Справа № 301/1907/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 лютого 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Мацунича М.В., Собослоя Г.Г.,

за участі секретаря Гусонька З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного виконавця Романа Романа Михайловича на ухвалу Іршавського районного суду від 25 листопада 2024 року (головуюча суддя Пітерських М.О., повний текст ухвали складено 26.11.2024), у справі № 301/1907/24 за позовом приватного виконавця Романа Романа Михайловича до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Комерційний Інвестиційний Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , про визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок та нерухомого майна, визнання недійсним іпотечного договору та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовної заяви

У травні 2024 року приватний виконавець Роман Р.М. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , АТ «Комінвестбанк», третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_3 , про визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок та нерухомого майна, визнання недійсним іпотечного договору та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Основні процесуальні дії

29.05.2024 позовну заяву приватного виконавця Романа Р.М. було залишено без руху у зв`язку з тим, що така не відповідала вимогам, встановленим у ст. 175, 177 ЦПК України. Позивачу надано строк для усунення недоліків протягом 5 днів з моменту отримання копії ухвали і роз`яснено наслідки не усунення недоліків у вказаний судом термін.

30.05.2024 позивачем було надіслано до суду заяву про усунення недоліків та позовну заяву у новій редакції з виправленнями.

Ухвалою Іршавського районного суду Закарпатської області від 04.06.2024 позовну заяву приватного виконавця Романа Р.М. визнано неподаною та повернуто позивачу.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 04.09.2024 ухвалу Іршавського районного суду Закарпатської області від 04.06.2024 про визнання неподаною та повернення позовної заяви скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Іршавського районного суду Закарпатської області від 02.10.2024 відкрито провадження у вказаній справі.

Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Іршавського районного суду Закарпатської області від 25.11.2024 позов приватного виконавця Романа Романа Михайловича залишено без розгляду.

Заяви приватного виконавця Романа Р.М. про витребування доказів та про забезпечення позову залишено без розгляду.

Заяву представника відповідача Суязової Галини Василівни про витребування матеріалів виконавчого провадження залишено без розгляду.

Ухвалу суду першої інстанції мотивовано наступним.

Виконавче провадження №72764740 відкрито постановою приватного виконавця Романа Р.М. від 12 вересня 2023 року, на підставі виконавчого листа Солом`янського райсуду м. Києва 760/19930/21 від 23.08.2023, виданого на виконання рішення Солом`янського райсуду м. Києва №760/19930/21 від 21.02.2023.

Вказаним рішенням стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договорами позики від 16.11.2015, 22.11.2015, 27.11.2015, 04.12.2015, 26.01.2016 та від 22.06.2016 на загальну суму 197 354 Євро.

Суд першої інстанції вказав, що, звернувшись до суду в інтересах стягувача з позовом про визнання недійсними правочинів, приватний виконавець Роман Р.М. діяв не у межах наданих йому законом повноважень, що узгоджується з позицією Верховного Суду від 10 липня 2023 року по справі № 199/1895/23.

Оспорювані правочини (договір дарування земельної ділянки від 04.12.2015, договір дарування нерухомого майна від 14.06.2022, договір дарування земельної ділянки від 14.06.2022) укладено боржником задовго до відкриття виконавчого провадження, а Іпотечний договір від 04.12.2023 укладено взагалі сторонньою особою, а не боржником, тому у приватного виконавця не виникло права на їх оскарження.

Оскільки у приватного виконавця не виникло права в порядку ст. 56 ч.1 ЦПК України на звернення до суду з позовом в інтересах інших осіб та оскарження правочинів, які укладено задовго до відкриття виконавчого провадження та стороною яких він не був, при цьому ухвалою Іршавського райсуду від 02.10.2024 провадження у даній справі було відкрито, тому даний позов слід залишити без розгляду на підставі ст. 257 ч.1 п.1 ЦПК України, оскільки такий подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із ухвалою Іршавського районного суду Закарпатської області від 25.11.2024, приватний виконавець Роман Р.М. подав на неї апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення місцевим судом норм процесуального права, просить вказану ухвалу скасувати.

Апелянт вважає, що місцевий суд помилково застосував висновки Верховного Суду наведені в ухвалі від 10.07.2023 у справі N 199/1895/23, що суперечить ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус судів», відповідно до якої іншими судами при застосуванні норм права враховуються висновки щодо застосування норм права, викладені саме у постановах Верховного Суду;

така ухвала Верховного суду від 10.07.2024, у справі 199/1895/23 не містить жодних висновків про застосування норм права, в ній не було жодного відступу від висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.06. 2022 у справі № 2-591/11;

обставини справи та підстави позову у справі, що розглядається, є абсолютно відмінними від справи 199/1895/23, де суди виснували, що приватний виконавець не має права на звернення із позовом у тій конкретній справі;

суд не врахував висновків Верховного Суду, які підлягали застосуванню, зокрема у пунктах 31-54, 58-61, 106 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 2-591/11 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/105110382), постанові від 07.10.2020 у справі № 755/17944/18, постанові від 12.04.2023 у справі №754/18852/21, постанові від 23.07.2024 у справі № 501/2519/18.

зокрема у постанові від 08.06.2022 у справі № 2-591/11 зроблено висновки про те, що:

в аспекті гарантування на конституційному рівні права кожного на судовий захист та забезпечення державою виконання судового рішення відсутність у виконавця окремо визначеного повноваження звертатися до суду із позовною заявою про оспорення фраудаторного правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору, не повинна перешкоджати реалізації права цього кредитора на виконання судового рішення;

обов`язок ініціювання будь-якого наступного судового процесу з метою виконання попереднього судового рішення Законом України «Про виконавче провадження» покладено на компетентні органи, уповноважені Державою на забезпечення виконання судових рішень, а не на кредитора, який правомірно очікує від Держави належного виконання остаточного судового рішення про стягнення боргу;

повноваження виконавця на звернення з позовною заявою про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, в порядку позовного провадження є повноваженням звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 4, частина четверта статті 42 ЦПК України), в тому числі за позовом про визнання недійсним правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна (оспорення фраудаторного правочину).

Скаржник вважає, що такі висновки Великої Палати Верховного Суду є універсальними та стосуються не тільки спорів щодо визначення частки майна боржника у певному майні, а будь-яких судових процесів, які необхідно ініціювати виконавцю для забезпечення виконання судового рішення на користь кредитора, та у тому числі за наявності підстав для цього, звернення із позовами щодо визнання недійсними правочинів, які перешкоджають задоволенню вимог стягувача.

Висновки місцевого суду, що фраудаторним правочином може бути лише такий правочин, який укладено боржником після відкриття виконавчого провадження, є помилковими.

Згідно з висновками Верховного Суду, одним із критеріїв, за яким вчинений боржником правочин може бути поставлено під сумнів за темпоральним аспектом є момент його вчинення після виникнення зобов`язань перед кредитором (аналогічні позиції викладені Верховним Судом у постановах від 24.07.2019 у справах №405/1820/17, №372/3541/16-ц від 13.05.2020, №910/8357/18 від 28.11.2019, №922/1903/18 від 20.05.2020, №619/82/19 від 11.11.2020).

Місцевий суд безпідставно застосував положення п. 1 ч. 1 ст. 257 ЦПК України та при цьому необґрунтовано послався на постанови Верховного Суду, висновки у яких не є релевантними до цієї справи, зокрема, постанова ВС у справі N 240/4936/18 від 16.06.2021, розглядалася за правилами іншого адміністративного судочинства.

Позиція та явка інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Суязова Галина Василівна - просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а ухвалу Іршавського районного суду від 25.11.2024 року залишити без змін. Зазначає. зокрема, що правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 року у справі № 2-591/11, не можуть бути враховані та застосовані судом у цій справі, оскільки були сформульовані за інших фактичних та правових обставин. У даній справі, приватний виконавець звернувся із позовом у виконавчому провадженні із самостійним позовом вимогами про визнання недійсними правочинів, укладеного самим боржником у виконавчому провадженні.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_4 просила ухвалу місцевого суду залишити без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином (а.с.184-188 т. 2). Зокрема, судова повістки про виклик була доставлена до електронного кабінету апелянт Роман Р.М. 20,01.2025 (а.с. 187 т. 2).

Судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності учасників справи та їх представників, які не з`явились в судове засідання, про причини неявки суду не повідомили та клопотань про відкладення розгляду справи не подавали.

Заслухавши позицію представника Кляп І.І., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Фактичні обставини справи

Звернувшись до суду з даним позовом, приватний виконавець Роман Р.М. зазначав, що у нього на виконанні перебуває виконавче провадження №72764740 з примусового виконання рішення Солом`янського райсуду м. Києва від 21.02.2023 у справі №760/19930/21.

Вказаним рішенням стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договорами позики від 16.11.2015, 22.11.2015, 27.11.2015, 04.12.2015, 26.01.2016 та від 22.06.2016 на загальну суму 197 354 Євро.

Приватним виконавцем Романом Р.М. встановлено, що Боржнику у виконавчому провадженні ( ОСОБА_1 ) належали дві земельні ділянки - площею 0,1343 га, кадастровий номер 121986400:07:001:0050 і площею 0,093 га, кадастровий номер 121986401:02:001:0054, та кафе загальною площею 598,7 кв.м. Ці об`єкти ОСОБА_1 у 2015 році (одна земельна ділянка) та у 2022 році (інша земельна ділянка та кафе) відчужив (подарував) ОСОБА_2 , котра у 2023 році таку земельну ділянку та кафе передала в іпотеку АТ «Комерційний інвестиційний банк».

Вважає, що метою укладення таких договорів було ускладнення можливого звернення стягнення на таке майно та унеможливлення виконання рішення у справі № 769/19930/21.

Приватний виконавець Роман Р.М. просив:

- визнати недійсними договір дарування земельної ділянки, серія та номер: 2758 від 04.12.2015, посвідчений приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу Ожеледою П.М.;

- визнати недійсним договір дарування нерухомого майна, серія та номер: 848 від 14.06.2022, посвідчений приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу Ожеледою П.М.;

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, серія та номер: 849 від 14.06.2022, посвідчений приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу Ожеледою П.М.;

- визнати недійсним іпотечний договір, серія та номер: 2408 від 04.12.2023, посвідчений приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу Ожеледою П.М.;

- в порядку застосування наслідків недійсності правочину, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 63857952 від 14.06.2022;

- в порядку застосування наслідків недійсності правочину, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 70530034 від 04.12.2023;

- в порядку застосування наслідків недійсності правочину, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 70530189 від 04.12.2023;

- в порядку застосування наслідків недійсності правочину, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 63857952 від 14.06.2022;

- в порядку застосування наслідків недійсності правочину, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 26778316 від 04.12.2015.

На думку позивача, всі спірні договори укладені після укладення договорів позики, в період наявності у боржника зобов`язання зі сплати коштів. Обдаровуваним за спірними договорами є дружина дарувальника (боржника). У боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого можна було б забезпечити виконання рішення суду згідно з виконавчим документом.

Приватний виконавець вважав, що всі оскаржувані договори дарування та іпотечний договір є такими, що укладені боржником на шкоду кредитору (стягувачу) з метою уникнення сплати боргу та звернення стягнення на майно, тобто є фраудаторними, тому підлягають визнанню недійсними.

Посилаючись на правову позицію, викладену у постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №2-591/11, позивач вважав, що відповідно до ст. 42 ч. 4 та ст. 4 ч. 2 ЦПК України наділений повноваженнями звертатися до суду в порядку позовного провадження в інтересах інших осіб з позовом про визнання недійсним правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна.

Вказуючи у зазначеній постанові, що обов`язок ініціювання будь-якого наступного судового процесу з метою виконання попереднього судового рішення Законом України «Про виконавче провадження» покладено на компетентні органи, уповноважені Державою на забезпечення виконання судових рішень, а не на кредитора, який правомірно очікує від Держави належного виконання остаточного судового рішення про стягнення боргу, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що повноваження виконавця на звернення з позовною заявою про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, в порядку позовного провадження є повноваженням звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 4, частина четверта статті 42 ЦПК України), в тому числі за позовом про визнання недійсним правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна (оспорення фраудаторного правочину). Спір про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, є спором між боржником і іншими співвласниками майна. Після відкриття провадження за позовною заявою виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, боржник набуває статусу позивача (абзац перший частини п`ятої статті 56 ЦПК України).

Приватний виконавець, звертаючись до суду, свій процесуальний статус визначив як позивача,

Позивач це особа, яка звертається до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі на вказане уваги не звернув та помилково вважав, що приватний виконавець звернувся до суду в порядку ст. 56 ч.1 ЦПК України в інтересах інших осіб, та залишив позив без розгляду на підставі ст. 257 ч.1 п.1 ЦПК України як такий подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності.

Статтею 56 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах.

Проте, колегія суддів повторно зазначає, що приватний виконавець Роман Р.М., звертаючись до суду, свій процесуальний статус визначив саме як позивача, а не особи, яка, відповідно до ч. 2 ст. 4, ч.4 ст. 42 ЦПК України, ч. 1 ст. 56 ЦПК України, звертається до суду в інтересах іншої особи. Жодного посилання на вказані норми процесуального закону позовна заява не містить.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та помилково залишив позовну заяву без розгляду.

Через таке порушення норм процесуального права оскаржувану ухвалу слід скасувати з пі став, передбачених п. 4 ч. 1 ст 379 ЦПК України, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст.ст. 381-184 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу приватного виконавця Романа Романа Михайловича задовольнити частково.

Увалу Іршавського районного суду Закарпатської області від 25 листопада 2024 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 10 березня 2025 року.

Головуюча:

Судді: