Дата документу 03.02.2025
Справа № 334/1990/24
Провадження № 2-др/334/4/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2025 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Козлової Н.Ю., за участю секретаря Александрової А.С., розглянувши заяву ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Цимбалюк Михайла Григоровича про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання з питання розподілу судових витрат

ВСТАНОВИВ:

27 січня 2025 року ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Цимбалюк Михайла Григоровича звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з заявою про ухвалення додаткового рішення з питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 27000 гривень.

Мотивуючи заяву про ухвалення додаткового рішення, адвокат зазначав що 22.01.2025 ухвалено рішення (вступна та резолютивна частини), яким позовні вимоги ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» залишено без задоволення.

Під час розгляду справи відповідач ОСОБА_1 користувався правничою допомогою, а отже поніс витрати на професійну правничу допомогу, які бажає стягнути з позивача.

Заявник зазначає, що у відзиві на позовну заяву ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» поданому 01.04.2024 за підписом представника відповідача адвокатом Цимбалюк М.Г. вказано, що : попередня оцінка витрат, пов`язаних із розглядом даної справи, орієнтовно дорівнює 15000 гривень (правнича допомога). Більш детальний розрахунок, а також підтверджуючі документи будуть надані суду та іншим учасникам процесу у встановленому законом порядку.

В якості обґрунтування розміру витрат на професійну правничу допомогу, заявником додано договір про надання правничої допомоги № б/н від 18.03.2024, додаток № 1 до договору від 18.03.2024, а також акт надання АО «ОРДИНАТ ЦИМБАЛЮК СКУБА» послуг за договором від 18.03.2024.

Відповідно до ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали доказі і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми/ присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.

Представник позивача ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» у своїх письмових поясненнях заперечував проти заяви представника відповідача про ухвалення додаткового рішення по справі та просив суд в її задоволенні відмовити в повному обсязі.

Суд, розглянувши питання щодо ухвалення додаткового рішення, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

22 січня 2025 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у відкритому судовому засіданні розглянув цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та ухвалив рішення яким у задоволенні позову «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» було відмовлено.

Згідно вимог п. 3 ч. 1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно ст. 137 ЦПК України- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст.141 ЦПК України, встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ч.8ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо); такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 Закону передбачено, що видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно зі ст.30 Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником відповідача було надано договір про надання правничої допомоги № б/н від 18.03.2024, додаток № 1 до договору від 18.03.2024, а також акт надання АО «ОРДИНАТ ЦИМБАЛЮК СКУБА» послуг за договором від 18.03.2024.

Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, на що неодноразово наголошувалося Верховним Судом.

Суд зазначає, що наданий представником відповідача договір про надання правничої допомоги № б/н від 18.03.2024, додаток № 1 до договору від 18.03.2024, а також акт надання АО «ОРДИНАТ ЦИМБАЛЮК СКУБА» послуг за договором від 18.03.2024 містить лише перелік послуг без зазначення часу виконання та їх тривалості, а тому вказаний звіт не є детальним описом робіт (наданих послуг), як це передбачено статтею 137 ЦПК України.

В постанові Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі №638/7748/18 зазначено, що інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну не співмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі викладеного, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Цимбалюк Михайла Григоровича про ухвалення додаткового рішення з питання розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст.246,270,354 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 в особі представника адвоката Цимбалюк Михайла Григоровича про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання з питання розподілу судових витрат відмовити.

Ухвала суду про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд Запорізької області протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Козлова Н. Ю.