КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №755/4415/24 Головуючий у І інстанції - Гончарук В.П.
апеляційне провадження №22-ц/824/4424/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Російської Федерації в особі посольства Російської Федерації в Україні про встановлення факту та стягнення моральної шкоди, -

установив:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до держави Російської Федерації в особі посольства Російської Федерації в Україні про встановлення факту та стягнення моральної шкоди.

Свої вимоги мотивувала тим, що у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан з 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався. Акти збройної агресії Російська Федерація вчиняє з 2014 року.

Вказувала, що вона визнана потерпілою у кримінальному провадженні №0000457, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 31 травня 2014 року за фактом розв`язання та ведення представниками влади Російської Федерації і Збройних Сил Російської Федерації та іншими особами за попередньою змовою групою осіб агресивної війни проти України, що спричинило загибель людей та інші тяжкі наслідки, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 258-3, ст. 437 КК України.

Територія м. Донецьк з 07 квітня 2014 року перебуває під окупацією Російської Федерації.

Вказувала, що у зв`язку із злочинними діями окупаційної влади вона та її родина 30 травня 2014 року покинули територію м. Донецьк та переселилися на підконтрольну територію.

На окупованій території у неї залишилося нерухоме майно: дві квартири та дві земельні ділянки.

Зазначала, що вона втратила можливість користуватися власним майном, зазнала втручання в особисте життя, втратила соціальні зв`язки, роботу та налагоджений побут, що спричинило порушення статей 1, 2, 5, 8, 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції.

Вказувала, що з 2014 року неодноразово змінювала місце проживання на території України, через воєнні дії змушена пережити фізичний біль, головні болі, страхи та нестабільний психологічний стан, душевні і психічні страждання, втрату здоров`я, нестачу фінансів, відсутність належних побутових умов, постійне відчуття незахищеності.

Завдання моральної шкоди полягає у значних, триваючих протягом десяти років, душевних стражданнях.

Завдану моральну шкоду оцінює у розмірі 3300800 грн., що еквівалентно 80000 Євро.

Водночас, встановлення юридичного факту вимушеного переселення з окупованої території Донецької області матиме для позивача юридичні наслідки: 1) виникнення права на справедливу компенсацію від держави-агресора; 2) сприятиме забезпеченню відновлення порушених матеріальних та моральних прав, підтримання його майнових прав щодо вільного володіння, розпорядження та користування нерухомим майном;

3) підтвердженням його права на судовий захист щодо матеріальної та моральної шкоди, завданої Російською Федерацією в результаті вимушеного переселення.

Просила суд, встановити факт вимушеного її переселення з території м. Донецьк, Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації частини території Донецької області та стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 3300800 грн., що еквівалентно 80000 Євро.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2024 року зазначений вище позов задоволено частково.

Встановлено факт вимушеного переселення особи ОСОБА_1 з території м. Донецьк, Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації частини території Донецької області.

Стягнуто з держави Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації в Україні на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 250000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в частині стягнення розміру моральної шкоди, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення в частині розміру стягнутої моральної шкоди незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не застосував судову практику Верховного Суду, щодо стягнення суми на відшкодування моральної шкоди.

Вказує, що суд першої інстанції не дослідив важливий факт порушення ст. 2 Конвенції, її права на життя і не надав йому належної юридичної оцінки.

Зазначила, що питання про не співмірність розмірів її моральних страждань і суми моральної шкоди, яких вона зазнала за 10 років, некоректне і підніматись не може, оскільки переживаючи страх та невпевненість за своє і життя своєї сім`ї, вона втратила здоров`я і все майно, тікаючи з окупації.

Вказала, що вважає себе жертвою більше одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, і може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму, щодо кожного передбаченого Європейською Конвенцією порушення.

Просила суд, скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2024 року в частині розміру стягнутої моральної шкоди, та ухвалити нове, яким стягнути з держави Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації в Україні на свою користь моральну шкоду у розмірі 1527862 грн., що еквівалентно 35000 Євро.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка смт. Володимирівнка, Донецької області, місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки від 30 вересня 2014 року №01-1787, виданої Департаментом соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації, ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_2 зареєстровані в базі громадян, які переселилися з Автономної Республіки Крим, м. Севастополя та південно-східних областей України.

З довідки від 17 жовтня 2014 року №15 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції вбачається, що ОСОБА_1 перемістилася з тимчасово окупованої території в с. Дубина, Сколівського р-ну, Львівської області.

У довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 22 вересня 2015 року

№ (дата видачі - 11 липня 2016 року) зазначено, що фактичним місцем проживання/перебування особи ОСОБА_1 є АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки від 29 серпня 2017 року №12438 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи фактичним місцем проживання/перебування особи ОСОБА_1 є: АДРЕСА_3 .

Також, з довідки від 22 вересня 2015 року №3004-12438 (дата видачі - 08 листопада

2022 року) про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи встановлено, що фактичним місцем проживання/перебування особи ОСОБА_1 є: АДРЕСА_4 .

Також судом встановлено, що згідно листа Генеральної прокуратури України від 19 серпня 2016 року №10/4/1-4091-14-508, ОСОБА_1 визнано потерпілою у кримінальному провадженні №0000457, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 31 травня 2014 року з фактом розв`язання та ведення представниками влади Російської Федерації та іншими особами за попередньою змовою групою осіб агресивної війни проти України, що спричинило загибель людей та інші тяжкі наслідки, за ознаками кримінального правопорушення, передбачених ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 258-3, ст. 437 КК України.

З листа Головного управління Пенсійного Фонду України у Львівській області від 06 листопада 2014 року №330/1203-20 та Управління Пенсійного фонду України в Сколівському районі, Львівської області від 11 грудня 2014 року №6511/03-44, вбачається що у зазначений період ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_1 мали затримку із виплатою пенсії, у зв`язку із передачею електронних пенсійних справ та необхідністю отримання довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб.

Згідно результатів огляду проведених Комунальним некомерційним підприємством «Консультативно-діагностичний центр Дніпровського району міста Києва», ОСОБА_1 встановлено діагноз - Атеросклеротична хвороба серця неуточнених судин, хронічний тубулоінтермтиціальний нефрит, інші уточнені цереброваскулярні хвороби, інші уточнені ураження судин мозку, гостродуоденіт неуточнений без згадки про кровотечу.

Відповідно до консультативного висновку Інституту серця МОЗ України від 21 вересня 2018 року ОСОБА_1 , встановлений діагноз - Атеросклеротичний карбіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ стадії, 2 ступеня. Ризиз-3. СН-І із збереженою фракціює викиду лівого шлуночка, ФВ-57 %.

Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.

24 лютого 2022 розпочалось повномасштабне вторгнення Російської Федерації на території України, у зв`язку із чим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України», в Україні введено військовий стан.

Зазначені обставини є загальновідомими та ніким не оспорюються, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення, щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків, щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Виходячи із засад диспозитивності, апеляційний суд не перевіряє рішення суду першої інстанції в частині вимог позивача про встановлення факту її вимушеного переселення з території м. Донецьк, Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації частини території Донецької області, оскільки у цій частині рішення в апеляційному порядку ОСОБА_1 не оскаржується, а тому в цій частині воно не є предметом апеляційного розгляду.

ОСОБА_1 оскаржує рішення суду тільки в частині часткового задоволення позивних вимог до відповідача, щодо розміру стягнутої моральної шкоди, яке підлягає перегляду в апеляційному порядку.

Задовольняючи частково позовні вимоги в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив з того, що позивач внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України була вимушена покинути разом із родиною місце свого постійного проживання, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, та виїхати до іншого регіону України, як внутрішньо переміщена особа. Внаслідок чого позивач втратила житло, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача обов`язку зі сплати моральної шкоди, проте, із врахуванням засад розумності, виваженості, справедливості та рівня завдання моральної шкоди, її розмір суд першої інстанції визначив в сумі 250000 грн.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно положень ст. 23 ЦК України, моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19 грудня 2016 року).

Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12 квітня 2012 року №9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Основного Закону України).

Преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки.

Пункт 122 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24 жовтня 2005 року, підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи.

Відповідно ст. 28 Загальної декларації прав людини, кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (ст. 1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19 грудня 2016 року).

Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія - це, в тому числі, застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Силові дії російської федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.

Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року визначено, що російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих міністерству оборони російської федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам російської федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих рф.

Відповідно ст. 1-3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнаються тимчасово окупованими внаслідок збройної агресії російської федерації з 20 лютого 2014 року.

Наслідком саме збройної агресії рф відносно України (що є загальновідомими фактами, а тому не підлягають доказуванню за нормами ч. 3 ст. 82 ЦПК України), стала окупація частини території України.

За нормою ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки виникають, у тому числі внаслідок правопорушень (деліктів), у зв`язку з чим потерпіла сторона має право вимагати відшкодування завданих збитків.

В деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього.

При цьому, на потерпілого (позивача) покладається обов`язок довести факт неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу).

У випадку завдання громадянинові шкоди внаслідок незаконних рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини цих органів та осіб.

Право на відшкодування моральної шкоди виникає у особи, в тому числі, внаслідок неправомірних дій щодо неї або членів її сім`ї, якщо це призвело до фізичних і душевних страждань потерпілого.

Відповідно положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України позивач ОСОБА_1 , що є очевидним, зазнала душевних страждань і приниження, перенесла стрес і побоювання за свою безпеку, були порушені її нормальні життєві зв`язки, що потребує вчинення додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права, а відтак наявні підстави для відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 порушенням її особистих конституційних прав внаслідок неправомірних дій держави рф стосовно повномасштабних незаконних військових дій, незаконної збройної агресії російської федерації проти України.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов висновку, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, позивач зазнала моральних втрат і душевних страждань, які виразилися у безперервному, невгамовному душевному болю, втраті душевного спокою, постійному відчутті невпевненості і незахищеності, що призвело до порушення її нормальних життєвих зв`язків та вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Врахувавши множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, тяжкість вимушених змін у її житті, суд першої інстанції дійшов висновку, що достатньою сатисфакцією для позивача є стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 250000 грн.

Військова агресія та окупація російською федерацією території України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів і норм міжнародного права (ст. 2 Статуту Організації Об`єднаних Націй).

Оскільки, внаслідок здійснення збройної агресії проти України російська федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, вчинила акт неповаги до суверенітету та територіальної цілісності іншої держави, то вона не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки позивачу (правова позиція, викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17).

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають та за своїм змістом переважно спрямовані на переоцінку доказів.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, у зв`язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін із підстав, передбачених ст. 375 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 березня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба