Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2025 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді- Якимець О. І.,

за участю секретаря судового засідання Карпишиної К.С.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач) звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовною заявою, в якій просить стягнути на його користь з ОСОБА_2 (далі за текстом - відповідач) витрати на ремонт зарядної станції у розмірі 28 200 гривень, витрати на харчування позивача та його родини за період з 20.07.2024 року по 21.08.2024 року у розмірі 79 200 гривень, витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 4 543,68 гривень, витрати на надсилання рекомендованих листів у розмірі 195 гривень, відшкодувати моральну шкоду у розмірі 60 000 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16.07.2024 року в ході телефонної розмови та у месенджері Viber між ним та відповідачем було укладено договір щодо підключення в квартирі АДРЕСА_1 зарядної станції Ecoflow Delta Max як аварійного (резервного) джерела електроенергії, після чого сторонами було узгоджено купівлю автоматичного перемикача введення резерву (далі за текстом - АПВР) вартістю 3 500 гривень та проведення робіт по підключенню зарядної станції до електричного щитка в квартирі сумі вартістю 3 500 гривень. 19.07.2024 року відповідач повідомив позивача про придбання ним АПВР, того ж дня відповідач почав виконувати в квартирі позивача роботи, під час яких через неправильне підключення зарядної станції та невиконання вимог посібника користувача відбулося спрацювання апаратів захисту та підключення електроенергії у всій квартирі і як наслідок - вихід з ладу зарядної станції. Ремонті зарядну станцію відповідач відмовився, а після ремонту в сервісному центрі відмовився відшкодувати вартість ремонту у розмірі 28 000 гривень. Працівники сервісного центру повідомили позивачу, що причина поломки не належить до дефектів заводського виготовлення, а сталася через неправильне її підключення. З метою встановлення причини виходу з ладу зарядної станції позивач 16.09.2024 звернувся для проведення експертизи до Державного науково-дослідно експертно-криміналістичного центру МВС України. Відповідно до висновку експертного дослідження від 07.10.2024 №ЕД-19-24/58920-ЕТ, підключення пристрою до електричної мережі квартири, за адресою: АДРЕСА_2 , здійснено не у відповідності до технічних вимог нормативних документів в галузі електротехніки, наявні невідповідності при підключенні пристрою до електричної мережі вищезазначеної квартири, призведуть до виведення пристрою з робочого стану. Позивач вважає, що між ним та відповідачем шляхом обміну текстовими повідомленнями у месенджері Viber було досягнуто згоди щодо предмету договору і був вчинений правочин у письмовій формі щодо підключення в квартирі як аварійного (резервного) джерела електроенергії Під час проведення робіт відповідачем і відбувся вихід з ладу зарядної станції, договір виконано не було. Через дії відповідача було пошкоджено зарядну станцію, яка повинна була живити холодильник, внаслідок чого позивач та його сім`я з 19 07 2024 року через ймовірність раптових відключень електропостачання не могли користуватися холодильником і змушені були харчуватися в закладах громадського харчування витрачаючи чималі кошти. Позивачем було направлено на адресу відповідача лист з пропозицією відшкодувати вартість ремонту, демонтувати встановлене останнім обладнання та привести електричний щиток у початковий стан, відповідь на який не було отримано, а тому, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Відповідач надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому повністю заперечує свою причетність в несправності пристрою Ecoflow, оскільки не виконував не проводив і не мав намірів проводити роботи в квартирі позивача власноруч. Зазначив, що 16.07.2024 року йому зателефонував позивач, який просив допомогти під`єднати зарядну станцію Ecoflow до його квартири, відповідач надав консультацію про варіанти підключень та їхню вартість, на прохання позивача придбав позивача за свої кошти і передав позивачу необхідне обладнання загальною вартістю 3 500 гривень, а також знайшов телефон електрика ОСОБА_3 , який погодився підключити автоматичний перемикач в квартирі позивача для забезпечення під`єднання зарядної станції і додаткову розетку для зарядки електростанції. 19 серпня відповідач в квартирі позивача передав останньому придбане обладнання і поїхав у власних справах, а ОСОБА_4 почав роботи з монтажу автоматичного перемикача. Як повідомив відповідачу пізніше ОСОБА_4 , під час проведення робіт він забув схему підключення приладу і не завершив роботу, вирішив поставити прилад Ecoflow на зарядку, виявив, що зарядка пристрою працює з перебоями, а потім взагалі перестала працювати, про що повідомив позивачу, зробивши висновок, що причина полягає у заводському браку, а тому першочергово слід зарядну станцію відремонтувати. При цьому, ОСОБА_5 наголошував, що не підключав електропристрої квартири до зарядної станції Еcoflow. 31 липня 2024 року позивач повідомив, що пристрій Ecoflow відремонтований і попросив доробити роботу, після чого відповідач зателефонував ОСОБА_6 , який, однак, відмовився виконувати роботи і їхати на зустріч з позивачем. У зв`язку з цим, відповідач поїхав повідомити позивачу про відмову ОСОБА_7 від виконання робіт, але при зустрічі позивач почав вимагати у відповідача мене гроші за ремонт пристрою у розмірі 28 000грн, погрожував подати позов до суду. Також, відповідач повідомив, що не пов`язаний трудовими відносинами з ОСОБА_8 , адреса його проживання відповідачу невідома, його телефонний номер поза зоною досяжності. У зв`язку з викладеним, просив у задоволенні позову відмовити.

Позивач подав до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій наполягав на тому, що між ним та відповідачем було укладено договір щодо підключення в квартирі АДРЕСА_1 зарядної станції Ecoflow Delta Max. Також зазначив, що роботи з підключення зарядної станції у квартирі позивача виконувались саме відповідачем та його помічником, при виконанні робіт останніми було підключено зарядну станцію без виконання вимог посібника користувача, внаслідок чого станцію було пошкоджено. Просив задовольнити позов.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.11.2024 року, справа передана на розгляд судді Якимець О. І.

Ухвалою суду від 25.11.2024 року позовну заяву було залишено без руху, надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 26.11.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов.

Відповідач в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, факт укладення договору з позивачем заперечував, також заперечував щодо виконання ним будь-яких робіт у квартирі позивача.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 31.07.2024 позивачем було сплачено за послуги з ремонту пристрою Ecoflow Delta Max 28 200 гривень, підтвердженням чого є акт наданих послуг сервісного центру від 31.07.2024 року № 41462 (а. с. 21) та платіжна інструкція від 31.07.2024 року на суму 28 200 грн (а. с. 22).

Відповідно до висновку експертного дослідження від 07.10.2024 № ЕД-19-24/58920-ЕТ, підключення пристрою до електричної мережі квартири за адресою: АДРЕСА_2 , здійснено не у відповідності до технічних вимог нормативних документів в галузі електротехніки, наявні невідповідності при підключенні пристрою до електричної мережі вищезазначеної квартири, призведуть до виведення пристрою з робочого стану (а. с. 24-41).

Згідно з Додатком 2 до договору про надання послуг № 1260/24/1500265 від 19.09.2024 року та рахунком № 1260/24/1500265 від 20.09.2024 року, розмір договірної ціни за проведення експертного дослідження становить 4 543,68 грн (а. с. 47, 49).

Позивачем за проведення експертного дослідження сплачено на користь Державного науково-дослідно експертно-криміналістичного центру МВС України 4 543, 68 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 24.09.2024 року (а. с. 48).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зокрема посилається на те, що 16.07.2024 року в ході телефонної розмови та у месенджері Viber між ним та відповідачем було укладено договір щодо підключення в квартирі АДРЕСА_1 зарядної станції Ecoflow Delta Max як аварійного (резервного) джерела електроенергії.

Відповідно до ч.1 ст. 638 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Разом з тим, суд зазначає, що з наданих позивачем доказів (текстові повідомлення у застосунку Viber) неможливо дійти висновку про досягнення сторонами згоди ні про предмет договору, ні про виконавця робіт або місце їх виконання.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є одним з способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених статтею 16 ЦК України.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 3 ст. 22 ЦК України, збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч. 3 ст. 22 Цивільного кодексу України).

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди визначені статтею 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, статтею 1166 ЦК України встановлено загальні правила відшкодування завданої особі недоговірної шкоди (так званої «деліктної шкоди»). Загальною підставою застосування до правовідносин із завдання шкоди вказаної статті є відсутність договірних відносин між боржником (завдавачем шкоди) та кредитором (потерпілим). Загальне правило вказаної статті встановлює, що будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, в повному обсязі.

Для застосування такого виду цивільно-правової відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) шкоди та її розміру; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Так, ч. 2 ст. 1166 ЦК України передбачено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом в постановах від 27.05.2021 у справі № 761/12945/19, від 01.04.2021 у справі № 464/5150/16-ц.

Частиною 1 ст. 386 ЦК України встановлено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Як стверджує позивач, внаслідок дій відповідача, які полягали в неправильному підключенні зарядної станції Ecoflow Delta Max до електромережі в квартирі АДРЕСА_1 позивачу було завдано збитків, які складаються з витрат на ремонт зарядної станції в розмірі 28 200 грн, витрат на проведення експертного дослідження в розмірі 4 543,68 грн, а також вимушених витрат на харчування родини в розмірі 79 200 грн та витрат на надсилання рекомендованих листів у розмірі 195 грн. Крім того, позивачу у зв`язку з цим було завдано моральної шкоди, яку останній оцінює в 60 000 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, наданими позивачем доказами підтверджується факт завдання шкоди майну позивача, а також розмір витрат позивача на ремонт зарядної станції, оплату послуг з проведення експертного дослідження та вартість поштових послуг.

Водночас, матеріали справи не містять будь-яких доказів, які могли б підтвердити виконання відповідачем робіт в квартирі АДРЕСА_1 , внаслідок яких зарядна станція Ecoflow Delta Max вийшла з ладу.

Такими доказами можуть бути квитанція, видана відповідачем, акт виконаних робіт або інші розрахункові документи, інші письмові докази, показання свідків.

Надана позивачем роздруківка текстових повідомлень застосунку Viber та інші докази не містять відомостей про виконання відповідачем будь-яких робіт в квартирі АДРЕСА_1 , а отже, належні та допустимі докази на підтвердження порушення відповідачем прав позивача як фізичної особи матеріали справи не містять.

Згідно ч. 5 ст. 177 ЦК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких гуртуються позовні вимоги.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Як визначено ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що викладені в позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву твердження позивача про те, що йому було завдано шкоди діями відповідача, не ґрунтуються на наданих ним доказах, а відтак, відсутні правові підстави для задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на ремонт зарядної станції в розмірі 28 200 грн, витрат на проведення експертного дослідження в розмірі 4 543,68 грн, вимушених витрат на харчування родини в розмірі 79 200 грн та витрат на надсилання рекомендованих листів у розмірі 195 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст.27 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Позивач просить відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 60 000 грн.

Розмір заявленої до стягнення моральної шкоди позивач обґрунтовує тим, що зазнав душевних страждань у зв`язку з пошкодженням мого майна (зарядної станції) внаслідок переживання за свою сім`ю, тривалого ремонту зарядної станції, пошуку коштів на ремонт, тривалого пошуку даних відповідача.

Разом з тим, позивачем не було надано суду жодних доказів завдання моральної шкоди, яка ним оцінена в 60 000 грн. При цьому, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від вимоги про стягнення матеріальної шкоди, яка задоволенню не підлягає, а тому, у задоволенні позову в цій частині також необхідно відмовити.

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у позові судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 259, 265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити у повному обсязі.

Судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду, покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , місце проживання - АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя О. І. Якимець