КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/5620/2025 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем Українии

11 березня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Горяни Тетяни Миколаївни на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом , у якому просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь понесені нею додаткові витрати на дитину, їх спільну доньку, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову зазначала, що з 2009 року вона проживала з відповідачем без реєстрації шлюбу.

Сторони мають спільну доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає разом з матір'ю.

Рішенням Дарницького районного суду від 13 листопада 2014 року відповідача зобов`язано сплачувати аліменти у розмірі всіх видів заробітку починаючи з 30 листопада 2014 року.

Позивач зазначає, що сплата аліментів має епізодичний характер починаючи з серпня 2022 року, хоча в період з 2014 - 2022 рік, хоч із заборгованістю , проте сплачувались.

Вказана обставина змусила позивача звернутися до виконавчої служби. Станом на дату подання позову до суду заборгованість відповідача по сплаті аліментів становила 700 000, 00 грн.

ОСОБА_3 зазначає, що додаткові витрати на дитину були зумовлені тим, що в травні 2023 року дитячим стоматологом доньці було встановлено діагноз «дистальний прикус». Лікування потребувало встановлення брекет-системи.

Восени 2023 року за рекомендацією стоматолога доньці були надані послуги з фіксації ортодонтичного апарату та лицевої маски на суму 20 000 грн.

У березні 2024 року доньці було надано медичні послуги з фіксації брекет-системи на верхню та нижню щелепи, на суму 55 000 грн.

У квітні-травні 2024 року виникла необхідність у наданні медичних послуг з заміни дуг, лігатур та еластиків на суму 5000 грн.

Загальна сума лікування складала 80 000 грн, половину яких позивач запропонувала відшкодувати відповідачу в добровільному порядку. Відповідачем було відшкодовано 25 000 грн, іншу частину витрат відповідач відмовився відшкодовувати в добровільному порядку.

На підставі вище зазначеного, позивач просила стягнути з відповідача на свою користь додаткові витрати на дитину у сумі 15 000 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені додаткові витрати на дитину у розмірі 15 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 3028,00 грн судового збору.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою в інтересах ОСОБА_1 звернулась його представник - адвокат Горяна Т.М., яка, посилаючись на необґрунтованість рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не враховано ту обставину, що позивачка не надала доказів повідомлення нею відповідача про необхідність відшкодування суми, більшої ніж 25 00 грн.

Представник апелянта вказує, що позивачка вказала на загальну вартість проведеного стоматологічного лікування в сумі 45 000 грн і просила відповідача відшкодувати половину, що і було зроблено.

Зазначене підтверджується роздруківками з месенджера Viber, наданими відповідачем, які є належними доказами, з яким можна встановити зміст спілкування та його учасників.

Таким чином, на думку скаржника, суд першої інстанції обґрунтував своє рішення недоведеною обставиною.

Зазначає також, що судом не враховано, що відповідач є внутрішньо переміщеною особою з 04 жовтня 2022 року. Після початку повномасштабного вторгнення був змушений покинути місце проживання в м. Енергодар Запорізької області, яке було окуповане. Власного житла на території країни не має. З 13 вересня 2024 року апелянт мобілізований на військову службу до в/ч НОМЕР_1 .

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшов.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у не зареєстрованому шлюбі.Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про її народження (том 1 а.с.4).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 листопада 2024 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 30 листопада 2014 року, й до досягнення дитиною повноліття, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Судом також встановлено, що сторони проживають окремо. Дитина проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні.

Із наданої відповідачем постанови про арешт коштів боржника вбачається, що за ВП №51743824 від 01 липня 2024 року з ОСОБА_1 стягуються аліменти в розмірі від усіх видів доходів на підставі виконавчого листа від 29 травня 2015 року виданого Дарницьким районним судом м. Києва. Станом на дату видачі постанови борг становить 717 666,52 грн.( том 1 а.с.42).

Позивач ОСОБА_3 , звертаючись з даним позовом до суду, просила суд відповідно до ст. 185 СК України стягнути на її користь із відповідача ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину, які вона понесла з травня 2023 року, а саме 15 000 грн, оскільки 25 000 грн ним сплачено в добровільному порядку. Загальна сума додаткових витрат, яку понесла позивач, становила 80 000 грн.

На підтвердження своїх витрат позивачем було надано наступні докази.

Відповідно до консультативного висновку АПЗ «Київський міський діагностичний центр» від 29 травня 2023 було встановлено діагноз «дистальний прикус» та встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 потребує ортодонтичного лікування брекет-системою (том 1 а.с.6).

Відповідного до наданого позивачем акту щодо виконання робіт в період з 04 вересня 2023 року по 02 листопада 2023 року, ФОП ОСОБА_6 було надано послуги із зняття ортодонтичного відбитку та аналіз ОПТГ, ТРГ, діагностичні моделі на суму 5000 грн та фіксацію ортодонтичного апарату лицевої маски на суму 15 000 грн. (том 1 а.с.7)

Відповідного до наданого позивачем акту щодо виконання робіт в період з 10 березня 2024 року по 29 березня 2024 року, ФОП ОСОБА_6 було надано послуги із зняття ортодонтичного відбитку та аналіз ОПТГ, ТРГ, діагностичні моделі на суму 5000 грн та фіксації брекет-системи на верхню та нижню щелепи на суму 55 000 грн.(том 1 а.с.8)

Відповідного до наданого позивачем акту щодо виконання робіт в період з 11 квітня 2024 року по 11 травня 2024 року, ФОП ОСОБА_6 було надано послуги із заміни дуг, лігатур, еластиків на суму 2000 грн. та послуги з професійної гігієни рота на суму 500 грн. (том 1 а.с.9)

Відповідного до наданого позивачем акту щодо виконання робіт в період з 12 травня 2024 року по 12 червня 2024 року, ФОП ОСОБА_6 було надано послуги із заміни дуг, лігатур, еластиків на суму 2000 грн. та послуги з професійної гігієни рота на суму 500 грн. (том 1 а.с.10)

Суд першої інстанції оцінив наявні в матеріалах справи докази стосовно додаткових витрат, враховував рівність та обов`язок обох батьків щодо забезпечення неповнолітньої дочки, зважив на те, що позивачкою в підтвердження позовних вимог надано належні докази, що підтверджують додаткові витрати, які вона фактично понесла на забезпечення дитини, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивачки 15 000 грн.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із статтею 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Олссон проти Швеції" (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (стаття 6 СК України).

Приписами статті 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Відповідно до статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (частини перша - третя статті 181 СК України).

Згідно із статтею 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Виходячи з аналізу статі 185 СК України, додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

В пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", звернуто увагу судів на те, що до передбаченої статтею 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17 зроблено висновок, що "СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Отже, додаткові витрати на утримання дитини мають бути викликані особливими обставинами. У зв`язку із особливими обставинами потрібні значні додаткові витрати, тому розмір додаткових витрат, що стягується, повинен визначатися залежно від дійсно понесених або передбачуваних витрат. До особливих обставин, з якими законодавець пов`язує стягнення додаткових витрат на дитину, відносяться ті обставини, що пов`язані з розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягнення коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права та належним чином оцінивши наявні в матеріалах справи докази, обґрунтовано виходив з того, що позивачка довела наявність особливих обставин, які викликають необхідність понесення нею додаткових витрат на утримання спільної з відповідачем дитини.

Так, оцінюючи доводи позивача щодо заявлених вимог про стягнення додаткових витрат на ортодонтичного лікування на брекет- системі, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що вони є додатковими витратами на дитину в розумінні статті185 СК України, та виходив з суми фактично понесених витрат.

Апеляційний суд погоджується з мотивами суду першої інстанції в частині стягнення додаткових витрат на дитину в сумі 15 000 грн, оскільки загальна сума фактично понесених витрат становила 80 000 грн, з яких понесених витрат підлягає відшкодуванню відповідачем, тобто 40 000 грн. Оскільки відповідачем в добровільному порядку відшкодовано 25 000 грн з 40 000 грн, то суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення решти суми.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо недоведення позивачем повідомлення відповідача про необхідність відшкодування додаткових витрат у розмірі, більшому ніж він вже відшкодував, оскільки предметом доказування в даній справі є факт наявності додаткових витрат на дитину, пов`язаних з особливими обставинами, а також їх розмір. Позивачем такі обставини доведені належними та допустимими доказами. В свою чергу, відповідач таких обставин не спростував.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Горяни Тетяни Миколаївни - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар