Провадження № 2/761/2178/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Фролової І. В.,

секретаря судового засідання - Бордусенка Б. С.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

представника третьої особи - Шандиби Л. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві у порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Житомирської обласної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 ; встановити опіку/ піклування над малолітньою ОСОБА_5 , призначивши її опікуном/піклувальником бабусю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнути з ОСОБА_5 на користь позивача аліменти на утримання малолітньої доньки у розмірі 2000 грн. щомісячно.

Позовні вимоги було обґрунтовано тим, що від шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_5 . 7 грудня 2011 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва шлюб було розірвано. В 2013 році ОСОБА_6 переїхала зі своєю донькою до батьків. ІНФОРМАЦІЯ_3 після важкої хвороби мама дитини померла.

ОСОБА_5 постійно проживає з бабусею та дідусем, від яких отримує піклування та забезпечення всіх життєвих потреб для життя та розвитку. Позивач зазначає, що батько жодного разу не відвідував дитячий садок, не був присутній, коли дитина пішла до школи, не приймав активну участь в її житті. З 2011 року батько дитини не приїздив на дні народження та не вітав її особисто. Ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини батько дитини не надавав, не піклується про фізичний і духовний розвиток; відповідач по справі ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. З початку збройної агресії батько не цікавився, де знаходиться дитина, чи вона в безпеці. Після смерті мами дитина пережила складні випробування, єдиними, хто були поруч - це були бабусь та дідусь, батька дитини не було, він не приїхав на похорон до колишньої дружини.

На підставі викладеного звернулися з позовом до суду.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року позовну заяву було залишено без руху.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 червня 2024 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

11 вересня 2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву відповідно до змісту якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 серпня 2024 року було відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про передачу справи за підсудністю.

24 вересня 2024 року на адресу суду надійшла заява від представника Служби у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації. Разом з цим на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації щодо доцільності позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_3 відносно його неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

30 вересня 2024 року на адресу суду надійшла заява від представника Служби у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації. Разом з цим на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації щодо доцільності призначення піклувальником ОСОБА_1 над неповнолітньою дитиною ОСОБА_5 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 листопада 2024 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду справи по суті.

Позивачка у судовому засіданні зазначає, що відповідач не піклується про дитину, не проявляє зацікавленості, не цікавиться успіхами, покладених на нього батьківських обов`язків не виконує, а тому просить позбавити батьківських прав відповідача.

За проханням позивача відповідач вчинив нотаріальну дію та звернувся до нотаріуса з заявою про позбавлення його батьківських прав.

Відповідач у судовому засіданні не визнає позовні вимоги, просить відмовити в їх задоволенні, виходячи з наступного.

За період до смерті матері дитина проживала з нею, а тому підстав у бабусі вважати, що відповідач не виконував свої батьківські обов`язки не можуть бути підтверджені. В березні 2024 року відповідач приїхав до доньки і разом з бабусею за взаємною згодою вирішили, що до закінчення навчання у школі українського танцю «Барвінок» дитина буде проживати з бабусею та дідусем. Тоді ж на прохання позивача відповідач написав заяву про позбавлення його батьківських прав, оскільки повірив позивачці про те, що так буде краще для дитини : бабуся буде мати право на соціальну допомогу. Відповідач у відзиві зазначає, що хоче змінити свою поведінку, а також приймати участь у вихованні своєї доньки; крім того, хоче забрати її проживати із ним.

Представник третьої особи - Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог не заперечували.

Третя особа - Служба у справах дітей Житомирської обласної державної адміністрації у судове засідання не прибули, подали клопотання про розгляд справи без їх участі.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив.

За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що 31 серпня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів Бистрицькою сільською радою Ружинського району Житомирської області зроблено відповідний запис № 7.

Від шлюбу народилася донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що в книзі реєстрації народжень Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві 2 липня 2010 року зроблено запис № 1262. В свідоцтві про народження батьком дитини зазначений ОСОБА_3 , матір`ю дитини зазначена ОСОБА_6 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 грудня 2011 року у справі №2-8249/11 було розірвано шлюб між матір`ю дитини та відповідачем по справі.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати дитини - ОСОБА_6 , свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції.

Після смерті матері , неповнолітня ОСОБА_5 проживала і проживає з бабусею та дідусем, які її виховують та утримують .

Відповідно до характеристики від 11 квітня 2024 року, наданої відокремленим структурним підрозділом «Дитяча інженерна академія» Національного педагогічного університету імені М.П. Драгоманова вбачається, що бабуся ОСОБА_5 - ОСОБА_1. постійно цікавиться успіхами онуки, допомагає їй опанувати освітню програму, підтримує зв`язок з педагогічним колективом.

Згідно з довідкою № 48 від 16 квітня 2024 року, виданої початковим спеціалізованим мистецьким навчальним закладом «Київська дитяча школа українського танцю» ОСОБА_1 за період з 1 вересня 2017 року по день видачі довідки опікувалась своєю онукою, водила її на заняття та платила за навчання.

10 жовтня 2023 року спеціалістом Служби відвідано адресу проживання неповнолітньої ОСОБА_5 , про що складено акт обстеження житлово - побутових умов, де зазначено, що для виховання та розвитку дитини створені належні умови.

У судовому засідання, судом було опитано неповнолітню ОСОБА_5 за участі її батька, а також представника Органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації.

З наданих у судовому засіданні пояснень неповнолітньої було встановлено, що остання з батьком не спілкується, проживає з бабусею та не заперечує щодо задоволення позовних вимог та позбавлення батька батьківських прав

Заслухавши думку дитини, суд зауважує наступне.

Відповідно до частин другої, третьої статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.

Виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, суд вважає, що неврахування думки дитини в даному конкретному випадку, щодо позбавлення її батька батьківських прав є виправданим з огляду на її вік.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Позаяк цього, вказане знайшло своє відображення у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18.

Матеріалами справи, а саме листом Бердичівського відділу державної виконавчої служби у Бердичівському районі Житомирської області підтверджується, що відповідач по справі станом на 14 листопада 2022 року не має заборгованості по аліментам.

Крім того, станом на 31 січня 2025 року у Бердичівському відділі ДВС відсутнє виконавче провадження з виконання виконавчого листа про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 та повторно на виконання до відділу не пред`являлось.

Відповідно до заяви від 07 березня 2024 рок , батько дитини - ОСОБА_3 не заперечував проти позбавлення батьківських прав щодо своєї малолітньої дитини.

Судом не може бути прийнято вказану заяву з двох причин:

По - перше, відповідно до частин 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Тому заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

Вказане узгоджується з правовими висновками, що викладені в постанові Верховного Суду від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22;

По - друге, 11 вересня 2024 року ОСОБА_3 відкликано заяву, в якій він не заперечував проти позбавлення його батьківських прав.

Суд зазначає, що відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації щодо доцільності позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_3 відносно його неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 від 1809.2024 за №109-5360, визначено за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Суд не погоджується з даним висновком і приймає його як неналежний, оскільки під час розгляду даної справи судом не встановлено, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно малолітньої дитини.

У постанові Верховного Суду від 04 квітня 2024 року № 553/449/20 вказано, що «очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини».

Під час розгляду даної справи суд не вбачає існування вказаних ризиків. Простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Верховний Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських правяк крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Враховуючи, що у матеріалах справи немає беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку відповідача щодо ухилення від участі у вихованні доньки, умисне і свідоме нехтування обов`язками батька, суд робить висновок про відсутність правових підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав стосовно її неповнолітньої доньки.

Позаяк цього не підлягає задоволенню вимоги позивача про встановлення опіки/піклування над малолітньою ОСОБА_5 , призначивши її опікуном/піклувальником бабусю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки вказане слугує найвищим інтересам дитини в той час, коли у неї є законний представник - батько.

На підставі викладеного та керуючись статтями 7, 14, 19, 71, 81, 121, 141, 150, 160, 161, 164, 165, 193, 245, 246 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», Законом України «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року статтями 12, 13, 76-81, 89, 95, 229, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Житомирської обласної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_1 , адреса місця проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ,

ОСОБА_3 , адреса місця проживання - АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ,

Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, адреса місцезнаходження - м. Київ, бульв. Т.Шевченка, буд. 26/4, ,

Служба у справах дітей Житомирської обласної державної адміністрації, адреса місцезнаходження - м. Житомир, вул. М.Бердичівська, буд. 25,

Повний текст рішення виготовлений 26 лютого 2025 року.

Суддя: