкування ДП «Київське лісове господарство» та наявні копії документів щодо вилучення та погодження стосовно квартала 30 Приміського лісництва.

До відповіді додано копії фрагментів Планшета № 3 лісовпорядкування 1993, 2003, 2017 роки, кв. 30 Приміського лісництва, масштаб 1:10 000; копія фрагмента плана лісонасаджень лісовпорядкування 2014 року кв. 30; Приміського лісництва масштаб 1: 25 000, копія таксаційного опису лісовпорядкування станом на 01.01.2004 та 01.01.2018 р. та інші матеріали.

Також позивачем надано копію листа ВО «Укрдержліспроект» від 23.02.2023 №149, згідно з яким, інформація про межі ДП «Київський лісгоп» за матеріалами лісовпорядкування 1993 та 2003 року в об'єднанні відсутня.

До листа додано витяг з картографічної бази даних матеріалів лісовпорядкування з нанесеними межами кварталу 30 і межами його таксаційних виділів Приміського лісництва ДП «Київський лісгосп» відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2014 року та межами земельних ділянок, що нанесені згідно з наданими каталогами координат (витяг з картографічної бази даних у додатку).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що суду не надано належних доказів лісогосподарського цільового призначення спірної земельної ділянки та перебування спірної земельної ділянки в постійному користуванні Приміського лісництва ДП «Київське лісове господарство».

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано критично оцінив надані позивачем докази, правильно зазначивши, що вони не є безпосередньо частиною матеріалів лісовпорядкування за період, який підлягає дослідженню у справі, а також мають неналежну якість. До того ж до суду не надано жодних інших доказів, що б підтверджували факт розробки матеріалів лісовпорядкування (рішення про розробку матеріалів, договір на розробку з проектною організацією тощо).

Позивачем не надано суду оригінал планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а надані лише лист ВО «Укрдержліспроект» від 23 лютого 2023 року № 149 відповідно до даних базового лісовпорядкування 2014 року з нанесеною земельною ділянкою за наданими координатами» та інформацію Філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 17 березня 2023 року № 02-209.

Згідно із статтею 48 ЛК України, матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, натомість у відповідній графі стоїть «Погоджено», також відсутня інформація щодо затвердження центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, а в порушення Інструкції відсутнє погодження територіальним органом державної влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, в тому числі із землевпорядкування.

Згідно статті 4 Лісового кодексу України до лісового фонду України належать лісові ділянки, в тому числі захисні насадження лінійного типу, площею не менше 0,1 гектара.

До лісового фонду України не належать: зелені насадження в межах населених пунктів (парки, сади, сквери, бульвари тощо), які не віднесені в установленому порядку до лісів; окремі дерева і групи дерев, чагарники на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Наведені норми законодавства визначають поняття лісових ділянок та лісового фонду України незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них.

Поняття земель лісогосподарського призначення наведене в статті 5 Лісового кодексу України(у відповідній редакції), згідно з якою до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства.

Частиною 2 статті 5 Лісового кодексу України(у відповідній редакції) передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

Тобто в порядку ст. 20 Земельного кодексу України, ч. ч. 1, 4 якої передбачають, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органі місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, проводиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Так, відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.

Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України.

Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.

За змістом статті 55 Земельного кодексу України (у редакції, що діяла в період виникнення спірних правовідносин) до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Таким чином, в сукупності наведених норм лісового та земельного законодавства, існує відмінність в понятті лісових ділянок чи ділянок лісового фонду, до яких належать всі земельні ділянки, вкриті лісовою рослинністю, та земельних ділянок лісогосподарського призначення, кваліфікуючою ознакою яких є їх надання та використання для потреб лісового господарства.

Тобто, земельні ділянки, які вкриті лісовою рослинністю і не передані в установленому порядку для потреб лісового господарства, належать до лісового фонду, однак не мають лісогосподарського призначення.

Згідно із п. 5 Розділу VII «Прикінцевих положень» Лісового кодексу України (в редакції станом на 30.09.2010 року) передбачено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Отже обов`язковою обставиною для підтвердження належності відповідних земельних лісових ділянок лісогосподарським підприємствам є факт надання таких земельних ділянок уповноваженими органами деревної влади або місцевого самоврядування.

Натомість в матеріалах справи відсутні жодні документи, що підтверджують факт надання відповідних земельних ділянок для лісогосподарського призначення.

За змістом статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оскільки позивачем не було доведено належність спірної земельної ділянок до земель лісогосподарського призначення, то суд першої інстанції також обґрунтовано відмовив у задоволенні вимоги про скасування записів про державу реєстрацію права власності.

Колегія суддів апеляційного суду також погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що заявлені прокурором позовні вимоги про зобов`язання відповідача повернути на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації спірну земельну ділянку є неналежним способом захисту.

Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника, включаючи право володіння.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц.

Тобто, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування у цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є саме забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Згідно правового висновку Великої палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, у разі якщо перехід права володіння на земельну ділянку є неможливим в силу закону, в такому випадку зайняття спірних земельних ділянок слід розглядати як не пов`язане з позбавлення володіння порушення права власності держави, у зв`язку з цим таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом.

Водночас, згідно частини першої та другої статті 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відповідно до закону.

Статтею 56 Земельного кодексу України встановлено, що землі лісового фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісового фонду загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Володіння приватними особами лісовими ділянками цілком можливе, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності. В силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц.

Питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Зокрема, в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено,що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Таким чином, належним способом захисту порушеного права власності в даному випадку є віндикаційний позов до кінцевого набувача.

У разі задоволення вимог про витребування земельної ділянки (а не усунення власнику перешкод у здійснення права власності, як помилково визначив прокурор) на користь власника, спірні земельні ділянки лісового фонду підлягають поверненню у володіння особі, яка стверджує про порушення своїх прав.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у подібних справах (постанови від 10 січня 2024 року у справі № 707/2475/22, від 24 січня 2024 року у справі № 707/2465/22, від 26 січня 2024 року у справі № 707/2452/22).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).

Ураховуючи викладене, заявлені в цій справі прокурором позовні вимоги про зобов`язання відповідача повернути спірну земельну ділянку у відання держави в особі Київської обласної державної адміністрації - є неефективним способом захисту у спірних правовідносинах.

У цьому контексті колегія суддів також зауважує, що витребування земельних ділянок у власність держави потребує оцінки добросовісності дій її фактичного реєстраційного володільця, а також пропорційності втручання у його право власності у відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також дотримання позовної давності.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відтак, під час апеляційного перегляду не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення, неправильне застосування норм матеріального права, порушення принципу пропорційності при здійсненні правосуддя, ігнорування судом першої інстанції легітимного очікування позивача та обставин справи, які мали важливе значення для оцінки дій позивача, порушення норм процесуального права, необхідність обмеження застосування судом принципу jura novit curia, упереджене ставлення до позивача.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури І.Грабця залишити без задоволення.

РішенняКиєво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 10 березня 2025 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар