справа № 359/8213/24
головуючий у суді І інстанції Борець Є.О.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Івкової Д.Л.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «Ідея» на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 1 травня 2025 року у справі за позовом Обслуговуючого кооперативу «Ідея» до ОСОБА_1 про визнання недійсною кооперативної угоди про сплату пайового внеску та додатку №1 до цієї угоди,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2024 року ОК «Ідея» звернувся до суду з вказаним позовом та обґрунтовував його тим, що 4 серпня 2020 року позивач уклав з ОСОБА_1 кооперативну угоду про оплату пайового внеску №7/17/25, за якою відповідач зобов`язався внести пайовий внесок до пайового фонду, а ОК «Ідея» зобов`язався закріпити за ним пай у пайовому фонді позивача. В додатку №1 до кооперативної угоди про сплату пайового внеску №7/17/25 від 4 серпня 2020 року було визначено, що паєм відповідача є двокімнатна квартира загальною площею 55,0 кв.м, що буде розташована на четвертому поверсі чотирьох поверхового багатоквартирного будинку, збудованого по проекту СО-1684.

Позивач посилався на те, що предмет договору не був достатньо конкретизований ні в кооперативній угоді про сплату пайового внеску №7/17/25 від 4 серпня 2020 року, ні в додатку №1 до цієї угоди. У зв`язку з цим зміст оспорюваного правочину суперечить ст.21 Закону України «Про кооперацію». Тому ОК «Ідея» просив суд визнати недійсною кооперативну угоду про сплату пайового внеску №7/17/25 від 4 серпня 2020 року та додаток №1 до цієї угоди.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 1 травня 2025 року у задоволенні позову обслуговуючого кооперативу «Ідея» до ОСОБА_1 про визнання недійсною кооперативної угоди про сплату пайового внеску та додатку №1 до цієї угоди відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник Обслуговуючого кооперативу «Ідея» - Шапошкіна Тетяна Геннадіївна звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що законодавством встановлено право члена кооперативу на повернення паю, у тому числі у натуральній (майновій) формі, на умовах, визначених сторонами. Сторони у Кооперативній угоді та Додатку №1 визначили таке право на повернення паю у майновій формі, однак не визначили конкретний будинок, у якому буде знаходитись квартира, яка може повернутись пайовику (відповідачу) у якості повернення паю, та її номер.При цьому сторони визначили, що такий будинок буде визначений у додатковій угоді, яку сторони підпишуть протягом 6 місяців з дня підписання Кооперативної угоди. Між тим, після спливу 6 місяців після підписання Кооперативної угоди сторони так і не підписали додаткову угоду. Відповідно сторонами так і не було визначено конкретного будинку, у якому відповідач міг би отримати квартиру у якості повернення паю, та її номер. Тобто, сторонами не визначено предмету договору, що є істотною умовою зазначеного виду договору.

Наголошує, що сторонами Кооперативної угоди при її підписанні, у тому числі Додатку №1, не було дотримано вимог, визначених ЦК України та Закону України «Про кооперацію». Зазначені обставини є підставою для визнання Кооперативної угоди разом з Додатком №1 недійсною на підставі ст. 215 ЦК України.

Вказує, що суд першої інстанції лише обмежився висновком про дійсність Кооперативної угоди, не дослідивши всіх обставин справи та не навівши мотиви відхилення аргументів позивача.

Вважає, що суд першої інстанції мав дослідити питання укладеності Кооперативної угоди та у разі встановлення неукладеності вказати про це у мотивувальній частині рішення суду та відмовити у задоволені позову про визнання угоди недійсної саме на цій підставі. Натомість Кооперативна угода не може бути дійсною чи недійсною у разі неукладеності такої.

2 жовтня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 , в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що номер угоди «7/17/25», який означає чергу, будинок і квартиру, є цілком достатньою специфікацією для визначеності предмета.

Зазначає, що в матеріалах справи наявні документи, які свідчать, що пай був чітко ідентифікований під конкретну квартиру у конкретному будинку за конкретною адресою узгоджену між сторонами (всі ці документи є в наявності у позивача).

У судовому засіданні ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник Обслуговуючого кооперативу «Ідея» - адвокат Шапошнікова Т.Г. просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового спору, перевіривши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 4 серпня 2020 року ОК «Ідея» уклав з відповідачем кооперативну угоду про сплату пайового внеску №7/17/25 (а.с.11-16), за якою ОСОБА_1 зобов`язалась внести пайовий внесок до пайового фонду, а позивач зобов`язався закріпити за нею пай у пайовому фонді ОК «Ідея».

В матеріалах цивільної справи міститься додаток №1 до кооперативної угоди про сплату пайового внеску №7/17/25 від 4 серпня 2020 року (а.с.17-18), зі змісту якого вбачається, що паєм ОСОБА_1 є двокімнатна квартира загальною площею 55,0 кв.м, що розташовуватиметься на четвертому поверсі чотирьох поверхового багатоквартирного будинку, збудованого по проекту СО-1684.

Також у матеріалах справи наявний договір про надання послуг бронювання від 01.08.2020 року, укладений між ОК "Ідея" та фізичною особою ОСОБА_1 , відповідно до умов якого сторони обумовили, що паєм є право на отримання частини нерухомого майна, що буде споруджена у житловому комплексі " Ідея " за адресою: АДРЕСА_1. (а.с. 44).

Відповідно до виданої 04.08.202 року головою правління ОК "Ідея" Даніловим О.С. довідки, ОСОБА_1 станом на 04.08.202 року внесла, або надала послуг, на суму у розмірі 786420 грн, у тому числі ПДВ 20%, згідно кооперативної угоди про сплату пайового внеску №7/17/25 від 04.08.2020 року (а.с. 48).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що зміст кооперативної угоди про сплату пайового внеску №7/17/25 від 4 серпня 2020 року та додаток №1 до цієї угоди не суперечить ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, зокрема ст.21 Закону України «Про кооперацію». Неузгодження предмета договору може бути підставою для визнання такого договору неукладеним, а не для визнання його недійсним. Тому посилання позивача на вказану обставину підлягає критичній оцінці.

Також суд вказав, що саме ОК «Ідея» склав та запропонував відповідачу кооперативну угоду про сплату пайового внеску №7/17/25 від 4 серпня 2020 року та додаток №1 до цієї угоди. Тому заявлення позивачем вимоги про визнання вказаного правочину недійсним, тим більше через чотири роки після його вчинення, суперечить попередній поведінці ОК «Ідея», чесній діловій практиці та принципу добросовісності.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу. Суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист їх прав і охоронюваних законом інтересів, які порушені або оспорюються.

За змістом п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 - 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Так, як вбачається із доводів позову та доводів апеляційної скарги, сторона позивача зазначає, що законодавством встановлено право члена кооперативу на повернення паю, у тому числі у натуральній (майновій) формі, на умовах, визначених сторонами. Сторони у Кооперативній угоді та Додатку №1 визначили таке право на повернення паю у майновій формі, однак не визначили конкретний будинок, у якому буде знаходитись квартира, яка може повернутись пайовику (відповідачу) у якості повернення паю, та її номер. При цьому сторони визначили, що такий будинок буде визначений у додатковій угоді, яку сторони підпишуть протягом 6 місяців з дня підписання Кооперативної угоди. Між тим, після спливу 6 місяців після підписання Кооперативної угоди сторони так і не підписали додаткову угоду. Відповідно сторонами так і не було визначено конкретного будинку, у якому відповідач міг би отримати квартиру у якості повернення паю, та її номер. Тобто, сторонами не визначено предмету договору, що є істотною умовою зазначеного виду договору.

Вказує, що сторонами Кооперативної угоди при її підписанні, у тому числі Додатку №1, не було дотримано вимог, визначених ЦК України та Закону України «Про кооперацію».

Перевіряючи такі доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить із такого.

Так, частиною 1 ст. 204 ЦК України указано на презумпцію чинності правочину, оскільки наведеною нормою визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, обов`язок спростування презумпції правомірності правочину покладається на сторону, яка доводить про недійсність правочину.

Як вбачається із матеріалів справи, 1 серпня 2020 року, ОСОБА_1 , уклала з обслуговуючим кооперативом «Ідея» договір про надання послуг бронювання, з подальшим укладанням кооперативної угоди про сплату пайового внеску і поверненням їй паю від кооперативу «Ідея» в майновій натуральній формі у вигляді нерухомого майна, що буде споруджено у житловому комплексі « Ідея » за адресою: АДРЕСА_4 на 4-му поверсі, 4-х поверхового будинку загальною площею 55,0 кв.м, що також підтверджується наданими відповідачкою доказами, а саме листом Голови Кооперативу ОК «Ідея» - Данілова О.С. щодо виконання Кооперативної угоди № 7/17/25 від 31 жовтня 2022 року; листом Голови Кооперативу ОК «Ідея» - Данілова О.С. щодо Кооперативної угоди № 7/17/25 від 4 серпня 2020 року; повідомленнями ОК «Ідея» про нарахування за електроенергію відповідачці та технічним паспортом на квартиру (а.с. 127-131).

Відповідачка сплатила гроші за конкретну квартиру у конкретному будинку згідно плану розташування квартири, будинку та експлікації, наданих ОК «Ідея».

Повний розрахунок був проведений у сумі, яка обумовлена у договорі бронювання та кооперативній угоді № 7/17/25 від 4 серпня 2020 року про сплату пайового внеску.

Як свідчать матеріали справи, кошти було внесено відповідачкою у розмірі 100%, як і зазначено в кооперативній угоді та згідно довідки від 4 серпня 2020 року.

Таким чином, судом встановлено, що Кооперативна угода, укладена між відповідачкою та ОК «Ідея», була результатом усвідомленого, добровільного волевиявлення сторін та має реальну правову мету: участь у кооперативі з метою отримання житла.

Стороною позивача не заявлено доводів та не надано відповідних доказів у підтвердження передбачених загальними положеннями ст. 203 ЦК України підстав, а саме, що спірна угода суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, не має необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі; правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Стороною позивача також не заявлено підстав, з якими закон встановлює нікчемність правочину. Судом такі підстави для визнання оспорюваного правочину нікчемним також не встановлено.

Єдиною підставою для визнання оспорюваного договору недійсним позивач називає те, що сторонами не визначено предмету договору, що є істотною умовою зазначеного виду договору. Проте, з такими доводами суд першої інстанції правильно не погодився, оскільки оспорювана угода містить предмет договору, а саме розділ 1, який містить чотири пункти.

Неспроможними також є доводи апеляційної скарги про невизначеність предмета договору з огляду на те, що у предметі договору відсутній номер будинку, який мав бути, відповідно до п. 2.9 додатку №1 до Кооперативної угоди №7/17/25 про сплату пайового внеску від 04.08.2020 року додатково визначеним при отриманні визначенності з місцем розташування ділянки, унаслідок чого сторони повинні були протягом шести місяців з моменту підписання кооперативної угоди укласти додаткову угоду із зазначенням будівельної адреси майбутнього об`єкта будівництва. Позивачем не указано, яким чином саме відповідачка є зобов`язаною стороною щодо визначення будівельної адреси майбутнього об`єкту будівництва.

Як слідує із договору про надання послуг бронювання від 01.08.2020 року, який був попередньо укладений між сторонами цього спору, сторони чітко обумовили, що паєм є право на отримання частини нерухомого майна, що буде споруджена у житловому комплексі " Ідея " за адресою: АДРЕСА_1. Цього достатньо для ідентифікації об`єкта у межах конкретного проекту будівництва, який вівся ОК «Ідея». Така ідентифікація є правомірною та відповідає усталеній практиці укладання договорів у сфері житлового кооперативного будівництва.

Стороною позивача не надано доказів, що обслуговуючий кооператив "Ідея" є виконавцем двох чи декількох будинків з однаковою адресою, що унеможливлює визначення того будинку, в якому набула права на пай відповідачка. Так само, стороною позивача не спростовано будівництво будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у якому наявна квартира №25 .

Таким чином, неукладення нової додаткової угоди до кооперативного договору після отримання ОК "Ідея" (виконавя) визначеності з місцем розташування ділянки та будівельної адреси об`єкту будівництва, є наслідком неналежного виконання виконавцем договірних зобов`язань, що не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним.

У доводах позову та апеляційної скарги сторона позивача посилається також на положення норми ч. 4 ст. 21 Закону України "Про кооперацію", відповідно до якої у разі виходу або виключення з кооперативу фізична чи юридична особа має право на одержання своєї загальної частки натурою, грішми або (за бажанням) цінними паперами відповідно до їх вартості на момент виходу, а земельної ділянки - у натурі. Строк та інші умови одержання членом кооперативу своєї загальної частки встановлюються статутом кооперативу, при цьому строк одержання зазначеної частки не може перевищувати двох років, а відлік його розпочинається з 1 січня року, що настає з моменту виходу або виключення з кооперативу.

При цьому, сторона позивача не наводить обґрунтованих доводів з приводу того, яким чином умови оспорюваного правочину суперечать положенням наведеної норми Закону, як і не наводить жодних доводів, яким чином, оспорюваним правочином порушені права позивача.

Як зазначається відповідачем та не спростовано стороною позивача, що позивач отримав повний пайовий внесок від відповідача, не поніс жодних збитків, ще раз перепродав квартиру відповідача під час розгляду справи у суді за позовом відповідача до ОК «Ідея» за завищеною ціною іншій особі без відома відповідача. Такі дії суперечать принципам добросовісності та справедливості.

Жодних інших підстав для визнання недійсним правочину стороною позивача не зазначено.

Безпідставними також є доводи апеляційної скарги з приводу того, що судом не було досліджено питання укладеності кооперативної угоди. Безпосередньо в тексті оскаржуваного рішення судом першої інстанції встановлено про те, що між сторонами було укладено кооперативну угоду, за якою зобов`язання зі сторони відповідача були виконані. Заперечення сторони позивача щодо обов`язку суду дослідити питання укладеності договору носять формальний характер, оскільки жодних обставин щодо неукладеності оспорюваного правочину позивач не наводить.

На переконання колегії суддів, дії ОК «Ідея» суперечать попередній поведінці, чеснійділовій практиці та принципу добросовісності. Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що чотири роки кооперативна угода № 7/17/25 від 4 серпня 2020 року про сплату пайового внеску була дійсною, а через чотири роки ОК «Ідея» вирішили визнати правочин недійсним.

Відтак, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено факт відсутності обставин, які б свідчили про наявність підстав для визнання угоди недійсною.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому не можуть бути достатньою підставою для скасування оскаржуваного рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому суд апеляційної інстанції залишає його без змін.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги слід покласти на особу, яка її подавала, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «Ідея» залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 1 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба