Номер провадження: 22-ц/813/3556/25
Справа № 496/2829/24
Головуючий у першій інстанції Пендюра Л. О.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Вадовської Л.М.,

Комлевої О.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Форманюк Олени Миколаївни на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10 вересня 2024 року, повний текст якого складено 10 вересня 2024 року та ухваленого під головуванням судді Пендюри Л.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання,

встановив:

19.04.2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на свою користь у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу).

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що позивачка навчається на другому курсі денної форми навчання Херсонського факультету Одеського державного університету внутрішніх справ з підготовки фахівців освітнього ступеня «бакалавр» за напрямком «Правоохоронна діяльність» та потребує додаткових коштів на своє утримання. Орієнтовний термін закінчення навчання 15.04.2025 року.

У зв`язку з тим, що вона продовжує навчатись, що не дозволяє їй самостійно заробляти грошові кошти, а коштів, що заробляє мати, не вистачає для нормального її існування, з огляду на потреби придбання продуктів харчування, одягу, навчального приладдя, проїзду до місця постійного мешкання, вона змушена звернутись з даним позовом до суду.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 10.09.2024 року позовну заяву ОСОБА_2 було задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на навчання у розмірі 1/6 частки з усіх видів його заробітку (доходу) і до закінчення нею навчання, але не більше, як до досягнення нею 23 років, починаючи з дня подачі позову до суду - з 19.04.2024 року і до закінчення нею навчання, тобто до 15.04.2025 року.

В іншій частині позовних вимог було відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. (а.с.66-69).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Форманюк О.М. ставить питання про скасування рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10.09.2024 року, та ухвалення нового судового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.72-80).

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 03.03.2025 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення, а саме: 03.03.2025 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що провадження по даній справі було відкрито ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.12.2024 року (а.с.97-98), згідно якої розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, та без повідомлення учасників справи, копію ухвали останні отримали належним чином, що передбачено ст. 130 ЦПК України (а.с.100-103).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що повнолітня дочка відповідача продовжує навчання, немає самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги від батька, який може надати їй таку допомогу (а.с.66-69).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у період з 02.05.2005 року по 22.12.2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу у подружжя народилися донька, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - позивачка у справі (а.с.4), та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.40).

Крім того, на підставі рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22.12.2015 року у справі № 496/5475/15-ц з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , зокрема, стягуються аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 700,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с.3).

Згідно довідки від 06.04.2024 року № 12/61, виданої Одеським державним університетом внутрішніх справ, з 22.08.2022 року ОСОБА_2 навчається на бюджетній, денній формі навчання у Херсонському факультеті Одеського державного університету внутрішніх справ з підготовки фахівців освітнього ступеня «бакалавр» (а.с.7).

Відомостей про те, що позивачка має заробіток (дохід) матеріали справи не містять.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 та отримує відповідну заробітну плату (а.с.39).

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив також із того, що ст. 198 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду із позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років, продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі, наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

За змістом ст.ст. 182, 200 СК України суд має визначити розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням таких обставин: стану здоров`я та матеріального становища дитини; стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 3 ст. 181 СК України також передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При розгляді цієї справи апеляційний суд враховує положення ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві, покладається законом рівною мірою на обох батьків і такий обов`язок є безумовним. Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей.

Зокрема, при вирішенні такого спору визначальним є обов`язок батьків утримувати своїх дітей незалежно від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання. Тобто такий обов`язок превалює над можливістю платника таке утримання надавати. При цьому, в обов`язковому порядку судом враховуються всі обставини, які впливають на розмір аліментів.

Посилання заявника в апеляційній скарзі на те, що позивачка навчається на денній формі навчання, держава забезпечує її усім необхідним для навчання та сплачує стипендію, частково заслуговують на увагу, однак, оскільки, незважаючи на вказані обставини, позивачка має право отримувати від батьків матеріальну допомогу, як повнолітня дитина, що продовжує навчання, так як потребує такої допомоги і відповідач взмозі її надавати, про що вказано вище.

Також безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на те, що у відповідача на утриманні перебуває батько - пенсіонер, 1959 року народження, (а.с.43), оскільки згідно діючого законодавства, останній має отримувати відповідну пенсію за віком.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач на даний час перебуває в іншому шлюбі та має утримувати сім`ю, також не заслуговують на увагу, оскільки перебування одного із батьків в іншому шлюбі не позбавляє права повнолітню дитину, яка продовжує навчання, отримувати від батьків матеріальної допомоги.

Таким чином, враховуючи положення ст. 199 СК України, а також те, що відповідач є фізично здоровою особою працездатного віку, офіційно працевлаштований та отримує відповідну заробітну плату, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання, оскільки остання її потребує.

З огляду на викладені обставини, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції.

Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далів - Конвеція) не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Крім того, дана постанова в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Форманюк Олени Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.М. Вадовська

О.С. Комлева