ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/28186/23

Провадження № 22-ц/820/319/25

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представниці відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа - приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Новченков Ігор Вікторович, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, поділ квартири та визнання договору дарування квартири недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 листопада 2024 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа - приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Новченков І.В. (далі - приватний нотаріус Новченков І.В.), про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, поділ квартири та визнання договору дарування квартири недійсним.

ОСОБА_1 зазначила, що з квітня 2017 року вона проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловік і жінка, а з 7 лютого 2019 року - перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі. При цьому 8 липня 2017 року позивачка розірвала попередній шлюб із ОСОБА_6 . Увесь цей час сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, проводили разом дозвілля, мали взаємні права та обов`язки. За рішенням суду від 29 вересня 2021 року шлюб між ними розірвано.

31 січня 2018 року між Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Старокостянтинівський» (далі - Кооператив) і ОСОБА_3 був укладений договір пайової участі в будівництві №55, за умовами якого у період з 31 січня до 11 лютого 2018 року ОСОБА_3 сплатив Кооперативу пайовий внесок у розмірі 501 534 грн. для отримання у власність квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 67,4 кв.м, житловою площею 34,2 кв.м (далі - квартира). 20 вересня 2018 року у зв`язку із закінченням будівництва будинку ОСОБА_3 зареєстрував за собою право власності на квартиру. Надалі сторони спільно зробили ремонт у квартирі та стали проживати у ній.

За договором дарування від 28 травня 2021 року, посвідченим приватним нотаріусом Новченковим І.В. (зареєстровано в реєстрі за №1405), ОСОБА_3 подарував квартиру своїй матері ОСОБА_5 .

Оскільки квартира набута сторонами за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та за спільні кошти, то вона належить їм на праві спільної сумісної власності, а частки сторін у майні є рівними. ОСОБА_3 не визнав право позивачки на квартиру та відчужив квартиру без її згоди, відтак оспорюваний правочин не відповідає вимогам закону та є недійсним.

За таких обставин ОСОБА_1 просила суд:

встановити факт проживання її та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 9 липня 2017 року по 6 лютого 2019 року;

визнати квартиру об`єктом спільної сумісної власності її та ОСОБА_3 ;

визнати за нею в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, право власності на частину квартири;

визнати недійсним договір дарування квартири від 28 травня 2021 року, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Новченковим І.В. (зареєстровано в реєстрі за №1405).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 листопада 2024 року в позові відмовлено.

Суд керувався тим, що факт проживання з 9 липня 2017 року по 6 лютого 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сім`єю, ведення ними спільного господарства, наявність у них спільного бюджету і побуту, існування між ними відносин, притаманних подружжю, не доведено належними та допустимими доказами. Квартира була набута ОСОБА_3 до шлюбу та належала йому на праві особистої приватної власності, відтак вона не підлягає поділу, а підстави для визнання недійсним оспорюваного договору дарування відсутні. Крім того, заявлені ОСОБА_1 вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності не є ефективним способом захисту порушеного права.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що факт проживання з 9 липня 2017 року по 6 лютого 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу підтверджується зібраними доказами. За час спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 придбали квартиру, яка належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а їх частки у спільному майні є рівними. Оскільки ОСОБА_3 відчужив квартиру без згоди позивачки, то оспорюваний договір дарування не відповідає вимогам закону та є недійсним. Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не застосував правильно норми чинного законодавства, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, вказавши на його законність та обґрунтованість.

ОСОБА_5 і приватний нотаріус Новченков І.В. не висловили своєї позиції щодо апеляційної скарги.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частиною першою статті 375 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

До 8 липня 2017 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 .

7 лютого 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, який розірвано за рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 вересня 2021 року.

31 січня 2018 року між ОСОБА_7 укладено договір пайової участі в будівництві №55 (далі - Договір), за умовами якого ОСОБА_3 вступив, а Кооператив прийняв ОСОБА_3 в асоційовані члени цього кооперативу.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 Договору ОСОБА_3 зобов`язався прийняти пайову участь у будівництві будинку шляхом сплати Кооперативу пайових та інших внесків з метою отримання у власність квартири, а Кооператив зобов`язався організувати і забезпечити будівництво будинку та здачу його в експлуатацію, передати ОСОБА_3 у власність квартиру за умови повної (в розмірі 100 відсотків) сплати всіма пайовиками пайового внеску та інших внесків.

Пунктом 2.1 Договору визначено, що розмір пайового внеску становить 501 534 грн, які ОСОБА_3 зобов`язався внести на банківський рахунок Кооперативу в період з 31 січня по 11 лютого 2018 року.

ОСОБА_3 здійснив платежі за Договором: 2 лютого 2018 року - 140 000 грн, 5 лютого 2018 року - 140 000 грн, 7 лютого 2018 року - 140 000 грн, 9 лютого 2018 року - 81 534 грн, а всього на загальну суму 501 534 грн.

20 вересня 2018 року приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Дембіцька І.М. зареєструвала право власності ОСОБА_3 на квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 28059622).

31 жовтня 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували своє місце проживання у квартирі. До цього ОСОБА_3 був зареєстрований по АДРЕСА_2 , а ОСОБА_1 була зареєстрована по АДРЕСА_3 .

За договором дарування квартири від 28 травня 2021 року, посвідченим приватним нотаріусом Новченковим І.В. (зареєстровано в реєстрі за №1405), ОСОБА_3 подарував квартиру своїй матері ОСОБА_5 . 28 травня 2021 року приватний нотаріус Новченков І.В. здійснив державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про речове право 42199540).

Згідно звіту оцінювача №94/23 від 28 серпня 2023 року ринкова вартість квартири складає 2 300 930 грн.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Статтею 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що сім`ю можуть створити чоловік і жінка, які не перебувають у шлюбі, однак між ними існують відносини, притаманні подружжю.

Такі відносини характеризуються, зокрема, спільним проживанням, веденням спільного господарства, наявністю у сторін спільного бюджету, проведенням спільних витрат, придбанням майна в інтересах сім`ї, наявністю між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.

Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2021 року (справа №204/6931/20) зазначив, що встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Водночас у цій постанові Верховний Суд звернув увагу на те, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. (постанова Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16).

Зібрані докази, зокрема: показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 щодо обставин спільного проживання сторін і придбання ними квартири; письмові докази щодо проходження ОСОБА_1 військової служби, проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у селищі Миропіль, відчуження ОСОБА_16 (матір`ю позивачки) квартири у місті Славута, перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_10 (сина позивачки) на заробітках у складі тимчасової будівельної бригади, придбання сторонами будівельних матеріалів та побутової техніки, працевлаштування ОСОБА_3 та лікування його від виробничої травми, здійснення ОСОБА_1 операцій з банківськими рахунками та отримання нею кредиту, укладення ОСОБА_1 договорів про надання комунальних послуг, уповноваження ОСОБА_3 позивачки на управління та розпорядженням майном, отримання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 доходів, світлини сторін, - об`єктивно та достовірно не вказують на те, що на час придбання квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, несли спільні витрати в інтересах сім`ї, а між ними існували відносини, притаманні подружжю.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 9 липня 2017 року по 6 лютого 2019 року не підтверджено.

Доводи ОСОБА_1 про доведеність цього факту та неналежну оцінку судом досліджених доказів не відповідають фактичним обставинам справи.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За змістом частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

В силу частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

За загальним правилом усе майно, яке набуте подружжям за час перебування у шлюбі, є його спільною сумісною власністю.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Для визнання спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норми чинного законодавства визначають презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Водночас, указана презумпція може бути спростована, тобто один із подружжя вправі заперечити поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подружжя має право на поділ спільного майна незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу такого майна частки сторін є рівними.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Водночас майно, придбане одним із подружжя до шлюбу чи за час шлюбу але за кошти, що належали йому особисто, чи на підставі договору дарування або в порядку спадкування, чи в порядку приватизації житлового приміщення та земельної ділянки є особистою приватною власністю цього подружжя та не підлягає поділу.

Зібрані докази вказують на те, що ОСОБА_3 здійснив фінансування будівництва квартири до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 . Водночас остання не довела факт свого проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю на час внесення ним паю за квартиру.

Отже, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_3 та не підлягає поділу.

Твердження ОСОБА_1 про придбання сторонами квартири за спільні кошти, внаслідок чого квартира належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя, не відповідають фактичним обставинам справи та чинним нормам закону.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що право на звернення до суду гарантується чинним законодавством і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 вересня 2022 року (справа №908/976/19), яка згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц зазначила, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом ІV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи (пункти 40-44).

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (пункт 70).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заявлені ОСОБА_1 вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності не є ефективним способом захисту порушеного права, відтак ці вимоги не підлягають задоволенню.

Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В силу статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Як передбачено частиною першою статті 718 ЦК України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

За змістом указаних правових норм правочином є вольова дія учасників цивільних відносин, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Указані цивільно-правові результати мають бути досягнуті внаслідок правомірних дій суб`єктів цивільного права.

Однією з підстав для визнання правочину недійсним є недодержання однією стороною чи всіма сторонами вимог, які встановлені законом.

За своїми правовими ознаками договір дарування є двосторонньою, як реальною, так і консенсуальною угодою. Характерною особливістю договору дарування є його безоплатний характер, тобто відсутній грошовий еквівалент зустрічного зобов`язання. Дарувальником може бути лише власник майна.

Зібрані докази вказують на те, що квартира належала ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності, внаслідок чого він вправі був особисто розпорядитися нею. За договором дарування ОСОБА_3 подарував квартиру своїй матері ОСОБА_5 , водночас у ОСОБА_3 були відсутні перешкоди для укладення такого договору.

Суд першої інстанції правомірно керувався тим, що оспорюваний правочин відповідає вимогам закону, внаслідок чого підстави для визнання його недійсним відсутні.

Посилання ОСОБА_1 на недійсність укладеного відповідачами договору дарування квартири з огляду на те, що цей договір укладено без її згоди, не ґрунтуються на законі.

Суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам і з`ясував усі обставини справи, а його висновки відповідають цим обставинам. Також суд правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є безпідставними.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись статтями 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 7 березня 2025 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

Л.М. Грох

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції - Заворотна О.Л.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 69