ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 671/1921/24

Провадження № 22-ц/820/553/25

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Спірідонової Т.В. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Костенка А.М.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.,

за участю: апелянта ОСОБА_1 ,

представника апелянта адвоката Прядуна Р.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №671/1921/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Прядуном Русланом Володимировичем, на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 14 січня 2025 року, в складі судді Бабій О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: орган опіки та піклування виконавчий комітет Війтовецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області, про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки над дитиною та призначення опікуна,

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В жовтні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; встановити опіку над ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та призначити опікуном її діда ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є батьком відповідачки ОСОБА_2 , яка ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи у Чеській Республіці, народила доньку ОСОБА_3 . На момент народження дитини відповідачці виповнилось 15 років. У шлюбі відповідачка не перебувала, по батькові дитини у свідоцтві про народження записано зі слів матері. Дитина від народження має проблеми зі здоров`ям. Вказує, що ОСОБА_2 через деякий час після народження дитини залишила територію України, при цьому, увесь цей час ОСОБА_3 проживає із позивачем та його сім`єю. Наказом служби у справах дітей Війтовецької селищної ради №2 від 01 травня 2024 року дитина тимчасово влаштована у сім`ю позивача, у зв`язку із тим, що неповнолітня (на той час) мати дитини перебуває за межами України, а батько записаний зі слів матері. Позивач зазначає, що на даний час онука ОСОБА_3 продовжує знаходитись під його наглядом та на повному його утриманні. Він має постійне джерело доходу, місце проживання, одружений. Дружина теж працює та має джерело доходу. Проблем із здоров`ям, які б перешкоджали опікуватись дитиною, він не має, до кримінальної відповідальності не притягувався. Також вказує, що відповідачка, будучи вже повнолітньою, перебуваючи за кордоном, надала нотаріально підписану заяву про те, що вона відмовляється від участі у вихованні та утриманні дитини, оскільки перебуває закордоном та не має можливості, практичних знань та навичок для здійснення виховання дитини, а також не має матеріальної можливості утримувати дитину у зв`язку із молодим віком та необхідністю здобуття освіти.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 14 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і покладено на орган опіки та піклування Війтовецької селищної ради Хмельницької області контроль за виконанням нею батьківських обов`язків протягом одного року.

Рішення суду мотивоване тим, що позбавлення батьківських прав відповідачки не сприятиме захисту інтересів дитини щодо її права на батьківське піклування, не відповідатиме інтересам дитини. Суд також не погодився із висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки він не містить достатнього обгрунтування доведеності тривалої винної поведінки матері та доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав. Заява відповідачки, в якій вона відмовлялась від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Узагальнення доводів апеляційної скарги

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи, також судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. У рішенні суд дійшов висновку, що відповідачка неналежним чином виконувала свої обов`язки по вихованню доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки починаючи з 30 березня 2024 року не опікувалась дитиною, внаслідок чого дитину тимчасово влаштовано в сім`ю дідуся ОСОБА_1 . При цьому, суд зазначив, що термін перебування дитини під наглядом дідуся є незначним, а орган опіки та піклування не намагався надати відповідачці допомогу у здійсненні нею батьківських прав. Зазначає, що підстави для позбавлення батьківських прав, які передбачені статтею 164 СК України, не передбачають, щоб ухилення від виконання материнських обов`язків тривало роками. Апелянт зазначає, що відповідачка народила дитину у віці 15-ти років, з часу народження у матері з дитиною відсутній психологічно-емоційний зв`язок, дитина повністю залишена на догляд та утримання дідуся, в сім`ю якого вона влаштована. Мати не дбає про дитину та не цікавиться її долею чи станом здоров`я, з березня 2024 року дитину не бачила, нею не цікавилась. Відповідачка свої батьківські обов`язки не бажає виконувати, про що також свідчить її письмова згода про позбавлення батьківських прав.

Процесуальні дії апеляційного суду

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 27 січня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ухвалою суду від 27 січня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його представник адвокат Прядун Р.В. вимоги апеляційної скарги підтримали, просили скасувати рішення суду першої інстанції.

Відповідачка ОСОБА_2 про дату, час і місце слухання справи належним чином повідомлена, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила.

Орган опіки та піклування виконавчий комітет Війтовецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області про дату, час і місце слухання справи належним чином повідомлений, представник органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Мотивувальна частина

Встановлені фактичні обставини справи

Встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є матір`ю малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Відомості про батька дитини у свідоцтві про народження не зазначено.

Позивач ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданим 10 вересня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Волочиського районного управління юстиції Хмельницької області.

Відповідно до копії заяви ОСОБА_2 від 18 вересня 2024 року, адресованої компетентним органам, відповідачка зазначила, що заявляє про відмову від участі у вихованні та утриманні дитини ОСОБА_3 , оскільки з 30 березня 2024 року перебуває закордоном, не має можливості, практичних знань та навичок для здійснення виховання дитини, а також не має матеріальної можливості утримувати дитину у зв`язку із молодим віком та необхідністю здобуття освіти. Не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у разі виникнення такого спору.

Наказом начальника відділу «Служба у справах дітей» Війтовецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області від 01 травня 2024 року №2 «Про тимчасове влаштування дитини ОСОБА_3 в сім`ю дідуся» визначено: тимчасово влаштувати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в сім`ю дідуся, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що неповнолітня мати дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на даний час перебуває за межами України, а батько зі слів матері записаний згідно зі статтею 135 Сімейного кодексу України.

01 жовтня 2024 року був складений акт №130 обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_1 , відповідно до якого позивач зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , працює директором ТОВ «Вишиваночка», має стабільний дохід; разом з ним проживають: ОСОБА_4 (дружина), ОСОБА_5 (син), ОСОБА_6 (син), ОСОБА_3 (внучка). Умови проживання належні, в тому числі для всіх дітей.

Згідно із витягом Війтовецької селищної ради №776 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Згідно з висновком про стан здоров`я, виданим 11 вересня 2024 року ПП Медичний центр «Звіробій», ОСОБА_1 є здоровим, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, придатний до опікунства.

Відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності» ОСОБА_1 незнятої чи непогашеної судимості не має.

Згідно з даними паспорта для виїзду за кордон, наявна відмітка про виїзд відповідачки ОСОБА_2 за межі України 30 березня 2024 року.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування, затвердженим рішенням виконавчого комітету Війтовецької селищної ради 12 листопада 2024 року за №170, орган опіки вважає доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Обґрунтовуючи такий висновок, орган опіки та піклування посилається на те, що ОСОБА_2 у віці 15 років, перебуваючи за межами України, народила дочку ОСОБА_3 , після чого приїхала з дитиною до батька за місцем реєстрації, проживала з дитиною до досягнення 2-х річного віку, а ІНФОРМАЦІЯ_6 , залишивши дитину своєму батькові ОСОБА_1 , виїхала за межі України. На даний час дитина проживає з дідусем, умови проживання та догляд належні. Також у висновку зазначено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , будучи вже повнолітньою, перебуваючи за кордоном, надала нотаріально підписану заяву про те, що вона відмовляється від участі у вихованні та утриманні дитини, оскільки перебуває за кордоном, не має знань та навичок для здійснення виховання дитини, а також не має матеріальної можливості утримувати дитину у зв`язку з молодим віком та необхідністю здобуття освіти. Також зазначено, що ОСОБА_2 не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно дитини.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частинами 1, 2, 4 статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно з частинами другою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява №10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява №2091/13).

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі №760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі №552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, посилався на те, що ОСОБА_2 не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться донькою, тобто взагалі не виконує батьківські обов`язки, що є достатньою підставою для позбавлення її батьківських прав. Позивач наполягає на тому, що відповідачка самоусунулась від виконання покладених на неї батьківських обов`язків щодо виховання дитини, і така поведінка є винною.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції апелянт підтвердив, що ОСОБА_2 у березні 2024 року виїхала за кордон.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання нею батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її батьківських прав, покладено на позивача.

Всупереч наведеним положенням ЦПК України позивач не надав доказів на підтвердження наявності підстав для позбавлення ОСОБА_2 ,. батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 .

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції встановив факт ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків щодо виховання сина, однак дійшов протилежного висновку про відмову у позбавленні її батьківських прав, колегія суддів відхиляє, оскільки в даній справі судом першої інстанції не встановлено умисного невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків без поважних причин, винної поведінки останньої щодо ухилення від виховання сина і свідомого нехтування нею своїми обов`язками.

Твердження апелянта про невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків не можуть бути підставою скасування судового рішення, оскільки простої бездіяльності з боку матері недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав.

Судом також не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з донькою, остаточно і свідомо самоусунулась від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Щодо висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, на який посилається позивач, колегія суддів враховує наступне.

У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При цьому, висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 10 листопада 2023 року у справі №401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі №932/2483/21).

Наявний в матеріалах справи висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Війтовецької селищної ради про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які свідчили б про свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, чи наявності з боку матері загрози для дитини, її здоров`ю та психічному розвитку. Висновок не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків. Крім того, висновок не містить доводів щодо відповідності застосування такого крайнього заходу інтересам дитини та необхідності у такий спосіб захисту її прав.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення частини шостої статті 19 СК України, згідно з якою суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

В матеріалах справи також відсутні докази того, що відповідачка притягувалась до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла насильство щодо до неї тощо.

Щодо посилань апелянта про визнання відповідачкою позовних вимог та не заперечення проти позбавлення її батьківських прав, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує /судовий розгляд.

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (постанови Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі №675/2136/19, від 29 листопада 2023 року у справі №607/15704/22).

Колегія суддів зазначає, що заява відповідачки, в якій вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не може слугувати підставою для задоволення позову, з огляду на те, що відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства (частина 3 статті 155 СК України) та не відповідає інтересам дитини.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2023 року у справі №401/1944/22.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (постанови від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17, від 23 грудня 2020 року у справі №522/21914/14).

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків (постанова Верховного Суду від 03 липня 2024 року у справі №553/3035/22).

За встановлених обставин у цій справі та на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, правильно виходив із того, що позбавлення відповідачки батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачем не доведено.

Колегія суддів також зазначає, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Натомість, необґрунтоване та передчасне (за відсутності підстав застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2024 року у справі №344/1107/23.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітньої доньки, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, є обґрунтованим та доводами апеляційної скарги не спростований.

Водночас, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, надавши оцінку висновку органу опіки та піклування та іншим зібраним у справі доказам, дійшов правильних висновків про наявність підстав для попередження ОСОБА_2 про необхідність зміни ставлення до виховання доньки, поклавши на орган опіки і піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам справи.

Висновки суду апеляційної інстанції

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування немає.

Судові витрати

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, то підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Прядуном Русланом Володимировичем, залишити без задоволення.

Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 14 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 березня 2025 року.

Судді Т.В. Спірідонова

Р.С. Гринчук

А.М. Костенко