Суддя Маркосян М. В.
Справа № 644/6667/24
Провадження № 2/644/134/25
11.03.2025
Рішення

Іменем України

11 березня 2025 року.

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Маркосян М.В.,

за участю секретаря судового засідання Лєпілової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення недобросовісно сплачених аліментів та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Струць Т.І. звернулася до суду із позовною заявою в інтересах позивача, в якій просить стягнути з ОСОБА_2 465709,66 грн. сплачених ОСОБА_1 аліментів та 10000,00 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позову посилається на те, що позивач з відповідачкою перебували в шлюбі, який 09.02.2010 р. було розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі народився ОСОБА_3 . Батьком дитини в свідоцтві про народженні записаний позивач.

Відповідач звернулась до суду про стягнення аліментів з позивача та на підставі виконавчого листа від 20.01.2010 р. було відкрито виконавче провадження №39696216 та видано постанову про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника від 14.11.2017р., відповідно до якої з Позивача стягували аліменти починаючи з 28.10.2009 р. Відповідно до розрахунку по сплаті аліментів в період від серпня 2013 р. по березень 2024р. сплачено всього 465 709, 66 грн.

Позивач звернувся до суду про оспорювання батьківства, і рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10.04.2024 батьківство позивача відносно дитини оспорено. Також, з висновку № СЕ-19/121-24/122-БД від 27.02.2024 року, складеного експертом Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, за результатами проведення судової молекулярно - генетичної експертизи слідує, що біологічне батьківство Позивача відносно дитини виключається.

Отже, відповідач вважає, що позивачка недобросовісно стягнула з нього аліменти на утримання дитини, оскільки він не є батьком дитини, що встановлено рішенням суду, просить стягнути з відповідачки сплачені ним аліменти та моральну шкоду.

Ухвалою суду від 02.09.2024 відкрито провадження у справі за вказаним позовом, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

26.09.2024 від відповідачки, ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона заперечує проти задоволення позову оскільки вважає, що аліменти були набуті нею за достатньою правовою підставою, тож не можуть бути повернуті згідно ст.ст.1212, 1215 ЦК України.

Ухвалою Орджонікідзевський районний суд м. Харкова від 09.01.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач в судове засідання не прибув, представник позивача надала суду заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивача.

Представник відповідачки подав до суду заяву про розгляд справи без участі відповідачки та її представника.

Отже, на підставі статті 211 ЦПК України розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази суд встановив такі обставини у справі.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі, який 09.02.2010 р. було розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період перебування сторін у шлюбі народився ОСОБА_3 . Батьком дитини в свідоцтві про народженні записаний Позивач. Зазначені обставини наведені у позовній заяві та не заперечувались відповідачкою. Оскільки дитина народжена в шлюбі, а відповідно до ст. 122 Сімейного кодексу України, дитина, яка зачата або народжена у шлюбі походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

Відповідач звернулась до суду про стягнення аліментів з Позивача та на підставі виконавчого листа від 20.01.2010 р. було відкрито виконавче провадження №39696216 та видано постанову про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника від 14.11.2017р., відповідно до якої з Позивача стягувалось 1/4 частки від його доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з довідкою Чугуївського відділу державної виконавчої служби у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управляння Міністерства юстиції станом на 31.03.2024 в період від серпня 2013 р. по березень 2024р. ОСОБА_1 сплачено на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини, ОСОБА_3 всього на суму 465 709, 66 грн.

Як зазначено в позовній заяві «позивач звернувся до суду про оспорювання батьківства, та рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 10.04.2024 батьківство позивача відносно дитини оспорено. З висновку № СЕ-19/121-24/122-БД від 27.02.2024 року, складеного експертом Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, за результатами проведення судової молекулярно - генетичної експертизи слідує, що біологічне батьківство Позивача відносно дитини виключається». Однак до позовної заяви позивачем не надано ані судового рішення, ані копії судової молекулярно - генетичної експертизи, на які він посилається у позовній заяві., ані не зазначено номеру судової справи, в якій встановлено обставини оспорювання батьківства позивача.

З іншого боку, у відзиві на позов відповідачка визнала обставини оспорювання батьківства позивачем та наявності судового рішення про це.

Згідно з статтею 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже, обставини того, що батьківство позивача стосовно ОСОБА_3 оспорено не заперечується сторонами та суд вважає ці обставини встановленими.

Надаючи оцінку позовним вимогам щодо стягнення з відповідачки безпідставно набутих аліментів суд виходить із таких нормативних приписів та загальних правових принципів.

Факт походження дитини від певної особи є підставою для виникнення у цієї особи обов`язків щодо дитини, визначених розділом ІІІ Сімейного кодексу України (далі - СК України), у тому числі обов`язків щодо утримання дитини.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у статті 180 СК України, за змістом якої батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У справі, що розглядається, встановлено, що у період з серпня 2013 р. по березень 2024р. позивач на підставі рішення суду сплатив аліменти у сумі 465 709, 66 грн. на утримання дитини, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачці.

Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Правовий аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Отже, за загальним правилом, передбаченим частиною першою статтею 1215 ЦК України, безпідставно набуті аліменти не підлягають поверненню.

Аналіз частини першої статті 1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Схожий за змістом висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та підтриманий сталою судовою практикою (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 382/1728/18).

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права.

ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків.

З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів.

Позивачем не доведено достовірними допустимими та достовірними доказами факт недобросовісності відповідачки відносно встановлення у 2007 році батьківства позивача відносно дитини.

Крім того, відповідно до положень статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Водночас, вимога про повернення коштів, витрачених на забезпечення життєдіяльності дитини, не відповідає інтересам дитини.

У справі, що переглядається, аліментні кошти витрачались на утримання дитини за відсутності будь-якої несумлінності з боку останньої, зворотного позивачем не доведено. Враховуючи, що дитина не має біологічно встановленого батька, який має обов`язок її утримувати, а встановлення батьківства позивача відбулось на підставі зареєстрованого шлюбу між сторонами у відповідності до статті 122 СК України, повернення отриманих за тривалий час аліментів може зашкодити інтересам дитини та поставити під загрозу її право на належний рівень життя та гармонійний розвиток її особистості.

З іншого боку, позивач протягом 17 років знав, що в актовому записі про народження був записаний батьком дитини, виконував щодо неї батьківські обов`язки, тривалий час сплачував аліменти на її утримання та не оспорював своє батьківство до 2024 року.

Суд вважає, що аліменти на утримання дитини, які були отримані відповідачкою до моменту набрання законної сили судовим рішенням, згідно з яким батьківство позивача стосовно цієї дитини є анульованим, не можливо вважати безпідставно набутими грошовими коштами.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Враховуючи те, що відповідно до частини першої статті 179 СК України саме дитина ОСОБА_3 є власником одержаних на її утримання аліментів, а концепція забезпечення найкращих інтересів дитини є провідною у вітчизняному та міжнародному сімейному праві, вимоги позивача про повернення сплачених на утримання дитини аліментів не ґрунтуються на вимогах закону, зокрема і статті 1215 ЦК України.

За відсутності достовірних доказів недобросовісного набуття аліментів, які є власністю дитини та якими розпоряджалась її мати в інтересах дитини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення у позові у частині стягнення з відповідача аліментів на користь позивача як безпідставно набутих.

Стосовно стягнення моральної шкоди суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода, про яку йдеться у ст. 1167 ЦК, має визначатись відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України. Обов`язок доведення її наявності покладається на особу, що вимагає її відшкодування, в позовній заяві має зазначити які моральні страждання, та в зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Це також випливає із ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України. Слід також враховувати, що відповідно до ч. 81 ЦПК доказування не може гуртуватись на припущеннях.

Згідно висновків, викладених в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20)) тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)).

Суд враховує позицію, викладену в постанові ВС від 20.03.2024, справа № 522/8849/19, про те, що у спорах про компенсацію моральної шкоди відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; відповідач доводить відсутність протиправності та вини; сам лише факт скасування рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури у дисциплінарній справі не свідчить про заподіяння шкоди адвокату та вимагає встановлення складу правопорушення.

Згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначається, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди: протиправну поведінку заподіювана шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана; вину.

Лише наявність усіх чотирьох умов є підставою для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди. Відсутність хоча б однієї з зазначених умов свідчить про необґрунтованість та недоведеність відповідних позовних вимог.

В Постанові Верховного Суду у справі № 750/6330/17 зроблено висновок, що не всі негативні емоції досягають рівня страждання або ж приниження, які завдають моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, зокрема, інтенсивність, повторюваність протиправних дій, фізичні або психологічні наслідки, стан здоров`я. Верховним Судом зауважено, що саме позивач повинен довести, які саме дії спричинили страждання, яку саме шкоду вони заподіяли та в якому розмірі.

Отже, не кожне переживання, хвилювання є стражданням. Страждання - це відчуття сильного фізичного болю, глибоких душевних мук, а не будь-яка негативна емоція. Саме через страждання фізичної особи визначається поняття моральної шкоди, його характер та глибину потрібно доводити, щоб довести моральну шкоду.

З аналізу статті 23 ЦК України слідує, що при визначені розміру компенсації моральної шкоди враховуються вимоги розумності і справедливості. Відшкодування шкоди може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою цивільної відповідальності відповідно.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України , доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не надає жодних підтверджень своїх моральних страждань, навпаки у позові зазначає, що навіть до встановлення факту відсутності спорідненості між ним та дитиною, до 2024 року він з дитиною не спілкувався і навіть не був знайомим. Таким чином, суд критично ставиться до зазначених у позовній заяві пояснень, що моральні страждання позивача були викликані довготривалим утриманням не своєї біологічно дитини, адже сам позивач зазначає у позовній заяві, що «Позивач та Відповідач до розірвання шлюбу останні кілька років, не підтримували шлюбні відносини, кожен жив окремим життям. Таким чином, Відповідач могла завагітніти від іншого чоловіка, але Позивача записали батьком, оскільки вони перебували ще в офіційному шлюбі на момент народження дитини.» Отже, зазначені обставини презюмувались позивачем, те що ці обставини у 2024 році викликали моральні страждання у позивача у позовній заяві не обґрунтовано та не доведено.

Також, позивачем не доведено той факт, що його моральні збитки перебувають у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача, та що ці дії були у встановленому законом порядку визнані протиправними.

Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідачки моральної шкоди задоволенню не підлягає в зв`язку із недоведеністю.

У відповідності до статті 141 ЦПК України, в зв`язку із відмовою у позові, судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 22, 23, 1166, 1167 ЦК України, ст. 141, 122,179 СК України, ст. 12, 13, 17, 76-80, 259, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення недобросовісно сплачених аліментів та відшкодування моральної шкоди відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду, протягом 30 днів, з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: ОСОБА_2 (адреса зареєстрованого місця проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Повне рішення суду складено 11.03.2025.

Суддя Марина МАРКОСЯН