КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2025року м. Київ

Унікальний номер справи № 362/2232/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4015/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2024 року, постановлене під головуванням судді Ковбеля М.М., по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника начальника управління внутрішніх розслідувань департаменту технічного захисту об`єктів та інформації ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство»; стягнути з відповідача ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі (а.с. 1-3).

На обґрунтування позову зазначав, що з 07 вересня 2023 року по 05 березня 2024 року позивач працював в ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на посаді заступника начальника управління внутрішніх розслідувань департаменту технічного захисту об`єктів та інформації з посадовим окладом 70 000 грн.

На підставі наказу № 150-Б від 05.03.2024 року позивач був звільнений з роботи, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін. Однак, позивач вважав своє звільнення незаконним з причин відсутності його вільного волевиявлення щодо цього, здійснене під моральним тиском та примусом роботодавця - відповідача, та з порушенням вимог національного трудового законодавства щодо процедури й порядку звільнення.

27 листопада 2023 року відповідачем від імені Генерального директора ПрАТ «УДП» було видано наказ № 793-ОП «Про введення в дію штатного розпису берегових підрозділів», яким було прийняте рішення про введення в дію нового штатного розпису берегових підрозділів з 01 березня 2024 року (п. 1 наказу) та серед іншого надано доручення Департаменту мотивації праці та соціально-кадрових відносин (ДМПтаСКВ) в термін до 01 грудня 2023 року підготувати проект наказу ПрАТ «УДП» щодо скорочення, переведення працівників, а також реформування структурних підрозділів (п. 3 наказу).

На підставі даного наказу вже 29 листопада 2023 року генеральним директором ПрАТ «УДП» було видано наказ № 804-ОП «Про скорочення чисельності та штату працівників ПрАТ «УДП». Відповідно до нього з 01 березня 2024 року прийнято рішення скоротити департамент технічного захисту об`єктів та інформації у повному складі (підпункт 1.8 пункту 1 наказу), в тому числі посаду заступника начальника управління внутрішніх розслідувань, яку обіймав позивач (підпункт 1.8.4.2 пункту 1 наказу).

Згідно п.2 наказу ДМПтаСКВ було доручено до 01 січня 2024 року попередити працівників про звільнення та запропонувати їм іншу роботу в день повідомлення про звільнення, до дня звільнення та безпосередньо в день звільнення.

В підпункті 2.3. пункту 2 наказу зазначено, що у разі не працевлаштування працівників в ПрАТ «УДП», посади яких скорочуються, провести їх звільнення 01 березня 2024 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

27 грудня 2023 року позивача (та інших співробітників ДТЗОтaІ), було повідомлено про заплановане вивільнення шляхом вручення письмового повідомлення, в якому зазначалося, що «посада заступника начальника управління внутрішніх розслідувань 01.03.2024 р. виключається зі штатного розпису берегових підрозділів ПрАТ «УДП». При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови/незгоди щодо переведення на запропоновані посади трудовий договір буде припинений на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП не раніше, ніж за два місяці з дати ознайомлення з цим повідомленням».

Разом із письмовим повідомленням позивачу було надано перелік вакантних посад по ПрАТ «УДП» станом на 27.12.2023 року із 33 позицій, серед яких не значилася аналогічна посада, хоча на той час новий штатний розпис був уже місяць як затверджений і згідно нього замість ДТ3ОтаІ створювався департамент захисту (ДЗ), який по структурі, призначенню й функціоналу копіював ДТ3ОтаІ лише зі зміненими назвами підрозділів. Проте, всупереч вимогам ст.49-2 КЗпП України, відповідач не запропонував позивачу усі вакантні посади на підприємстві.

Зазначав, що 01 березня 2024 року усіх інших працівників ДТ3ОтаІ було переміщено на аналогічні посади новоствореного департаменту захисту. Зазначені обставини вказують на те, що так звана «реорганізація» та скорочення були з самого початку сплановані як спосіб звільнення неугодних та не мали під собою реальних змін в організації праці, тощо.

Протягом наступних майже двох місяців після вручення повідомлення про звільнення заступник генерального директора з захисту ОСОБА_2 , в підпорядкуванні якого перебував ДТ3ОтaІ, запевняв позивача й інших співробітників департаменту, що їх звільняти не збираються і переведуть в нову структуру, а письмове повідомлення про скорочення було здійснене помилково.

Однак, приблизно за півтора тижні до запланованого звільнення, 22 чи 23 лютого 2024 року на загальних борах колективу ДТ30таІ (директор департаменту та заступник, начальники управлінь та заступники) заступник генерального директора ОСОБА_5 повідомив, що усіх мають звільнити протягом місяця-півтора, однак позивач та начальник управління захисту інформації та об`єктів ОСОБА_3 будуть звільнені 01 березня та мають написати заяви за угодою сторін.

Після того, як ОСОБА_4 та позивач відмовилися писати такі заяви, ОСОБА_5 перейшов на крик та почав погрожувати, зокрема відправкою в ЗСУ та на передову, та говорити, що така відмова підставляє колектив та порушує його домовленість з генеральним директором підприємства.

Погрози й вимагання написати заяви про звільнення продовжувалися протягом кількох днів, що спричинило погіршення здоров`я позивача, в результаті чого з 28 лютого по 04 березня 2024 року, включно, останній опинився на лікарняному. Проте, це не зупинило ОСОБА_6 , який здійснив спробу проникнути до орендованого позивачем житла та вочевидь застосувати фізичну силу, щоб змусити написати заяву на звільнення, а також продовжив здійснювати психологічний тиск шляхом погроз по телефону.

В результаті вказаного, щоб не загострювати конфлікт, 28.02.2024 року позивач був вимушений написати відповідну заяву на ім`я т.в.о. генерального директора ПрАТ «УДП» ОСОБА_7 та віддати її ОСОБА_8 .

Вказана заява була написана заднім числом, а саме 27 лютого, на вимогу останнього, оскільки 27.02.2024 року позивач ще не перебував на лікарняному. На вимогу ОСОБА_6 , позивач написав дві однакові заяви, але з різною датою дня

звільнення - 29 лютого та 01 березня 2024 року.

29 лютого 2024 року позивачу знову зателефонував ОСОБА_5 та почав вимагати від нього закрити лікарняний і вийти на роботу, щоб написати заяву на звільнення, бо, з його слів, відділ кадрів не приймає попередньо написані позивачем заяви через його фактичне перебування на лікарняному.

Так як позивач не мав можливості закрити лікарняний достроково, він був вимушений написати ще одну заяву за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України від 27 лютого 2024 року з датою звільнення 05.03.2024 року, тобто після закінчення його лікарняного, та без зазначення про виплату йому вихідної допомоги, як того вимагав ОСОБА_5 .

01.03.2024 року позивач дізнався від директора ДТЗ0raІ ОСОБА_9 , що його не звільнили за угодою сторін, бо жодну написану ним заяву не підписав керівник відповідача - т.в.о. генерального директора ОСОБА_7

Таким чином, станом на 01 березня 2024 року позивач мав бути або звільнений у зв`язку зі скороченням на підставі п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, як зазначалося у повідомленні про заплановане звільнення від 27.12.2023 року, або бути переміщеним на аналогічну посаду в новостворений департамент захисту, як були переміщені інші співробітники.

05.03.2024 року позивач звернувся до відповідача із вимогою про розрахунок, яку направив засобом поштового зв`язку цінним листом з описом вкладення о 10:24 ранку, що свідчить про впевненість позивача, що його було звільнено у зв`язку зі скороченням.

Приблизно об 11:00 - 11:15 год. 05 березня 2024 р. позивачу зателефонував представник відповідача - заступник директора департаменту захисту (попередня посада до 01 березня 2024 р. - заступник директора ДТЗ0таІ) ОСОБА_10 та запросив підійти. Під час зустрічі через годину після дзвінка в той же день біля будівлі Учбового центру ПрАТ «УДП» ОСОБА_10 вимагав у позивача написати ще одну заяву про звільнення сьогоднішнім днем, а у разі незгоди погрожував, що його звільнять «по статті» через нібито прогул, оскільки позивач не вийшов зранку на роботу. Позивач був змушений написати таку заяву і у цей день його було звільнено.

Щодо порушень відповідачем вимог законодавства щодо процедури й порядку звільнення зазначав, що з 01 березня 2024 року, відповідно до наказу ПрАТ «УДП» від 29.11.2023 року № 804-ОП, посада заступника начальника УВР ДТ3ОтаІ була скорочена та перестала існувати, так само як і увесь ДТЗОтaІ в цілому. Однак, згідно наказу від 05.03.2024 року № 150-Б, позивача було звільнено саме з цієї неіснуючої посади. Так само заява позивача про звільнення за угодою сторін від 05.03.2024 року написана з цієї посади. Проте, погодження на ній поставлене заступником директора департаменту захисту (новостворений з 01.03.2024 року департамент) ОСОБА_10 , який на той момент уже фактично не являвся керівником позивача.

Законодавством України не передбачено звільнення працівника із неіснуючої посади, так само як і табелювання його роботи (відповідач протабелював 05.03.2024 року, як останній робочий день позивача). Вказане свідчить про те, що відповідач розраховував, що у разі переміщення позивача на посаду в новоствореному підрозділі останній відмовиться писати заяву про звільнення та жодних законних підстав його звільнити у відповідача не буде. Отже, заявник звертав увагу суду, що у позивача було відсутнє вільне волевиявлення на звільнення з роботи; написання ним заяви про звільнення за угодою сторін здійснене в результаті примусу та психологічного тиску, а сама угода про звільнення не відповідає встановленим законом відбувалося з порушеннями законодавства та з неіснуючої посади.

12 червня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» - Станкової А.В., в якому остання просила у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с. 48-54).

На обґрунтування зазначала, що ОСОБА_1 05 березня 2024 року власноруч склав заяву на ім`я генерального директора ПрАТ «УДП» Дмитра Москаленко про звільнення його з посади за угодою сторін, з 05 березня 2024 року, яка стала підставою видання наказу № 150-Б від 05.03.2024. Із наказом про звільнення від 05.03.2024 № 150-Б позивач був ознайомлений 05.03.2024 о 16:58, копію наказу отримав, про що свідчить його власноручний підпис на наказі. Ані факту подання вказаної заяви, ані факту видачі наказу про звільнення, який є чинним і не скасованим, позивач не заперечує. Крім того, на час видачі наказу про звільнення - 05.03.2024, позивач не виявив наміру анулювати таку домовленість. Жодної заяви про такий намір до ПрАТ «УДП» не надходило. Таким чином, 05 березня 2024 року сторонами була досягнута домовленість про припинення трудових відносин, були визначені дата та умови його розірвання. Отже, твердження позивача про нібито відсутність його волевиявлення не обґрунтовується жодними доказами, а навіть навпаки: надані позивачем докази - копії власноруч написаної заяви та наказу, з яким позивач у той же день ознайомився, свідчать про правомірність дій роботодавця та вільне волевиявлення позивача, підтверджене належними письмовими доказами.

Щодо тверджень позивача про вчинення стосовно нього психологічного тиску, примусу, спроб проникнення до орендованого житла та застосування фізичної сили, то усі ці обставини також не підтверджені жодними належними доказами. Так, позивачем не надані ані письмові докази (заяви, листи, доповідні записки, скарги, претензії тощо), ані електронні докази (скріни листування, аудіо, відео записи розмов, записи з відеокамер, тощо) на доведення вищенаведених обставин. Виклик у якості єдиного свідка ОСОБА_11 , який наразі також звернувся до суду з позовом з аналогічних підстав, не може бути визнаний належним доказом, з огляду на його суб`єктивність та сумнівність (вказаний свідок не може знати усі обставини звільнення позивача, а інші свідчення не мають відношення до предмету спору і не можуть бути об`єктивними доказами на підтвердження вимог позивача).

Позивач також не надав доказів звернення до правоохоронних органів, органів, органів Державної служби України з питань праці, до профспілкової організації чи керівництва ПрАТ «УДП» з приводу захисту своїх трудових прав.

Зважаючи на те, що складену власноруч заяву від 05 березня 2024 року позивач не відкликав та нової заяви про скасування звільнення не подавав, ПрАТ «УДП» діяв в межах правового поля, виконав вимоги чинного законодавства щодо припинення трудового договору за угодою сторін, за власноручно написаною заявою ОСОБА_12 . Крім того, позивач при ознайомленні з Наказом № 150-Б від 05.03.2024 про звільнення під його особистий розпис не виявив незгоди з цим, не заперечував, будь-яких заяв з приводу даного наказу не подавав і взагалі не подав вигляду про свою незгоду, не заперечував при отриманні розрахунку при звільненні аж доки не подав позовну заяву до суду.

Щодо інформації про скорочення позивача, позивач висуває припущення стосовно начебто бажання роботодавця під виглядом скорочення звільнити «неугодних», а також щодо того, що нібито реорганізація та скорочення не мали під собою реальних змін в організації праці. Ці припущення не відповідають дійсності та не мають значення для вирішення справи.

У постанові від 8 листопада 2023 року у справі № 443/299/22 Верховний Суд висловив позицію, що суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників, так як право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, а суд зобов`язаний лише з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Водночас, звертала увагу суду на те, що позивач звинувачує роботодавця у не запропонуванні йому певних посад, однак, при цьому, не зазначає, що заявляв роботодавцеві про своє бажання залишитися працювати на вказаних посадах. Наприклад, до суду позивачем в якості доказів надано декілька заяв про звільнення, які були ним написані, але не подані до ПрАТ «УДП», натомість, позивач навіть не зазначав про те, що вживав заходів для переміщення або переведення на іншу посаду. Крім того, звільнення позивача відбулося не з підстави скорочення чисельності або штату працівників, тому підстави для дослідження припущень позивача щодо підстав прийняття та реалізації у ПрАТ «УДП» рішення про скорочення чисельності та штату працівників відсутні.

Щодо зазначення в позовній заяві про написання позивачем декількох заяв, а саме від 27 лютого та 29 лютого 2024 року, повідомляла, що до ПрАТ «УДП» вказані заяви не надходили. Фото аркушів із написаними заявами, датою на телефоні та чеком не можуть слугувати доказом (ні електронним, ні письмовим) як дати їх написання, так і факту їх направлення відповідачу. Таким чином, написання чи не написання цих заяв не має значення для вирішення справи, оскільки відповідачем була одержана лише заява від 05.03.2024, яка стала підставою для видачі наказу про звільнення позивача.

Написання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін, відсутність з його боку заперечень під час отримання копії наказу про звільнення та подальше звернення до суду із вимогою про поновлення є суперечливими діями та свідчать про недобросовісну поведінку та зловживання позивачем своїми правами (а.с. 48-54).

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2024 року в задоволенні позову відмовлено (а.с. 94-96).

Не погодившись з рішенням районного суду, 31 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги (а.с. 99-101).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм процесуального права, є незаконним та таким, що підлягає скасуванню з причин неповноти з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Суд першої інстанції не надав оцінку жодному поданому доказу, не навівши мотивів їх відхилення, не дослідив обставини справи та доводи позивача. Зокрема, у позові позивач посилався на два основні моменти - відсутність волевиявлення на звільнення та порушення законодавства з боку відповідача (звільнення з неіснуючої посади). Щодо першого доводу суд обмежився посиланням на практику ВС у подібних справах, не вивчаючи конкретних обставин справи. Щодо другого взагалі не обмовився жодним словом у тексті оскаржуваного рішення, тобто проігнорував вказану підставу позову.

Вказував, що всі викладені в позові обставини підтверджуються доданими до позову докази та могли бути додатково підтверджені показами свідка ОСОБА_13 , клопотання про допит якого було заявлено в позовній заяві. Однак, суд не дослідив такі докази та не задовольнив клопотання про допит свідка, взагалі не розглядав вказане клопотання, адже в справі відсутні будь-які ухвали з цього приводу.

Вважав, що дії суду першої інстанції підпадають під ознаки підстав притягнення до дисциплінарної відповідальності відповідно до пп. «а» та «б» п. 1 ч. 1 ст. 106 Закону України «Про судоустрій та статус суддів». Дана справа безпідставно затягувалась судом на строк понад пів року, а в результаті, судячи з короткого й беззмістовного тексту оскаржуваного рішення, суддя витратив на його написання щонайбільше годину часу (а.с. 99-101).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити. Представник відповідача - адвокат Станкова А.В. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно з Наказом № 464-Б від 06.09.2023 року генерального директора Дмитра Москаленка, ОСОБА_1 , 1982 року народження, прийнято на посаду заступника начальника управління внутрішніх розслідувань департаменту технічного захисту об`єктів та інформаціїПрАТ «УДП» на постійне місце роботи, з випробувальним терміном, за його згодою, на три місяці, з визначенням робочого місця, з посадовим окладом згідно зі штатним розписом (а.с. 58).

Відтак, ОСОБА_1 працював на посаді заступника начальника управління внутрішніх розслідувань департаменту технічного захисту об`єктів та інформаціїПрАТ «УДП» (а.с. 4).

05 березня 2024 рокуОСОБА_1 власноруч склав заяву на ім`я генерального директора ПрАТ «УДП» Дмитра Москаленко про звільнення його з посади заступника начальника управління внутрішніх розслідувань департаменту технічного захисту об`єктів та інформації за угодою сторін з 05 березня 2024 року (а.с. 28).

Наказом № 150-Б від 05.03.2024 року генерального директора ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» Дмитра Москаленка, звільнено ОСОБА_1 , заступника начальника управління внутрішніх розслідувань департаменту технічного захисту об`єктів та інформації, за угодою сторін згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України 05 березня 2024 року. Останнім робочим днем вважати 05 березня 2024 року. Начальнику відділу розрахунків з оплати праці та адміністративного супроводження управління бухгалтерського обліку та звітності ОСОБА_14 нарахувати, з урахуванням відрахувань відповідно до законодавства України: 1) грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку відповідно до статті 83 КЗпП України, за період з 07.09.2023 до 05.03.2024, у кількості 11 календарних днів, з них 4 календарних дні з 01.01.2024; 2) грошову компенсацію відповідно до ст. 72 КЗпП України за інші дні відпочинку у кількості 4 дні за роботу у вихідні дні 04.11.2023 (субота) (наказ ПрАТ «УДП» від 03.11.2023 № 281-АГ.), 17.12.2023 (неділя) (наказ ПрАТ «УДП» від 13.12.2023 № 339-АГ.), 20.02.2024 (субота) та 21.01.2024 (наказ ПрАТ «УДП» від 19.01.2024 № 13-АГ.). Начальнику відділу забезпечення банківських операцій фінансово-економічного департаменту Даниленко А. здійснити виплати, зазначені у підпунктах 1, та 2 пункту 2 цього наказу. Контроль за виконання цього наказу покласти на головного бухгалтера В. Тостогана. Підстава: заява ОСОБА_15 від 05.03.2024 (а.с. 6).

Із наказом про звільнення від 05.03.2024 № 150-Б позивач був ознайомлений 05.03.2024 о 16:58, копію наказу отримав, про що свідчить його власноручний підпис на наказі (а.с. 6).

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору, є угода сторін.

Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Згідно з п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.92 № 9 роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Тобто, основними умовами угоди про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється.

Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.36 КЗпП.

Верховним Судом неодноразово досліджувалося питання оскарження звільнення у зв`язку із нібито вчиненням роботодавцем примусу, і висловлена однозначна позиція з приводу того, що доведення факту написання заяв про звільнення під тиском керівництва не може ґрунтуватися на припущеннях, а має підтверджуватися об`єктивними доказами (постанови Верховного Суду від 03 лютого 2022 року у справі № 375/1390/20, від 16.02.2022 у справі № 591/4938/18).

Важливим також є правовий висновок у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2020 року по справі № 359/5905/18: «Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.».

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 26.10.2022 у справі № 761/35483/20 (провадження № 61 -2604св22): «Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України). У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Анулювання домовленості про звільнення за згодою сторін може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника (п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»). Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 524/3490/17-ц та від 31 серпня 2020 року у справі № 359/5905/18.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позовні вимоги про поновлення на роботі не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду справи, судом не встановлено у діях відповідача порушень трудового законодавства, які могли би бути визнані судом істотними та такими, що обумовлюють відновлення порушеного права позивача, відтак звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог КЗпП України, доказів протилежного суду не надано.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 05 березня 2024 рокувласноруч склав заяву на ім`я генерального директора ПрАТ «УДП» Дмитра Москаленко про звільнення його з посади заступника начальника управління внутрішніх розслідувань департаменту технічного захисту об`єктів та інформації за угодою сторін з 05 березня 2024 року (а.с. 28), яка, в свою чергу, стала підставою для видачі Наказу № 150-Б від 05.03.2024 року генерального директора ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» Дмитра Москаленка про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління внутрішніх розслідувань департаменту технічного захисту об`єктів та інформації за угодою сторін згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України 05 березня 2024 року (а.с. 6).

Позивач не заперечував ані проти факту подання ним вказаної заяви про звільнення 05.03.2024 року, ані проти факту видачі Наказу № 150-Б від 05.03.2024 про звільнення, який є чинним і не скасованим.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що на час видачі наказу про звільнення, позивач не заявив про відкликання поданої ним заяви про звільнення, заяви про залишення на роботі до ПрАТ «УДП» не надходило, а відтак, сторонами була досягнута домовленість про припинення трудових відносин, були визначені дата та умови розірвання трудових відносин.

Крім того, в позовній заяві позивач ОСОБА_1 не заявив вимог про визнання незаконним та скасування Наказу № 150-Б від 05.03.2024 про його звільнення.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що волевиявлення на звільнення у нього не було, а заяву про припинення трудового договору він написав під тиском відповідача.

Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1. ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У порушення наведених процесуальних норм, позивач не надав суду належних та достатніх доказів таких дій (погроз, примусу тощо) з боку роботодавця.

Позивачем до позовної заяви були додані копії написаних ним власноруч заяв від 27 лютого 2024 року про звільнення його із займаної посади за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України з посиланням на те, що такі були написані 28 лютого 2024 року (а.с. 25-29).

Проте сам по собі факт наявності цих заяв, написання яких власноруч ОСОБА_1 не заперечував, не свідчить про їх недійсність та (або) наявність примусу з боку роботодавця до їх написання працівником.

Надані позивачем копії власноруч написаної заяви та наказу по звільнення, з яким позивач у той же день ознайомився, свідчать про правомірність дій роботодавця та вільне волевиявлення позивача, підтверджене належними письмовими доказами.

Посилання апелянта на те, що його було звільнено з порушенням вимог трудового законодавства, колегія суддів відхиляє, оскільки позивач з 28 лютого 2023 року по 04 березня 2024 року включно перебував на лікарняному, при цьому, вже 05 березня 2024 року позивач власноручно написав заяву про звільнення за угодою сторін.

Доводи апелянта, що він підлягав звільненню з роботи за скороченням чисельності (штату) працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП), суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та відхилив, оскільки предметом спору у цій справі є перевірка законності звільнення за заявою ОСОБА_1 про його звільнення за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП), яка є самостійною застосованою підставою звільнення. З цих підстав суд апеляційної інстанції відхилив відповідні доводи апелянта про наявність вакантних посад на підприємстві відповідача.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважив, що позивач ОСОБА_1 реалізуючи своє право на звільнення з роботи на підприємстві відповідача, у т.ч. під час можливого скорочення чисельності (штату), мав об`єктивну можливість обрати та обрав підставу звільнення з роботи, яку зазначив у власноруч написаній ним заяві на звільнення від 05 березня 2024 року, яка була реалізована відповідачем (а.с. 6, 28).

Враховуючи викладене, встановивши, що ОСОБА_1 подав заяву про звільнення з роботи, зазначивши конкретну підставу і дату звільнення, яку не відкликав, а роботодавець на задоволення цієї заяви видав наказ про його звільнення із зазначеної в заяві дати, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що припинення трудового договору з позивачем на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України відбулось з дотриманням норм трудового законодавства, а відтак, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Суд першої інстанції не розглянув подане позивачем клопотання про допит свідка ОСОБА_11 , на вказане порушення посилався апелянт ОСОБА_1 .

З огляду на положення ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції задовольнив клопотання позивача ОСОБА_1 та за його клопотанням допитав свідка ОСОБА_11 , який показав суду, що свідок разом із позивачем ОСОБА_1 разом писали заяви до роботодавця про їх звільнення із займаних посад за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України, написання яких відбулось за наявності погроз посадової особи роботодавця щодо можливого затримання ОСОБА_11 і ОСОБА_1 працівниками ТЦК на пункті пропуску державного кордону та (або) застосування фізичного насильства (а.с. 150).

Погрози з боку роботодавця щодо можливого затримання працівниками ТЦК і призову на військову службу, як і погрози застосування фізичного насильства об`єктивними доказами по справі не підтверджені, до правоохоронних органів з цього приводу свідок не звертався і позивач ОСОБА_1 таких доказів не надав, при цьому, під час розгляду справи в судовому засіданні роз`яснено таке право про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 150).

Проте показання свідка ОСОБА_11 , у т.ч. щодо примусу написання заяви на звільнення, не узгоджуються з іншими наявними у справі доказами (заявами ОСОБА_1 від 27 лютого 2024 року і 05 березня 2024 року, написання яких власноруч ОСОБА_1 не заперечував, підписання ОСОБА_1 наказу від 05 березня 2024 року про звільнення і не зазначення при цьому заперечень з приводу звільнення із зазначеної в наказі підстави), а відтак, самі по собі покази свідка не можуть бути покладені в основу судового рішення про задоволення позову. При цьому, суд апеляційної інстанції критично оцінив показання свідка ОСОБА_11 з огляду на те, що свідок ОСОБА_11 не заперечував того, що сам також написав заяву про звільнення і був звільнений з роботи за угодою сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України) і законність такого звільнення оскаржує в суді в іншій справі, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 150).

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 10 березня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова