Номер провадження: 22-ц/813/1292/25
Справа № 523/3657/24
Головуючий у першій інстанції Малиновський О.М.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Лозко Ю.П.

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 07 березня 2024 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Одесагаз» про зняття арешту,

встановив:

У березні 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним вище позовом, у якому просила зняти арешт з належного їй житлового будинку (1/4 частка) АДРЕСА_1 , а також з усього належного їй майна, який було накладено постановою б/н від 28.03.2002 року Ленінського районного відділу державної виконавчої служби в м. Одесі під час виконання рішення Ленінського районного суду м. Одеси у справі №2-1458, посилаючись на те, що зазначені у постанові державного виконавця про арешт майна відомості є неправдивими, оскільки в неї відсутня будь-яка заборгованість перед ВАТ «Одесагаз», тож відсутні правові підстави перебування належного їй майна під забороною відчуження.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 07 березня 2024 року відмовлено у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 .

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що для боржника законом встановлено інший порядок вирішення порушеного ОСОБА_1 питання про знаття арешту, що передбачений Розділом VІІ ЦПК України.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, що призвело до помилкового висновку про відмову у відкритті провадження у справі за вказаним вище позовом, з підстав наведених в оскаржуваній ухвалі, просить скасувати ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 07 березня 2024 року та направити справу до суду першої інстанції. При цьому зазначає, що постановляючи оскаржувану ухвалу суд фактично вирішив справу, чим позбавив її права на звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів, а викладене в ухвалі обґрунтування взагалі не стосується поданого нею позову.

У судове засідання від представника скаржниці надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивачки.

Відповідач будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, не з`явився, заяв про відкладення розгляду справи до суду не подавав, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам, виходячи з такого.

Звертаючись до суду з вказаним вище позовом ОСОБА_1 , зокрема, просила зняти арешт з належного їй житлового будинку (1/4 частка) АДРЕСА_1 , та з усього іншого належного їй майна, який було накладено постановою б/н від 28.03.2002 р. Ленінського районного відділу державної виконавчої служби в м. Одесі, під час примусового виконання судового рішення.

Щодо обраного ОСОБА_1 способу судового захисту, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Тож, для звернення до суду із вимогами про визнання виконавчого листа та постанови державного виконавця такими, що не підлягають виконанню та зобов`язання вчинити певні дії в межах виконавчого провадження встановлений інший порядок, передбачений розділами VI та VII ЦПК України.

Окремо, колегія суддів зауважує, що у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження», можуть інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що оскільки ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні з виконання рішення Ленінського районного суду м. Одеси у справі №2-1458 про стягнення з неї на користь ВАТ «Одесагаз» боргу у розмірі 2546,52 грн, вона не може пред`являти позов про зняття арешту з належного їй майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що ОСОБА_1 невірно обрано спосіб судового захисту, оскільки, законом у випадку незгоди боржника із діями та/чи бездіяльністю органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності органу, державного або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, суд першої інстанцій встановивши, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, дійшов вірного висновку про відмову у відкритті провадження у справі, при цьому роз`яснивши ОСОБА_1 право на звернення до суду за захистом порушеного права в порядку, передбаченому Розділом VІІ ЦПК України, оскільки заявлені нею вимоги не підлягають розгляду в позовному провадженні.

При цьому колегія суддів зауважує про безпідставність посилань скаржниці про обмеження її судом права на захист. Так право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави та з боку держави може бути піддане обмеженням, зокрема шляхом встановлення певної процедури розгляду справи, а за обставинами цієї справи, процедури визначеної розділом VII ЦПК України.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду про те, що ця справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та відмову у відкритті провадження у справі за вказаним вище позовом ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги за своїм змістом та суттю зводяться до незгоди з висновками суду, без обґрунтування їх незаконності чи необґрунтованості.

Погоджуючись із вказаними вище висновками та мотивами суду, колегія суддів також ураховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення судом вказаного питання.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 07 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2025 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова