П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Якусика О.В., у м. Києві, повний текст рішення складено 04 серпня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 2 400 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 лютого 2023 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено договір позики № 010223, відповідно до умов якого позивач надав позичальнику кошти у сумі 2 400 000,00 грн. на строк до 31 грудня 2023 року, що підтверджується платіжними дорученнями про перерахування коштів. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 загинув, а спадкоємицею після його смерті стала донька ОСОБА_1 . Позивач двічі надсилав відповідачу, як спадкоємиці вимогу про повернення коштів, однак станом на дату звернення до суду із вказаним позовом відповідач кошти не повернула.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 травня 2025 рокупозов ОСОБА_3 задоволено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , зазначає, що у даній справі № 753/12955/24 характер спірних правовідносин склався між суб`єктами господарювання - фізичними особами підприємцями, які уклали Договір позики № 010223 від 01 лютого 2023 року, а саме між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 . Позивач у своїй позовній заяві не вірно визначив свій статус, і вказав себе як позивача фізичну особу, а не як фізичну особу підприємця, як вірно вказано у Договорі позики № 010223 від 01 лютого 2023 року, що призвело до порушення предметної підсудності із розгляду даної справи № 753/12955/24. Позивачем у справі № 753/12955/24 не було залучено у якості належних співвідповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , співучасть яких за законом є обов`язкова. Спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 статус якого згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 73031786 від 30 червня 2023 року встановлено нотаріусом, як спадкоємець. В запереченнях на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 27 серпня 2024 року, вказує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала позицію щодо юрисдикції спору за позовом суб`єкта господарювання до фізичної особи, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, що виник при виконанні умов укладеного між ними господарського договору (постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18, від 5 червня 2019 року у справі № 904/1083/18. Станом на 30 вересня 2024 року згідно з витягом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, громадських формувань від 30 вересня 2024 року № 9 державна реєстрація фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1 ) не припинена. Суд першої інстанції не звернув уваги, що станом на день подання позову у даній справі не була припинена державна реєстрації фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 , а спір є господарським, розгляд якого не належить до предметної юрисдикції Дарницького районного суду міста Києва та повинен розглядатися у порядку господарського судочинства. В запереченнях на протокольну ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 01 жовтня 2024 року зазначає, що спір у справі № 753/12955/24 виник щодо не виконання умов Договору позики № 010223 від 01 лютого 2023 року, сторонами якого є фізичні особи - підприємці, а саме: фізична особа - підприємець ОСОБА_3 , з однієї сторони, та фізична особа - підприємець ОСОБА_4 , а самі відносини за договором є господарськими. В запереченнях на протокольну ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 08 січня 2025 року та ухвалу Дарницького районного суду міста Києва, вказує, що суд першої інстанції допустив порушення принципу верховенства права, принципу змагальності та рівності сторін та задовольнив клопотання представника позивача не поновивши позивачу процесуальний строк на подання доказів та безпідставно задовольнив клопотання позивача про витребування нових доказів.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що скарга не може бути задоволена, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права. Крім того, зазначає, що 12 березня 2024 року між спадкоємцями померлого позичальника ( ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ) укладено Договір про поділ спадкового майна № 725 від 12 березня 2024 року. Пунктом 2 цього Договору визначено, що до складу спадкового майна, що підлягає поділу за цим договором, входять, зокрема, грошові обов`язки щодо повернення на користь Позивача 2,4 млн. грн. Крім того згідно з пунктом 3 Договору про поділ спадкового майна, після його укладення у спадщину до спадкоємця ОСОБА_1 переходить майно, перелічене в п. 2 п.п. 2.1-2.3., 2.6., 211.-2.41, 2.44-2.48 договору. Тобто в укладеному між спадкоємцями померлого позичальника ( ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ) Договорі про поділ спадкового майна чітко встановлено, що саме Відповідач (спадкоємець ОСОБА_1 ) отримує у спадок як конкретно визначені права, так і конкретно визначені обов`язки (в тому числі відповідно до п. 2.44 Договору - грошові обов`язки щодо повернення грошових коштів у розмірі 2,4 млн. грн. на користь Позивача, як кредитора померлого спадкодавця. При цьому за матеріалами спадкової справи у відповідності до закону та на підставі договору про поділ спадкового майна нотаріус видала Відповідачу ( ОСОБА_1 ) відповідні свідоцтва про право на спадщину. Зокрема ОСОБА_1 , як спадкоємець покійного ОСОБА_4 , отримала у спадщину (зокрема): частки у статутному капіталі 4 (чотирьох) юридичних осіб (номінальна вартість яких складає: 2 020 000,00 грн.); грошові вклади в АТ «Приват банк» (на суму 11 310,74 грн. / 21,60 Євро / 23,59 доларів США); право вимоги в АТ «Приват банк» щодо сейфової скриньки 5-012; грошові вклади в АТ «ОЩАД БАНК» (на суму 8 001 045,00 грн.); 33 (тридцять три) земельні ділянки загальною площею 50,0294 га (нормативно грошова оцінка без врахування 3 земельних ділянок 1 073 948,72 грн.; однак ринкова вартість 50 300,00 $); Нежитлова будівля 2823 кв.м. в Одеській області, Ізмаїльського р-н; майнові права на два пая та дві торгові марки (що підтверджується наявними в матеріалах справи Свідоцтвами про право на спадщину, які були видані нотаріусом на ім`я Відповідача). В матеріалах справи наявні докази, які чітко свідчать про те, що відповідач прийняла спадщину померлого позичальника та зобов`язана була задовольнити кредиторські вимоги позивача щодо повернення грошових коштів у розмірі 2,4 млн. грн. При цьому відповідач була обізнаний про те, що вона зобов`язана у добровільному порядку сплатити на користь позивача грошові кошти. Не дивлячись на це відповідач повністю проігнорувала вимоги позивача щодо повернення грошових коштів та не сплатила на користь позивача 2,4 млн. грн. У зв`язку із чим, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав із відповідною позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на 2,4 млн. грн. Наявність або відсутність у позикодавця та померлого позичальника, як у фізичних осіб, додаткового статусу підприємця конкретно такій категорії спорів жодним чином не впливає на підсудність справи. Оскільки в такій категорії справ спір виникає між кредитором померлого позичальника та спадкоємцем (фізичною особою) померлого позичальника, який прийняв спадщину. Тобто позивач (як кредитор спадкодавця) в даному випадку захищає свій цивільний інтерес та пред`являє позов до фізичної особи (спадкоємця померлого боржника), яка не виконала свого обов`язку щодо погашення боргу померлого спадкоємця (крім прав у спадок переходять також і обов`язки). Відтак такі справи розглядаються в порядку цивільного судочинства (спори кредиторів зі спадкоємцями (фізичними особами) належать до цивільної юрисдикції що є сталою судовою практикою).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 01 лютого 2023 року між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 укладено договір позики № 010223, відповідно до умов якого позикодавець передає у строк до 28 лютого 2023 року частинами чи одним платежем у власність позичальника кошти у розмірі 2 400 000,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути позику у повному обсязі у строк до 31 грудня 2023 року (пункти 1.1., 2.1., 3.1., 4.1., 5.1. договору).

Платіжними дорученнями № 20 від 01 лютого 2023 року, № 21, 22, 23, 24, 25 від 02 лютого 2023 року, № 26 від 03 лютого 2023 року позивач перерахував на банківський рахунок позичальника кошти у загальній сумі 2 400 000,00 грн.

Наведені обставини також підтверджуються випискою з банківського рахунку ОСОБА_4 НОМЕР_2 , відкритого у АТ «Держаний ощадний банк України».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер і після його смерті відкрилася спадщина.

З матеріалів спадкової справи 77/2023, заведеної 29 червня 2023 року щодо майна померлого ОСОБА_4 вбачається, що спадкоємцями померлого ОСОБА_4 , які прийняли спадщину, є ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

28 грудня 2023 року до приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Єфіменко М.Д. шляхом надсилання цінним листом з описом вкладення звернувся ОСОБА_3 з претензією кредитора до спадкоємців ОСОБА_4 щодо виконання зобов`язань за договором позики.

Про вказану вимогу приватний нотаріус 22 січня 2024 року повідомила ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

12 квітня, 10 травня та 24 травня 2024 року позивач також надіслав ОСОБА_1 заяву-вимогу про повернення позики у розмірі 2 400 000 грн., відповіді на яку не отримав.

20 березня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір про поділ спадкового майна, відповідно до умов якого сторони погодили, що частка ОСОБА_1 складає 3/4 частки спадкового майна, частка ОСОБА_5 - 1/4 частку спадкового майна.

Пунктом 2 цього договору встановлено, що до складу спадкового майна, що підлягає поділу за цим договором, входять, зокрема, грошові обов`язки до ОСОБА_3 , який надіслав претензію кредитора, вх. № 30/02 від 18 січня 2024 року - номер заяви у книзі обліку і реєстрації садкових справ № 12/2024 від 19 січня 2024 року (пункт 2.44. договору).

Згідно з пунктом 3 спадкового договору, після його укладення у спадщину до спадкоємця ОСОБА_1 переходить майно, перелічене в п. 2 п.п. 2.1-2.3., 2.6., 211.-2.41, 2.44-2.48.

12 березня 2024 року, 18, 19, 22 квітня 2024 року приватний нотаріус Ізмаїльського районного нотаріального округу Єфіменко М.Д. видала ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину. Зокрема, 22 квітня 2024 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину, яка складається грошових вкладів з відповідними відсотками, що знаходяться у Акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України» на рахунку НОМЕР_3 , сума залишку на рахунку складає 8 000 000.00 грн., які належали померлому, що підтверджується листом № 46/12-05/23723/2024/БТ від 04 березня 2024 року, наданого АТ «Державний ощадний банк України».

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, прийнявши спадщину після смерті позичальника ОСОБА_4 , до складу якої входили в тому числі його обов`язки за договором позики від 01 лютого 2023 року, укладеним з позивачем, і вартість одержаного у спадщину майна перевищує суму зобов`язання за цим договором, вимоги кредитора не задовольнила, обов`язок повернути кошти, отримані у позику, належним чином не виконала і станом на день розгляду справи суму позики не повернула, а тому суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 2 ст. 1056 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана письмова форма договору позики або розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Такий чином письмовий договір позики є документом, підтверджує як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або за рахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Аналізуючи наявний в матеріалах справи договір позики від 01 лютого 2023 року, колегія суддів приходить до висновку, що між його учасниками склалися правовідносини, пов`язані з невиконанням позичальником умов договору позики (боргове зобов`язання).

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що у разі смерті кредитора за борговим зобов`язанням за наявності спадкоємців відбувається заміна кредитора в такому зобов`язанні.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, у зв`язку із смертю ОСОБА_4 до його спадкоємиці за законом ОСОБА_1 перейшли всі права та обов`язки, як позичальника за вищевказаним договором позики.

Надаючи оцінку дослідженим у справі доказам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами існують правовідносини, які виникли з договору позики, оскільки платіжні доручення № 20 від 01 лютого 2023 року, №№ 21, 22, 23, 24, 25 від 02 лютого 2023 року, № 26 від 03 лютого 2023 року підтверджують факт перерахування позивачем на банківський рахунок позичальника кошти у загальній сумі 2 400 000,00 грн., доказів на спростування якого відповідачем не надано. Оскільки відповідач, прийнявши спадщину після смерті позичальника ОСОБА_4 , до складу якої входили в тому числі його обов`язки за договором позики від 01 лютого 2023 року, укладеним з позивачем, і вартість одержаного у спадщину майна перевищує суму зобов`язання за цим договором, вимоги кредитора не задовольнила, обов`язок повернути кошти, отримані у позику, належним чином не виконала і станом на день розгляду справи суму позики не повернула, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги, що спірні правовідносини віднесено до юрисдикції господарського суду, апеляційний суд відхиляє, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 24 Цивільного кодексу України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

У статті 25 Цивільного кодексу України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

У статті 26 Цивільного кодексу України вказано, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Згідно з частиною першою статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу (далі - ГК) України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Отже, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до частини першої статті 58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.

Згідно з частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього кодексу.

Фізична особа здійснює право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина друга статті 50 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 128 ГК України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статусу підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи. Натомість згідно з частиною восьмою статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

З наведених норм законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 Цивільного кодексу України.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «фізична особа - підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

У пункті 2 частини четвертої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» зазначено, що для державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця подається копія свідоцтва про смерть фізичної особи - у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця у зв`язку з її смертю або оголошенням її померлою (крім випадку, якщо відомості про смерть фізичної особи містяться в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян).

У справі що переглядається, встановлено, що відповідач, як фізична особа, прийняла спадщину після смерті позичальника ОСОБА_4 , до складу якої входили в тому числі його обов`язки за договором позики від 01 лютого 2023 року, укладеним з позивачем. Однак відповідач не є фізичною особою-підприємцем, зареєстрованою у визначеному законом порядку.

Отже, наявність у позивача договірних відносин у статусі фізичної особи -підприємця ніяким чином не впливає на визначення юрисдикції цього спору, ініційованого фізичною особою, оскільки суб`єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь-якого майна, що може перебувати у власності фізичної особи. Майно реєструється за фізичною особою. Саме тому у вирішенні питання щодо юрисдикції спору основним є чи виступає фізична особа (позивач / відповідач) у відповідних правовідносинах, як суб`єкт господарювання та чи можна визначати ці правовідносини як господарські.

Заявлені позовні вимоги, спрямовані на захист порушеного права саме фізичної особи, що є спором про право цивільне та має приватноправовий характер.

Відтак, встановивши, що між сторонами спору відсутні господарські зобов`язання та відсутність у відповідача статусу фізичної особи-підприємця то спірні відносини не мають ознак господарських, а тому за суб`єктним складом сторін спір необхідно розглядати за правилами цивільного судочинства.

Схожа за змістом позиція міститься у постанові Верховного суду від 13 січня 2025 року у справі № 910/9568/24.

Посилання представника відповідача на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, яка неодноразово висловлювала позицію щодо юрисдикції спору за позовом суб`єкта господарювання до фізичної особи, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, що виник при виконанні умов укладеного між ними господарського договору (постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18, від 5 червня 2019 року у справі № 904/1083/18 є безпідставними, оскільки вказані висновки ухвалені у справах в яких є інші правовідносини між сторонами.

Так, висновки на які посилається представник відповідача ґрунтуються на обставинах, у відповідності до яких юрисдикція спору за позовом суб`єкта господарювання до фізичної особи, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності визначалась за судами господарської юрисдикції.

Однак, за обставинами справи, що розглядається, позичальник, який був ФОП не втрачав такого статусу, залишаючись при цьому суб`єктом правовідносин за договором. В даному випадку позичальник ФОП ОСОБА_4 помер, що має наслідком припинення його дієздатності як фізичної особи.

З огляду, що вказані правовідносини, передбачають правонаступництво, позивач вірно визначився з юрисдикцією спору, пред`явивши позов до фізичної особи, а саме спадкоємця померлого, який прийняв спадщину в обсязі, достатньому для погашення боргу померлого спадкодавця.

Зазначене узгоджується з правовою Позицією Верховного Суду в аналогічній справі (постанов Верховного Суду від 13 січня 2025 року у справі № 910/9568/24).

Доводи апеляційної скарги, в частині не залучення у якості належних співвідповідачів, інших спадкоємців, а саме ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , не заслуговують на увагу, оскільки, як було зазначено вище, саме ОСОБА_1 прийнявши спадщину після смерті позичальника ОСОБА_4 , до складу якої входили в тому числі його обов`язки за договором позики від 01 лютого 2023 року, є належним відповідачем у справі.

Заперечення на ухвалу Дарницького районного суду м. Києві від 27 серпня 2024 року про відкриття провадження у справі, на протокольну ухвалу Дарницького районного суду м. Києві від 01 жовтня 2024 року,апеляційним судом відхиляються, оскільки як було зазначено вище, спір який виник між сторонами необхідно розглядати за правилами цивільного судочинства.

Щодо заперечень на протокольну ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 08 січня 2025 року та ухвалу Дарницького районного суду міста Києва, про порушення судом першої інстанції принципу верховенства права, принципу змагальності та рівності сторін, оскільки на думку представника відповідача суд першої інстанції задовольнив клопотання представника позивача не поновивши позивачу процесуальний строк на подання доказів та безпідставно задовольнив клопотання позивача про витребування нових доказів, апеляційний виходить з наступного.

Відповідно до вимог 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:

1) справу розглянуто неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою;

3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;

4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі;

5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні;

6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;

7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Апеляційним судом не встановлено порушень норм процесуального права судом першої інстанції, які тягнуть за собою обов`язкову підставу для скасування рішення.

Будь-які інші порушення норм процесуального права можуть бути підставою до скасування рішення виключно у разі, якщо зазначені порушення призвели до неправильного вирішення справи (ч. 2 ст. 376 ЦПК України).

Оскільки апеляційним судом не встановлено факту неправильного вирішення справи, посилання представника відповідача на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме задоволення клопотання сторони позивача про долучення доказів та витребування доказів без поновлення строку на подання таких доказів є безпідставним.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки наявних у справі доказів.

Судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 05 грудня 2025 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.