КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року місто Київ.

Справа № 939/2053/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4866/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

судді доповідача Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Сушко Л.П.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» на рішення Бородянського районного суду Київської областівід 30 жовтня 2024року (ухвалене у складі судді Міланіч А.М., дата складення повного тексту рішення відсутня)

у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ

У серпні 2024 року позивач ТОВ«Санфорд Капітал»звернувся до суду з вказаним позовом.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначав, що 20 серпня 2019 року між ПАТ«Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № Р24.00607.005606983, відповідно до умов якого, відповідач отримав грошові кошти у сумі 36 841 грн.

16 листопада 2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Сонаті» був укладений договір факторингу №16/11-23.

29 грудня 2023 року між ТОВ «ФК «Сонаті» та ТОВ «Санфорд Капітал`укладено договір факторингу № 29/12-23. Згідно до реєстру боржників до вказаного договору факторингу серед інших, до ТОВ «Санфорд Капітал» перейшло і право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №Р24.00607.005606983 від 20 серпня 2018 року.

Станом на 16 листопада 2023 року за ОСОБА_1 рахується заборгованість за кредитним договором у розмірі 65 416,90 грн, з яких: 36 739,79 грн - заборгованість за основним боргом, 16 876,78 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками, 9369,35 грн - інфляційні втрати, 2430,98 грн - 3% річних.

Оскільки відповідач заборгованість не погашає, то позивач просив стягнути 65 416,35 грн та судові витрати.

Рішенням Бородянського районного суду Київської областівід 30 жовтня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням адвокат Маслюженко М.П. в інтересах ТОВ «Санфорд Капітал» 28 листопада 2024 року через систему «Електронний суд» подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, вирішити питання судових витрат.

Апеляційну скаргу аргументовано тим, що судом першої інстанції було встановлено перехід права вимоги від ТОВ «ФК «Сонаті» до ТОВ «Санфорд Капітал», стосовно боржника ОСОБА_1 та встановлено наявність заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «Санфорд Капітал» на підставі кредитного договору №Р24.00607.005606983 від 20 серпня 2018 року і в той же час при наявності в матеріалах справи належних та допустимих доказів суд зробив висновок, що позивачем не підтверджено відповідними доказами факт переходу права вимоги щодо боржника ОСОБА_1 від АТ «Ідея Банк» то ТОВ «ФК «Сонаті».

Наголошує, що позивач до позовної заяви додавав копію договору факторингу №16/11-23 від 16 листопада 2023 року та витяг із друкованого реєстру боржників від 16 листопада 2023 року.

ТОВ «Санфорд Капітал» вважає рішення суду першої інстанції безпідставним, необґрунтованим, ухваленим при неповному з`ясуванніобставин, що мають значення для справи, припорушеннінормпроцесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.

Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Апеляційна скарга разом із додатками направлялася позивачем при подачі апеляційної скарги, а ухвала про відкриття апеляційного провадження - судом за адресою місця реєстрації відповідача в порядку ст. 128 ЦПК України. Однак, конверт повернувся до суду із відміткою установи поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою».

Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно із ч. 1. ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 65 416,90 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 серпня 2019 року ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № Р24.00607.005606983, відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти у сумі 36 841 грн.

16 листопада 2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Сонаті» був укладений договір факторингу №16/11-23.

29 грудня 2023 року між ТОВ «ФК «Сонаті» та «Сафорд Капітал» укладено договір факторингу №29/12-23. Згідно до реєстру боржників до вказаного договору факторингу серед інших, до ТОВ «Санфорд Капітал» перейшло і право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №Р24.00607.005606983 від 20 серпня 2018 року.

Згідно витягу з реєстру боржників № 1 від 29 грудня 2023 року за ОСОБА_1 рахується заборгованість за кредитним договором у розмірі 66 894,98 грн, з яких 36 739,79 грн - заборгованість за тілом кредиту, 116 876,78 грн - заборгованість за відсотками, 13 278,41 грн - заборгованість за комісією.

Проте, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано належних, достовірних і достатніх доказів на підтвердження відступлення АТ «Ідея Банк» і набуття ТОВ «ФК «Сонаті» права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № Р24.00607.005606983 від 20 серпня 2019 року. Позивачем не надано ні акту прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу, ні самого реєстру боржників до договору факторингу, які є невід`ємною частиною вказаного вище договору.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки зматеріалів справи вбачається наявність копії договору факторингу №16/11-23 від 16 листопада 2023 року про перехід права вимоги від АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Сонаті» (а.с. 41-47), а також копії реєстру боржників №1від 16 листопада 2023 року до договору факторингу №16/11-23 від 16 листопада 2023 року (а.с. 54-55).

Щодо заборгованості за основним боргом у розмірі 36 841 грн.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (стаття 510 ЦК України).

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

З наданих матеріалів вбачається, що між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту та страхування № Р24.00607.005606983 від 20 серпня 2019 року, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, який оформлений сторонами в письмовій формі.

Отже, судом встановлено, що укладений між сторонами договір від 20 серпня 2019 року№ Р24.00607.005606983відповідає вимогам Закону та є обов`язковим до виконання.

Позивачем надано паспорт споживчого кредиту Додаток №1 до Договору кредиту та страхування № Р24.00607.005606983 від 20 серпня 2019 року з якого вбачається, що строк кредитування складає 12 місяців, а процентна ставка - 15% та зазначено, що до 20 серпня 2020 року ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредитні кошти у розмірі 36 841 грн та 3 131,31 грн - відсотків за користування кредитом.

Також позивачем надано суду копію ордеру-розпорядження №1 від 20 серпня 2019 року про видачу кредиту ОСОБА_1 у розмірі 30 700,83 грн, копію ордеру-розпорядження №2 від 20 серпня 2019 року про сплату страхового платежу ОСОБА_1 у розмірі 6 140,17 грн.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с. 49), заборгованість відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № Р24.00607.005606983 від 20 серпня 2019 року станом на 16 листопада 2023 року загальна заборгованість становить 66 894,98 грн, з яких: заборгованість за основним боргом - 36 739,79 грн.

Відповідачне надав суду докази, що він повернув тіло кредиту у зазначеному позивачем розмірі.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами заборгованість відповідачаза тілом кредиту у розмірі 36 739,79грн.

Щодо заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками у сумі 16 876,78 грн.

За частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Судувід 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження№ 14-154цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 рокуу справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах,тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Як вбачається з паспорту споживчого кредиту (а.с. 78) строк кредиту становить 12 місяців.Процентна ставка у розмірі 15% - змінювана.Загальний розмір наданого кредиту: 36 841 грн. Термін дії Договору: до 20 серпня 2020 року.

У період з 20 серпня 2019 року по 20 серпня 2020 рік проценти за користування кредитом мали бути нараховані в розмірі 3 133,31 грн.

У справі, яка переглядається, встановлено, що ТОВ«Санфорд Капітал»використав право вимоги повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, звернувшись до суду із позовомдо ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Проте, як вбачається з виписки від 16 листопада 2023 року, ОСОБА_1 , 16 грудня 2019 року, сплатив 3 000 грн на погашення кредитної заборгованості за договором №Р24.00607.005606983 від 20 серпня 2018 року.

Строк кредитування відповідача є таким, що закінчився, як і його право законно користуватися позиченими коштами, а тому вимогуТОВ«Санфорд Капітал» про стягнення відсотків , нарахованих поза межами строку кредитування, Київський апеляційний суд відхиляє.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2022 року у справі № 522/9547/13-ц провадження № 61-18151св21.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що з довідки-розрахунку не можливо встановити яким чином АТ «Ідея Банк » нарахував заборгованість за відсотками у розмірі 16 876,78 грн, тому суд визнає вказаний доказ недопустимим та неналежним. В довідці не зазначено помісячного нарахування відсотків, а лише зазначена загальна сума.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_1 відсотків за користування кредитом у розмірі 133, 31 грн. (відсотки в межах строку кредитування 3133,31-3000 погашених відсотків)

Щодо інфляційних втрат у розмірі 9 369,35 грн та 3% річних у розмірі 2 430,98 грн.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до Постанови ВП ВС від 28 2018 року у справі № 444/9519/12, у постанові ВП ВС від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

3 матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , прострочивши узгоджені строки платежів за кредитним договором №P24.00607.005606983 від 20 серпня 2019 року, порушивзобов`язання і має нести передбачену вищезазначеною нормою відповідальність і сплатити на користь ТОВ «Санфорд Капітал» суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Згідно п.18 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України поточний кредитор має право правомірно нарахувати і вимагати сплати індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми за період починаючи з наступного дня з дати закінчення строку дії кредитного договору, а саме: 21 серпня 2020 року і до 23 лютого 2022 року включно.

Проте, суд не погоджується з наданим позивачем розрахунком 3% річних відповідно до якого 3% річних складають суму 2 430,90 грн.

Колегія суддів звертає увагу, що 3% річних за період з 21 серпня 2020 року по 23 лютого 2022 року розраховуються наступним чином, у період з 21 серпня 2020 року до 31 грудня 2020 року з розрахунку 36 873,10 (сума боргу) x 3 % x 133(кількість днів у періоді) : 366 (днів у році) : 100 = 401,98 грн, а у період з 01 січня 2021 року до 23 лютого 2022 року у розрахунку з 36 873,10 (сума боргу) x 3 % x 419 (кількість днів у періоді) : 365 (днів у році) : 100 = 1 269,85 грн, що в загальній сумі становить 1 671,83 грн.

Також, колегія суддів не погоджується з наданим позивачем розрахунком інфляційних втрат за період з 21 серпня 2020 року по 23 лютого 2022 рокувідповідно до якого інфляційні втрати складають суму 9 369,35 грн.

Колегія суддів звертає увагу, що інфляційні втрати розраховуються наступним чином, у період 21 серпня 2020 року по 23 лютого 2022 року з розрахунку 36 873,10 (сума боргу) x 1.17474720 (інфляційне збільшення) - 36 873,10, що в загальній сумі становить6 443,47 грн.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, задоволенню підлягають вимоги , щодо стягнення інфляційних витрат в розмірі 6 443,47 грн та 3% річних -1 671,83 грн.

Щодо заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями у розмірі 13 278,41 грн. яка відображена в розрахунку заборгованості позивача.

10 травня 2007 року Правління НБУ прийняло постанову, якою затвердило Правила № 168, що набрали чинності 5 червня 2007 року. Згідно з пунктом 3.6 цих Правил банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Ці Правила втратили чинність 10 червня 2017 року.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон № 3795-VI. Згідно з абзацом дев`ятим пункту 8 розділу І цього Закону частину четверту статті 11 Закону № 1023-XII було доповнено новим абзацом третім такого змісту: «Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною». Наведені приписи у такій редакції діяли до 10 червня 2017 року, коли набрав чинності Закон № 1734-VIII. Згідно з останнім текст статті 11 Закону № 1023-XII виклали у новій редакції, що не передбачала нікчемності зазначених умов договору, а звужувала дію Закону № 1023-XII до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону № 1734-VIII.

Закон № 1734-VIII у редакції, чинній до 19 жовтня 2019 року (дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав споживачів фінансових послуг» від 20 вересня 2019 року), до загальних витрат за споживчим кредитом відносив витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавцята кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту (пункт 4 частини першої статті 1). Цей же пункт з 19 жовтня 2019 року визначив, що до загальних витрат за споживчим кредитом належать витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.

Відповідні висновки виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21).

Наведені вище приписи Закону України «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, прямо не вказували на недійсність умови кредитного договору про встановлення плати за управління (обслуговування) кредитом. Станом на час укладення кредитного договору частина Закону України «Про споживче кредитування» передбачав можливість встановлення комісії за отримання та управління кредиту.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати в кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Тим не менш, апеляційний суд відмовляє в стягненні заборгованості в частині комісії з наступних підстав.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) зазначила, що «комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

У постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив висновок про те, що «якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Установлено, що умовами оскаржуваного кредитного договору передбачена необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язані з отриманням кредиту та супроводженням (управлінням та розрахунково-касовим обслуговуванням кредиту).

При цьому в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позичальнику та за які банком встановлена щомісячна комісія за розрахунково-касове обслуговування.

Таким чином, враховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору, положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Фактично кредитним договором встановлено плату за надання інформації щодо кредиту без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем, оскільки надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено.

Враховуючи те, що відповідачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Київський апеляційний суд дійшов висновку про те, що положення кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

З огляду на встановлені у справі обставини, а також сформульовані у цій постанові висновки щодо нікчемності пунктів кредитного договору щодо стягнення щомісячної комісії, Київський апеляційний суд звертає увагу, що у наданому позивачем реєстрі боржників №1, АТ «Ідея Банк» передав ТОВ «Сонаті» на виконання договору факторингу №16/11-23 від 16 листопада 2023 року заборгованість за комісіями ОСОБА_1 за договором №P24.00607.005606983 від 20 серпня 2019 року у розмірі 13 278,41 грн.

Після чого, відповідно до витягу з друкованого реєстру боржників №1, що є додатком до договору факторингу №29/12-23 від 29 грудня 2023 року ТОВ «Сонаті» передав ТОВ «Санфорд Капітал» заборгованість за комісіями ОСОБА_1 за договором №P24.00607.005606983 від 20 серпня 2019 року у розмірі 13 278,41 грн.

Аналіз змісту вказаних реєстрів свідчить, що в них не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредитів, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія, а тому ТОВ «Санфорд Капітал», що отримало право вимоги від ОСОБА_1 , не надало доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору, та в самому договорі №P24.00607.005606983 від 20 серпня 2019 року не зазначено нарахування комісій банком, а тому положення договорів про споживчий кредит щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати комісії за обслуговування кредиту, є нікчемними відповідно до частини першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»;

Аналогічні висновки сформульовано в постанові Верховного Суду від 09.10.2024 року у справі № 582/202/22 (провадження 61-15120ск23).

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що позивач безпідставно нараховував в розрахунку заборгованості комісію у розмірі 13 278,41 грн.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів доходить висновку, що загальний розмір заборгованості який може бути стягнутий зМаксимоваЮ.О. становить 44 988,40 грн.

Щодо витрат на правову допомогу

У позовній заяві представник позивача, крім іншого, просив суд стягнути на його користь судові витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 7200 грн.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Судові витрати на правничу допомогу це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.48 постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження розміру понесених ТОВ «Санфорд Капітал» витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги в суді першої інстанції, в матеріалах справи містяться: ордер на надання правничої допомоги від 30 квітня 2024 року, акт приймання-передачі послуг з правничої допомоги №2 від 10 травня 2024 року, договір про надання правничої допомоги № 1/04 від 01 квітня 2024 року, додаток №2 до Договору про надання правничої допомоги № 1/04 від 01 квітня 2024 року - «вартість послуг (прейскурант)» від 01 квітня 2024 року, акт приймання-передачі послуг з правничої допомоги №2 від 10 червня 2024 року на суму 7 200 грн.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться документально підтверджені витрати позивачаТОВ «Санфорд Капітал» на правову допомогу у суді першої інстанції на загальну суму 7 200 гривень, а також враховуючи ціну позову, складність справи, обсяг наданих послуг суд робить висновок, що такі витрати відповідають критерію реальності, справедливості та необхідності.

На підтвердження розміру понесених витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги в суді апеляційної інстанції позивачнадав:Додаток №2 до Договору про надання правничої допомоги №1/04 від 01 квітня 2024 року з якого вбачається, що складання, підписання та подання апеляційної скарги на рішення/ухвалу суду вартість складає 8 400 грн.

Однак, в апеляційній скарзі позивач зазначав, що він планує понести витрати на професійну правничу допомогу орієнтовно в розмірі 7 000 грн.

З матеріалів справи вбачається, що адвокат Маслюженко М.П. в інтересах та від імені ТОВ «Санфорд Капітал», в межах розгляду справи судом апеляційної інстанції, підготував та подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу. Доказів надання адвокатом інших послуг позивачеві при перегляді справи в апеляційному порядку матеріали справи не містять.

Апеляційний суд, вважає, що витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у визначеному позивачем розмірі не відповідають критерію реальності, необхідності та справедливості, так як позиція позивача повністю була сформована в суді першої інстанції і апеляційна скарга є фактично повторенням змісту позовних вимог та додатковими мотивами переходу права вимоги, а тому суд вважає, що реальними та обґрунтованими витратами в апеляційному суді може бути сума яка дорівнює половині заявлених в суді першої інстанції витрат тобто 3500 грн.

Так як витрати на правничу допомогу відповідно до ст. 141 ЦПК України розподіляються пропорційно до задоволених вимог, то обґрунтовані витрати в суді першої інстанції на суму 7200 грн+ 3500 грн. обґрунтованих витрат за апеляційний розгляд, що разом становить 10700 грн. Разом з тим підлягають відшкодуванню відповідачем в сумі7383 грн., так як позовні вимоги позивача задоволено лише на 69%

Щодорозподілувитрат по сплаті судового збору

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

У суді першої інстанції заявлено позов на загальну суму 65 416,90 грн, із яких задоволенню підлягають 44 988.40 грн, що складає 69 % від суми позовних вимог.

При подачі позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. Відповідно необхідно стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору в розмірі 1 671,45(2 422,40х69%) грн за подання позовної заяви.

При подачі апеляційної скарги позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3 633,60 грн. Відповідно необхідно стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору в розмірі 2 507,17 (1 671,45х150%) грн за подання апеляційної скарги.

У загальному сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 4 178,64 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал»- задовольнити частково.

Рішення Бородянського районного суду Київської областівід 30 жовтня 2024 року - скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» заборгованість за кредитним договором у розмірі 44 988 (сорок чотири тисячі дев`ятсот вісімдесят вісім) грн, 40 коп, з яких: 36 739,79 грн - прострочена заборгованість за сумою кредиту, 133,31 грн - заборгованість за сумою відсотків, 6 443,47 грн - інфляційні втрати, 1 671,83 грн - 3% річних.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» витрати на професійну правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 7383 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» судовий збір у розмірі 4 178 (чотири тисячі сто сімдесят вісім) грн, 64 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Реквізити сторін:

Позивач:Товариство з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал», адреса: 49005, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вул. Сімферопольська, буд. 21, прим. 68,69, .

Відповідач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

Л.П. Сушко