Справа № 509/2534/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 рокуОвідіопольський районний суд Одеської області в складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в с.-щі Овідіополь, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та Овідіопольської державної нотаріальної контори Одеської області про скасування заборони (обтяження) на майно, -

ВСТАНОВИВ :

15 травня 2025 року представниця ОСОБА_1 адвокат Конова Л.М. звернулась до Овідіопольського райсуду Одеської області із вищевказаною позовною заявою, в якій просила суд, скасувати заборону на все майно, реєстраційний номер обтяження : 8228025, зареєстровано 26.11.2008 р. реєстратором : Овідіопольською районною державною нотаріальною контрою, підстава обтяження : повідомлення б/н, 29.09.1987 р., Овідіопольський Держбанк, об?єкт обтяження : невизначено, все майно, адреса : АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_2 , причина відсутності коду : архівний запис. Додаткові дані : архівний номер 2841737 ОСОБА_3 дата 23.01.2002 р. Дата виникнення 30.09.1987 р. № реєстру 328-87, внутр. № F328D3D30, все майно, мотивуючи це тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 17.05.2024р. актовий запис № 399, після смерті якої залишилося спадкове майно у виді жилого будинку з господарчими будівлями та спорудами, та земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1480 га, кадастровий номер :02:002:0174, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , яке, як і інше все своє майно, заповідач ОСОБА_2 у своєму заповіті, посвідченим секретарем Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області Л.П.Мисливою за № 44 від 24.11.2016 року - заповідала позивачці ОСОБА_1 .

Позивачка своєчасно звернулася до приватного нотаріуса Одеського РНО Одеської області Куркан Н.Ф. з заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлої ОСОБА_2 , якою була заведена спадкова справа № 91/2024, та якою було з`ясувано, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 411564789 від 05.02.2025 р. на невизначене майно, все майно спадкодавця (заповідача) ОСОБА_2 накладено обтяження : заборона (архівний запис) на невизначене майно, все майно, реєстраційний номер обтяження 8228025, зареєстровано 26.11.2008 року реєстратором Овідіопольською районною державною нотаріальною конторою, підстава обтяження: повідомлення б/н, 29.09.1987, Овідіопольський Держбанк, об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно, адреса АДРЕСА_1 власник ОСОБА_2 , причина відсутності коду:архівний запис. Додаткові дані: архівний номер 2841737ODESSA16 . Архівна дата 23.01.2002. Дата виникнення 30.09.1987, № реєстра 328-87, внутр. № F3282D3D30, все майно.

У зв`язку з чим, приватний нотаріус Куркан Н.Ф. письмово відмовила позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину.

19.05.2025 ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області провадження у справі відкрито та в порядку ст.ст. 274,279 ЦПК України призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

16.09.2025 року, ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області залучено до участі у справі № 509/2534/25 в якості співвідповідача Овідіопольську державну нотаріальну контору Одеської області.

Представниця позивачки в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, причини неявки не повідомила, надіславши до суду клопотання, в якому повністю підтримала позов ОСОБА_1 , який просила задовольнити та слухати справи за їх відсутності.

Представником відповідача Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» 02.06.2025 р. в системі Електронний суд надійшов відзив на позовну заяву, в якій, відповідачі позов не визнали, пославшись на відповідні нормативні документи стосовно перетворення та перейменування АТ «Ощадбанк», зазначивши, що є неналежними відповідачами у даній справі, оскільки згідно статутних документів Банк не є правонаступником прав і обов`язків Державного ощадного Банку України за повідомленням якого накладалась заборона відчуження нерухомого майна ОСОБА_1 та проханням про слухання мсправи за його відсутності.

Представниця відповідачів Овідіопольської районної державної нотаріальної контори Одеської області в особі Біляївської державної нотаріальної контори в Одеській області, на яку повкладено обов?язки Овідіопольської РДНК Одеської області, в судове засідання не не з`явилась, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, причини неявки не повідомила, надіславши до суду клопотання, в якому просила розглянути цивільну справу без її участі.

Дослідивши матеріали справи та додатково надані суду докази, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

За змістом ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право приватної власності є непорушним.

Статтями 316-321,328 ЦК передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахування принципів ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України).

Згідно положень ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Статтею 60 Закону України «Пр виконавче провадження» передбачено, що у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

За змістом роз`яснень, які містяться в п. 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», зазначено, що у випадку, якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна.

У частині першій статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85 гс 19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред?явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Аналогічний за змістом висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19) та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594 св 21), від 08 грудня 2022 року у справі № 331/1383/20 (провадження № 61-7109 св 22).

Як зазначено в Постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16, згідно з положенням статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

В постанові Касаційного цивільного суду № 463/6829/21-ц від 22.03.2023р. зазначено, що згідно із нормою ст. 1216 ЦК - спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов?язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов?язків, що зазначені у ст. 1219 ЦК (ст.ст. 1218,1231 ЦК).

Відповідно до частини другої ст. 1220 ЦК, часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною першою статті 1268 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК - спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК).

Частиною першою статті 1297 ЦК передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов?язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК).

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном, беручи до уваги, що у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених Гл. 29 ЦК.

У відповідності до ст. 34 Закону України «Про нотаріат» - накладення або зняття заборон є нотаріальною дією, вчинення яких в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах або займаються приватною нотаріальною діяльністю.

Відповідно до п.п. 2.1.1 п.2.1 «Положення про Єдиний державний реєстр заборон відчуження об?єктів нерухомого майна», затвердженого наказом Мінюсту України від 09.06.1999 р. № 31/5, зареєстрованим в Мінюсті 10.06.1999р. за № 364/3657 - підставами для внесення до реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об?єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою або приватним нотаріусом реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна.

Суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 17.05.2024р. (актовий запис № 399), після смерті якої залишилося спадкове майно у виді: жилого будинку з господарчими будівлями та спорудами, та земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1480 га, кадастровий номер :02:002:0174, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9-12,14-19).

Померла ОСОБА_2 залишила заповіт, посвідчений секретарем Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області Л.П.Мисливою за № 44 від 24.11.2016 року, яким все своє майно заповідала позивачці ОСОБА_1 (а.с. 13).

Позивачка своєчасно звернулася до приватного нотаріуса Одеського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. з заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлої ОСОБА_2 , якою була заведена спадкова справа № 91/2024 (а.с. 10).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 411564789 від 05.02.2025 року на невизначене майно, все майно ОСОБА_2 накладено обтяження : заборона (архівний запис) на невизначене майно, все майно, реєстраційний номер обтяження 8228025, зареєстровано 26.11.2008 року реєстратором Овідіопольською районною державною нотаріальною конторою, підстава обтяження: повідомлення б/н, 29.09.1987, Овідіопольський Держбанк, об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно, адреса АДРЕСА_1 власник ОСОБА_2 , причина відсутності коду:архівний запис. Додаткові дані: архівний номер 2841737ODESSA16 . Архівна дата 23.01.2002. Дата виникнення 30.09.1987, № реєстра 328-87, внутр. № F3282D3D30, все майно (а.с. 19).

Згідно листа Одеського державного нотаріального архіву №527/01-18 від 04.03.2025р., в документації архівного фонду, переданих на державне зберігання Овідіопольською державною нотаріальною конторою міститься повідомлення (заборона) від 28.09.1987 року про надання позики Овідіопольським Держбанком гр. ОСОБА_2 на суму 3000 руб. строком на 10 років на будівництво житлового будинку на ділянці розташованого в АДРЕСА_1 на підставі Рішення сільської Ради № 404 від 21.08.1986 року. Відомості про зняття арешту в матеріалах справи відсутні (а.с. 14,15)

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» - відповідачами в справах про зняття арешту (заборони) з майна є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізовано. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, бак та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 17.04.2018 року по справі № 523/9076/16-ц визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

З огляду на відзив, наданий відповідачамми АТ «Державний ощадний банк України» («Ощадбанк»), останній, як юридична особа створений 31.12.1991 року відповідно до Закону України від 20.03.1991 «Про банки і бінківську діяльність» у формі Державного спеціалізованого комерційного ощадного банку України». 21.05.1999 року відповідно до постанови Кабінету Міністів України № 876 Банк перетворений у відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України, скорочена назва ВАТ «Ощадбанк». Постановою Кабінету Міністрів України № 568 від 05.06.2019 року затверджено зміни до Статуту АТ «Ощадбанк», якими, зокрема змінено повне найменування Банку з ПАТ «Державний ощадний банк» на АТ «Державний ощадний банк України». Відповідач стверджує, що згідно статутних документів Банк є правонаступником прав і обов`язків Державного ощадного Банку України і не є правонаступником Держбанку, за повідомленням якого накладалась заборона відчуження нерухомого майна ОСОБА_1 (а.с. 25-29,32).

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що АТ «Державний ощадний банк України» - є неналежним відповідачем по справі, оскільки не є ані боржником, ані особою, в інтересах якої накладено заборону відчуження майна, у зв?язку з чим, в задоволенні позовних вимог позивачки до АТ «Державний ощадний банк України» слід відмовити повністю.

В той же час, враховуючи той факт, що Український республіканський банк Держбанку УРСР, за повідомленням якого було накладено заборону на нерухоме майно спадкодавця ОСОБА_2 не існує та не має правонаступників, нотаріус без відповідного звернення не може зняти заборону, накладену на майно заповідача (спадкодавця) ОСОБА_2 .

Згідно п.5 глави 15 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 20.02.2012 року № 296/5 нотаріус, який наклав заборону, знимає заборону відчуження майна за рішенням суду.

З огляду на матеріали спадкової справи № 91/2024, наданої за запитом суду приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. - позивачка прийняла спадщину за заповітом після померлої ОСОБА_2 у встановленому законом порядку.

Отже, суд вважає, що накладена заборона на нерухоме майно, що належить спадкодавцю ОСОБА_2 , порушує право спадкоємця ОСОБА_1 на оформлення спадкового майна, а іншого способу захисту її прав, окрім як звернення до суду, в даному випадку немає, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню в частині вимог до Овідіопольської державної нотаріальної контори Одеської області.

Враховуючи, що в порядкуст. 141 ЦПК України, позивачкою у позові не ставиться питання щодо розподілу судових витрат у сумі 1211,20 грн., вказане питання судом не розглядається.

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,95,133,141,174,191,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, ст.ст. 3,6,13,316-321,328,386-393,722 ЦК України, Конституцією України, ЄКПЛ, практикою ВС, практикою ЄСПЛ, суд,

ВИРІШИВ :

1.Позов ОСОБА_1 до Овідіопольської державної нотаріальної контори Одеської області про скасування заборони (обтяження) на майно задовольнити ;

2.Скасувати заборону на все майно, реєстраційний номер обтяження : 8228025, зареєстровано 26.11.2008 р. реєстратором : Овідіопольською районною державною нотаріальною контрою, підстава обтяження : повідомлення б/н, 29.09.1987 р., Овідіопольський Держбанк, об?єкт обтяження : невизначено, все майно, адреса : АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_2 , причина відсутності коду : архівний запис. Додаткові дані : архівний номер 2841737 ОСОБА_3 дата 23.01.2002 р. Дата виникнення 30.09.1987 р. № реєстру 328-87, внутр. № F328D3D30, все майно ;

3.В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 08.12.2025 р.

Суддя Гандзій Д.М.