П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Букіної О.М., у м. Києві, повний текст рішення складено 20 червня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступниками якої є: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у особі законного представника ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Секістова Тетяна Іванівна, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року ОСОБА_2 , правонаступниками якої є: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у особі законного представника ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом, у якому просила суд:

- визнати договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1 укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 посвідчений нотаріусам Секістовою Т.І. - недійсним.

- витребувати належне позивачу майно - квартиру АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 червня 2012 року ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва, визнано мирову угоду по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя, у відповідності до якої у порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до вказаної вище ухвали в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності державним реєстратором Бондаренко Л.В., 19 березня 2013 року проведено відповідні дії з віднесенням спірної квартири до її власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0. Позивач вказувала, що 24 червня 2016 року їй зателефонувала знайома жінка ОСОБА_8 , яка є брокером та повідомила, що квартиру АДРЕСА_1 - продано. 30 червня 2016 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Савельєва А.Ю., який їй повідомив, що відповідно до витягу з Державного реєстру, власником спірної квартири значиться, ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16 вересня 2015 року у якому зазначено, що ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Сакістовою Т.І. і зареєстровано у реєстрі № 1425. Позивач зазначала, що волевиявлення продажу своєї квартири АДРЕСА_1 , вона не мала та її не продавала, договір купівлі-продажу квартири не підписувала, до будь якого нотаріуса для продажу квартири не зверталася, грошей за квартиру не отримувала та не давала нікому доручення її продати.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 червня 2025 рокупозов задоволено частково. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 квартиру АДРЕСА_1 . В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , зазначає, що суд першої інстанції частково задовольняючи позов виходив з того, що в матеріалах нотаріальної справи міститься копія паспорта громадянки ОСОБА_2 , на підставі якого було посвідчено спірний правочин. При цьому фотозображення особи, що міститься у поданій копії паспорта, суттєво відрізняється від фотозображення, яке наявне у оригінальному паспортному документі ОСОБА_2 , що підтверджується її дійсним паспортом громадянки України, який міститься у матеріалах цивільної справи. При цьому, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що представником відповідача подано, як докази три копії паспорту позивача з різними шрифтом, але пробите одним кліше паспортного столу. Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 11.03.2025 №5141/24-32 встановлено, що: - підпис, у договорі купівлі - продажу квартири, укладений 16.09.2015 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І. та зареєстрованого в реєстрі за №1425, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою; - запис « ОСОБА_2 » у договорі купівлі - продажу квартири, укладеного 16.09.2015 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І. та зареєстрованого в реєстрі за №?1425, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою, при цьому на вимогу представника відповідача суду не було надано оригінал паспорту ОСОБА_2 , що є грубим порушенням порядку проведення експертизи. В матеріалах справи відсутні вільні зразки підпису ОСОБА_2 . Крім того, експерту було надано копії документів для проведення експертизи, але не було досліджено всі копії паспортів ОСОБА_2 Солом`янським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві відкрито кримінальне провадження 007647 від 06 вересня 2016 року в якому ОСОБА_1 визнана потерпілою.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що скарга не може бути задоволена, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права. Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач посилається лише на одну обставину, як на підставу для його скасування, а саме нібито порушення порядку проведення почеркознавчої експертизи, так як в матеріалах справи, на думку відповідача, відсутні вільні зразки почерку ОСОБА_2 . Однак, такі доводи відповідача не заслуговують на увагу, оскільки вони суперечать фактичним обставинам справи. Як вбачається з п. 5 висновку експертизи «Відомості про надані матеріали та перелік об`єктів, що підлягають дослідженню» на розгляд експерту були надані матеріали цієї судової справи, спірний договір купівлі-продажу квартири, а також порівняльний матеріал у вигляді вільних зразків підписів та почерку ОСОБА_2 , які містяться в документах відповідно до переліку, та умовно-вільних зразків підписів та почерку ОСОБА_2 , які містяться в документах відповідно до переліку. Наведене свідчить, що твердження відповідача про відсутність в матеріалах справи вільних зразків підпису та почерку позивача - не відповідає дійсності та спростовується самими матеріалами цієї справи, а тому підлягають відхиленню. Також не можна погодитись з доводами відповідача щодо не витребування оригіналу паспорту позивача, а також про ненадання експерту на дослідження усіх копій паспорту позивача. Так, предметом експертного дослідження були саме підписи ОСОБА_2 на спірному договорі купівлі-продажу, а не її паспорту або його копіях. Відповідно до п. 1.13. вказаних методичних рекомендацій достатність та якість наданих для проведення експертизи зразків почерку та підпису особи визначаються експертом у кожній конкретній експертній ситуації. Експерт, який проводив експертне дослідження у цій справі визначив, що наданих зразків почерку позивача було достатньо для проведення експертизи, а тому посилання відповідача про ненадання експерту копій паспорта позивача не заслуговують на увагу.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 18 червня 2012 року затверджено мирову угоду між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 у справі про поділ майна подружжя.

У відповідності до умов зазначеної мирової угоди, за ОСОБА_2 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 18 червня 2012 року, 19 березня 2013 року державним реєстратором Бондаренко Л.В. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на вищевказану квартиру. Об`єкту присвоєно реєстраційний номер 0.

24 червня 2016 року позивач ОСОБА_2 дізналась про те, що вказану вище квартиру, яка перебувала у її власності було відчужено на підставі договору купівлі-продажу.

30 червня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Савельєва А.Ю. для з`ясування обставин вчинення правочину щодо відчуження нерухомого майна.

За результатами запиту до Державного реєстру від 04 липня 2016 року з`ясовано, що право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 16 вересня 2015 року, укладеного від імені ОСОБА_2 з ОСОБА_1 та посвідченого приватним нотаріусом Сакістовою Т.І., реєстраційний № 1425 (рішення про державну реєстрацію № 24467151).

05 липня 2016 року за заявою ОСОБА_2 до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено інформацію про кримінальне провадження № 0007786 з правовою кваліфікацією за ч. 1ст.190 КК України.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії № НОМЕР_1 від 11 квітня 2023 року, ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_2 .

Правонаступниками померлої ОСОБА_2 у порядку спадкування за законом є її мати та діти, тобто ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у особі законного представника ОСОБА_7 .

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 11 березня 2025 року №5141/24-32 встановлено, що:

- підпис, у договорі купівлі - продажу квартири, укладений 16 вересня 2015 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І. та зареєстрованого в реєстрі за №1425, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою;

- запис « ОСОБА_2 » у договорі купівлі-продажу квартири, укладеного 16 вересня 2015 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І. та зареєстрованого в реєстрі за №?1425, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 в дійсності не укладала договір купівлі-продажу спірної квартири належної їй, майно вибуло з її власності поза її волею, а тому оспорюваний договір купівлі-продажу не можна вважати укладеним, а отже, і визнавати недійсним, а тому належним способом захисту є витребування майна з чужого незаконного володіння у особи, яка є набувачем, а саме у відповідача.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з абзацом першим частини першої, частин другої та третьої статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

За положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статті 216 ЦК України).

Згідно з абзацом першим частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до абзацу першого статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Тлумачення вищенаведених норм ЦК України свідчить, що обов`язковим елементом двостороннього правочину (в даному випадку купівлі-продажу) є дії його сторін щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто правочин не може бути визнаний таким, що відбувся, без цілеспрямованих дій його сторін, які є вираженням їх волевиявлення.

Отже, основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини купівлі-продажу, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину.

Коли ж відсутній факт вираження волевиявлення стороною двостороннього правочину, можна говорити про відсутність обов`язкового суб`єкта цивільних правовідносин та, як наслідок, констатувати відсутність фактичної підстави для виникнення договірних правовідносин.

Тобто, на відміну від укладених правочинів, у цьому випадку не виникає самої можливості піддати юридичній оцінці об`єктивно відсутній юридичний факт (цілеспрямовану дію), існування якого було б зумовлено юридично значимим волевиявленням учасника цивільних правовідносин.

Натомість у випадку недійсності чи нікчемності правочину насамперед йдеться про юридичну кваліфікацію об`єктивно наявного та вираженого у певний спосіб волевиявлення суб`єкта права щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин.

Таким чином, на відміну від неукладеного правочину, оспорюваний та нікчемний правочин є такими, що відбулися, а його сторони виразили своє волевиявлення на зміну цивільних правовідносин.

Конструкція частини третьої статті 203 ЦК України визначає наявність волевиявлення учасника правочину обов`язковим і безумовним елементом, додержання якого є необхідним для чинності правочину. При цьому таке волевиявлення має бути: 1) вільним; 2) відповідати внутрішній волі учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю на вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину.

З огляду на зміст частини четвертої статті 203, частини першої статті 215, частини першої статті 218 ЦК України закон не пов`язує недійсність правочину з недотриманням установленої для нього обов`язкової письмової форми, частиною якої є підпис сторін.

Водночас укладеність договору пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх істотних його умов (див. частину першу статті 638 ЦК України). Належним підтвердженням досягнення сторонами згоди щодо визначених у договорі умов є, зокрема, їх підписи.

Неукладеність договору у зв`язку з недотриманням установленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину волевиявлення на його укладення, про що може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).

Відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину.

Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним у силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів, щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину, або ж їх відновлювати.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23).

У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_2 договір купівлі-продажу від 16 вересня 2015 року не укладала і не підписувала, при реєстрації права власності використано паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_2 , який не видавався уповноваженим органом, з фотографією особи, яка є відмінною від позивача, що свідчить про відсутність волевиявлення на вчинення правочину з відчуження спірного майна та підписання договору купівлі-продажу позивачем.

За спільним клопотанням представників позивача та відповідача судом апеляційної інстанції з метою перевірки факту видачі паспорту, який було пред`явлено нотаріусу для укладення оспорюваного договору, витребувано в Солом`янському відділі ЦМС ДМС у м. Києві копію заяви (Форми № 1) ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 .

На запит суду було надану копію заяви (Форми № 1) ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 , відповідно до якої був виданий паспорт НОМЕР_2 .

За наданої суду вбачається, що паспорт НОМЕР_2 був виданий Жовтневим РУГУ МВС України в м. Києві 15 червня 2000 року саме позивачу, яка до нотаріуса не зверталась, даного паспорта для укладення договору не надавала (т. 1 а.с. 6, 48, Т. 4 а.с. 25).

З зазначеного чітко вбачається, що паспорт НОМЕР_2 з фото невстановленої особи, який був наданий нотаріусу для укладення договору купівлі-продажу квартири не видавався Жовтневим РУГУ МВС України в м. Києві 15 червня 2000 року, оскільки наявне в ньому фото не відповідає фото ОСОБА_2 в наданій суду заяві (Формі № 1) на підставі якої був виданий паспорт (т. 1 а.с. 107, 6, 48, Т. 4 а.с. 25).

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, а саме, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 не укладався позивачем ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. При цьому відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину; реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства.

Відчуження нерухомого майна за неукладеним договором потрібно розглядати як вибуття такого майна з володіння власника не з його волі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23).

Тому належним способом захисту позивача в цій справі є вимога про витребування спірного нерухомого майна на підставі статті 387 ЦК України.

Схожого за змістом висновку дійшов Верховний Суд у постанові 12 лютого 2025 року у справі № 727/3351/23 (провадження № 61-12079св24).

З огляду на зазначене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовної вимоги про витребувати з чужого незаконного володіння відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірна квартира не може бути витребувана від ОСОБА_1 , оскільки вона є добросовісним набувачем, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди мають застосовувати під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права, що передбачають й інші критерії, які мають бути дотримані суб`єктами публічного права під час втручання у право власності.

Критерії правомірності втручання держави у право власності закладені у статті 1 Першого протоколу до Конвенції (далі - Перший протокол) та утворюють «трискладовий тест», за допомогою якого має відбуватися оцінка відповідного втручання.

У статті 1 Першого протоколу містяться три норми: 1) кожна особа має право мирно володіти своїм майном; 2) позбавлення власності є допустимим винятково в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; 3) держава має повноваження вводити у дію закони, необхідні для здійснення контролю за користуванням майном: а) відповідно до загальних інтересів; б) для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

ЄСПЛ наголошує на тому, що зазначені норми не є окремими, а друга і третя норми стосуються лише конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном.

Зокрема, втручання у здійснення права на мирне володіння майном у розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу також повинно переслідувати мету в суспільному інтересі [рішення ЄСПЛ у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine)].

Перед тим як з`ясувати, чи було дотримано першу норму, суд повинен встановити застосовність у цій справі решти двох норм (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden»).

Щодо першого припису ЄСПЛ у пунктах 63, 64 рішення у справі «Маркс проти Белгії» (Marckx v. Belgium) зауважив, що, визнаючи право на безперешкодне користування своїм майном, стаття 1 за своєю суттю є гарантією права власності. Держава сама визначає «необхідність» відповідного закону, а наявність «спільного інтересу» може спонукати державу до «здійснення контролю за використанням власності», включаючи розпорядження та спадкування.

ЄСПЛ визначає найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу законність будь-якого втручання державного органу у право на мирне володіння майном, тобто його відповідність національному законодавству та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля [рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited v. Ukraine].

Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право власності європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії (що мають оцінюватися у сукупності), як: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення покладення на власника надмірного тягаря). Невідповідність втручання у право власності хоча б одному із зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства та (або) присудження власнику компенсації.

Контроль за дотриманням конвенційних гарантій здійснюється ЄСПЛ, який застосовує норми Конвенції відповідно до базових принципів (методів) тлумачення, до яких відносять «принцип автономного тлумачення понять», «принцип еволюційного (динамічного) тлумачення», «принцип європейського консенсусу», «принцип розсуду держави», «принцип ефективного тлумачення» та «принцип пропорційності та балансу інтересів».

Достатньо докладно стандарт верховенства права та пропорційність як його складова частина висвітлені у практиці ЄСПЛ.

Так, у рішенні у справі «Фрессо і Руар проти Франції» (Fressoz and Roire V. France) ЄСПЛ зазначає, що «необхідність» будь-якого обмеження реалізації права завжди має бути обґрунтованою. Відсутність такого мотивування - прояв свавілля держави.

У цьому рішенні ЄСПЛ вказав на неприпустимість свавільного втручання держави у права людини без нагальної на те потреби. Звичайно, насамперед уповноважені органи державної влади повинні оцінювати, чи наявна реальна суспільна потреба, яка виправдовує таке обмеження.

Вирішувати питання про пропорційність чи непропорційність обмеження прав людини має суд, адже судова влада - політично нейтральна гілка влади, покликана урівноважувати інші гілки влади у цьому напрямі.

ЄСПЛ вказав на необхідність перевіряти передбачення обмеження прав людини у національному законі, визначати наявність обставини для його застосування та вирішувати питання співмірності. У сукупності це утворює трискладовий тест на пропорційність.

Обмеження прав має передбачатись національним законом. Такий закон повинен існувати на момент введення такого обмеження.

Обмеження прав у такому разі повинно прямо передбачатись у законі, а зміст закону повинен бути доведений до відома громадян.

Закон має відповідати критеріям якості - обмеження прав повинно бути зрозумілим для кожного.

Обмеження прав повинно відповідати легітимній меті. Така мета зумовлена потребою захистити певні найбільш важливі для держави блага та принципи.

Втручання у права має відповідати вимогам співмірності.

Співмірність означає, що характер та обсяг втручання держави у права має бути не метою, а засобом для захисту необхідного суспільного блага. Таке тлумачення не повинно бути самоціллю, воно має бути необхідним, безальтернативним та достатнім, а не надмірним.

Співмірність є найбільш складним критерієм для вирахування та встановлення. Обмеження прав часто є законним і відповідає легітимній меті, але характер такого обмеження є надмірним.

Таким чином, можна зазначити, що лише при дотриманні всіх критеріїв трискладового тесту можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим та виправданим. У свою чергу, з позиції ЄСПЛ, суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку конкретно вирішувати питання пропорційності з урахуванням контекстуальних обставин справи. В одному випадку обмеження є пропорційним, а в іншому - те саме обмеження пропорційним не вважатиметься.

Так, законність втручання в цій справі обумовлена тим, що право власності є конституційним правом особи, передбаченим статтею 41 Конституції України, воно є непорушним та набувається в порядку, визначеному законом. Законний власник не втрачає право власності на належне йому майно, якщо воно вибуває з його володіння без належної на те законної підстави чи не з його волі, тому таке право підлягає захисту.

Легітимною метою (виправданістю втручання загальним інтересом) є необхідність захисту гарантованого Конституцією України права законного володільця, майно якого вибуло з його володіння без відповідної на те правової підстави чи не з його волі.

Що стосується принципу пропорційності, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17зазначила, що: 1) можливість втручання у право кінцевого набувача майна, яке вибуло з володіння власника без відповідної правової підстави, чи не з його волі прямо передбачене ЦК України (статті 387, 388); 2) закон безпосередньо врегулював, що добросовісний набувач не набуває право власності на відчужене йому майно, яке вибуло із володіння власника поза його волею; 3) майнове право добросовісного набувача захищено передбаченим статтею 661 ЦК України механізмом відшкодування завданих йому збитків у зв`язку з витребуванням у нього за рішенням суду майна (товару), тоді як законний володілець позбавлений можливості захистити своє майнове право у інший спосіб, ніж витребування належного йому майна.

Враховуючи встановлені у справі обставини, а саме відчуження спірного майна без волевиявлення власника - ОСОБА_2 , витребування такого майна на користь законного власника від ОСОБА_1 є пропорційним втручанням у право власності останньої, яке ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення.

Судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 05 грудня 2025 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.