Дата документу 26.11.2025 Справа № 759/909/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 759/909/24 Головуючий у 1-й інстанції: Свідунович Н.М.
Провадження № 22-ц/807/1658/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Гончар М.С.,

Онищенко Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокатУсенко Антон Володимирович, на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 квітня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року Акціонерне товариство «КРЕДОБАНК» (далі АТ «Кредобанк») через свого представника адвоката Павленка С.В. звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог представник АТ «Кредобанк» зазначав, що 02.02.2022 року між АТ «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № CL-350796.

Згідно з п. 1. Кредитного договору Банк зобов`язується надати у власність Позичальникові грошові кошти (надалі кредит) на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а Позичальник зобов`язується використати кредит на цілі, вказані в цьому Кредитному договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених в цьому Кредитному договорі.

Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору, сума та валюта кредиту: 300 000 грн.

Згідно п. 2.3. Кредитного договору, строк (термін) кредитування: до 01.02.2027.

Відповідно до п. 2.4. Кредитного договору, Позичальник доручає Банкові здійснити переказ кредитних коштів на наступні цілі: на поточні потреби в сумі 300 000 грн.

За положеннями п. 4.1. Кредитного договору, за користування кредитом Позичальник сплачує Банку відсотки, за процентною ставкою 35% річних.

01.02.2022 року між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву № CL-350796 фізичної особи на отримання кредиту, в якій зазначено інформацію про фактичні сімейні відносини та про факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . На момент укладення кредитного договору ОСОБА_1 перебував у шлюбних відносинах та утворював сім`ю із ОСОБА_2 , тому є підстави для залучення солідарним відповідачем ОСОБА_2 .

На виконання умов вищевказаного договору Банк свої зобов`язання по видачі відповідних сум кредиту виконав повністю. Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином тривалий час не виконує.

Згідно розрахунку заборгованості по Кредитному договору № CL-350796 від 02.02.2022 станом на 02.12.2023 року заборгованість ОСОБА_1 перед АТ «Кредобанк» становить 480 551,87 грн, що складається із: заборгованості за тілом кредиту 300 000,00 грн; заборгованості за відсотками 180 551,87 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, представник позивача просив суд стягнути солідарно з відповідачів на користь АТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором № CL-350796 від 02.02.2022 станом на 02.12.2023 у розмірі 480 551,87 грн. та судові витрати.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 квітня 2025 року позов Акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» заборгованість за кредитним договором № CL-350796 від 02.02.2022 у сумі 462 920,86 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 300 000 грн, заборгованості за відсотками 162 920,86 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» судовий збір у розмірі 6 943,81 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Усенко А.В., подав апеляційну скаргу,в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не враховано, що відповідачем було здійснено часткове погашення суми заборгованості в розмірі 53 668,16 грн., що підтверджується наданою позивачем випискою. Крім того, відповідач під час дії кредитного договору здійснював регулярні платежі в рахунок погашення заборгованості. Однак, у поданому розрахунку ці суми не відображені належним чином або взагалі не враховані при визначенні загального розміру боргу.

Від представника АТ «Кредобанк» - адвоката Павленка С.В. на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Так, вказує, що представник відповідача помилково сприймає суму заборгованості, яка перейшла з поточної заборгованості до простроченої заборгованості, з платежами в рахунок погашеннями заборгованості відповідачем.

З метою забезпечення обґрунтованості позовних вимог представник позивача до позовної заяви долучив виписки про рух коштів по рахунку з 02.02.2022 р. по 02.12.2023 р., в якій відображаються щоденні операції по рахунку. Виписки формуються автоматично системою Банку та враховують як видаткові операції, так і всі надходження. Виписка про рух коштів враховує кожну операцію, яка була здійснена по рахунку, як надходження так і списання коштів.

05.07.2022 року почала нараховуватись прострочена заборгованість, та було перенесено суму у розмірі 2 286,00 грн. із поточної заборгованості до простроченої заборгованості. Після цієї дати у зв`язку з подальшим невиконанням умов Кредитного договору поточна сума заборгованості зменшувалась, а прострочена заборгованість зростала. Сума простроченої заборгованості збільшувалась кожен місяць, та, відповідно, поточна сума заборгованості зменшувалась на відповідну суму.

Зауважує, що відповідачем було здійснено два платежі в рахунок погашення заборгованості: у грудні 2022 року в розмірі 10 000,00 грн., та в травні 2023 року у розмірі 2 200,00 грн. Дані платежі були враховані Банком та відображені в розрахунку заборгованості та у виписках, що були додані до позовної заяви. Враховуючи кількість банківських операцій та дати, в які вони були здійснені, посилання представника скаржника про здійснення відповідачем регулярних платежів в рахунок погашення заборгованості є таким, що не відповідає дійсним обставинам справи. На думку Банку, такі дії слід сприймати як неналежне виконання своїх зобов`язань за кредитним договором.

Також, стверджуючи про регулярність платежів, представник відповідача не надає жодних доказів, що це підтверджує.

Інші учасники справи судове рішення не оскаржили.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи відповідно до вимог процесуального законодавства, до апеляційного суду не з`явилися.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Тальчук П.І. надійшла заява з проханням розглянути справу без участі скаржника та його представника - адвоката Тальчук П.І.

Від представника АТ «Кредобанк» - адвоката Павленка С.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

ОСОБА_2 про причини неявки апеляційний суд не повідомила.

Частиною першою статті 182 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Окрім того, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними (частина перша статті 372 ЦПК України).

Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року по справі № 361/8331/18 зазначено, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд виходить із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), можливість розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні.

Зважаючи на вказане, колегія суддів у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності учасників справи. Неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до статті 202, частини першої статті 626 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором є домовленість двох або більше сторін на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 627 ЦК України установлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Із положень частини першої статті 638 ЦК України слідує, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У статтях 526, 530, 610, 612 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 334/3056/15 зазначено, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (постанова Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20)).

В частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи.

Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі «J.K. ANDOTHERS v. SWEDEN» ЄСПЛ наголосив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 01.02.2022 ОСОБА_1 звернувся до АТ «Кредобанк» із анкетою-заявою № CL-350796 фізичної особи на отримання готівкового кредиту.

02.02.2022 між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № CL-350796, за умовами якого Банк надає Позичальнику кредит у розмірі 300 000 грн на строк 60 місяців терміном до 01.02.2027 на поточні потреби, зі сплатою відсотків за процентною ставкою 35% річних.

Додатком № 1 до вказаного договору, який підписано сторонами по справі, визначено графік платежів, де вбачається, що у ньому викладено таблицю визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки.

Всі істотні умови кредитного договору також зафіксовані у підписаному 02.02.2022 ОСОБА_1 паспорті споживчого кредиту.

На підтвердження факту надання кредиту та користування кредитними коштами банком до позовної заяви долучено меморіальний ордер № 6524582 від 02.02.2022 на суму 300 000 грн, призначення платежу: видача кредиту за договором № CL-350796 від 02.02.2022, а також виписку по особовим рахункам ОСОБА_1 з 02.02.2022 по 02.12.2023.

Таким чином, позивачем надано належні та допустимі докази укладення кредитного договору та отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у сумі 300 000 грн.

Встановлено, що ОСОБА_1 у порушення умов договору своєчасно, в порядку та на умовах, визначених договором, кредитні кошти не повернув.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом у ОСОБА_1 станом на 02.12.2023 існує заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 480 551,87 грн, що складається із: заборгованості за тілом кредиту 300 000,00 грн; заборгованості за відсотками 180 551,87 грн.

Факт наявності заборгованості також підтверджується випискою по особовим рахункам відповідача.

Згідно п. 2.3. Кредитного договору строк (термін) кредитування визначено як 60 місяців до 01.02.2027.

Відповідно до п. 8.1. Кредитного договору за виконання зобов`язань за Кредитним договором Позичальник несе повну відповідальність перед банком усім належним йому майном, у тому числі грошовими коштами, на яке може бути звернено стягнення в порядку, передбаченому законодавством України.

Згідно з п. 6.9. Кредитного договору № CL-350796 від 02.02.2022 Банк у випадках, передбачених п. 3.3. Кредитного договору, вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісії та інших належних до сплати платежів за Кредитним договором, про що письмово повідомляє Позичальника.

Відповідно до п. 6.10. вказаного договору Позичальник зобов`язаний після отримання повідомлення Банку, передбаченого п. 6.9. Кредитного договору, усунути порушення умов Кредитного договору, вказаного у повідомленні, протягом 30 календарних днів із дня отримання такого повідомлення. Якщо Позичальник не усунув вказані порушення, то він зобов`язаний достроково повернути кредит, проценти, комісію та інші належні до сплати платежі за Кредитним договором не пізніше 31-го календарного дня після отримання письмового повідомлення.

При цьому, п. 10.5. Кредитного договору № CL-350796 від 02.02.2022 сторони погодили, що будь-які повідомлення Банку, які передбачені цим Кредитним договором, за винятком повідомлень, передбачених п. 10.4. та п.п. 10.8., 10.12. Кредитного договору, на розсуд Банку направляються на адресу електронної пошти (Е-mail) Позичальника, у вигляді електронного документа, з накладенням кваліфікованого електронного підпису Банку (уповноваженої особи Банку), або направляються/надаються Банком Позичальнику у письмовій формі поштою за його адресою (місцем проживання), або особисто Позичальнику під час його візиту у відділення Банку.

Направлення Банком повідомлень, передбачених Кредитним договором, за адресою (місце проживання), Е-mail (для електронних документів) Позичальника, які вказані в Розділі 11 Кредитного договору, або за останньою повідомленою Банку Позичальником, після укладення сторонами Кредитного договору, адресою (місце проживання), Е-mail (для електронних документів) вважається належним.

Шляхом підписання Кредитного договору Позичальник зобов`язується отримувати поштові повідомлення від Банку в найкоротші строки та погоджується з тим, що будь-яке повідомлення, яке надійшло від Банку, вважається таким, що отримане Позичальником з третього дня від моменту надходження повідомлення Банку до установи пошти, яка обслуговує Позичальника за вказаною ним адресою (місце проживання), якщо не встановлено ранішу дату фактичного отримання Позичальником цього повідомлення.

Оскільки ОСОБА_1 прострочив виконання зобов`язань за кредитним договором, банк скористався своїм правом, яке передбачене ст. 1050 ЦК України та п. 6.9. Кредитного договору, та направив засобами поштового зв`язку на адресу боржника ОСОБА_1 досудову вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості від 03.11.2023, про що свідчить опис вкладення у лист.

Як правильно встановлено судом, вказана досудова вимога від 03.11.2023 № 1217/2023 є саме письмовою вимогою дострокового повернення кредиту, а не вимогою про усунення порушень умов кредитного договору, адже зі змісту цієї вимоги слідує, що банк вимагав від боржника достроково повернути усе невиплачене тіло кредиту (як заборгованість за поточним, так і за простроченим тілом кредиту) у розмірі 300 000,00 грн та нараховані станом на 27.10.2023 відсотки (поточні та прострочені) у розмірі 162 920,86 грн.

При цьому кредитодавець поставив вимогу достроково повернути вказані суми у повному обсязі протягом 30 днів з моменту її отримання, в іншому випадку Банк змушений буде звертатися до суду за захистом своїх порушених прав, зокрема із позовом про дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором.

Вказана вимога щодо дострокового стягнення заборгованості була направлена на адресу відповідача ОСОБА_1 , зазначена ним як у Кредитному договорі № CL-350796 від 02.02.2022, так і анкеті-заяві № CL-350796 від 01.02.2022, а саме: АДРЕСА_1 , цінним листом з описом з повідомленням про вручення. Проте, досудова вимога вручена не була. Згідно трекінгу АТ «Укрпошта» підставою повернення зазначено: за письмовою відмовою адресата.

Вказана адреса місця проживання зазначається відповідачем у процесуальних документах, адресованих до суду.

Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору.

Належним дотриманням процедури повідомлення боржника про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

Наведені висновки викладені у постанові Верховного Суду від 07.03.2024 у справі № 487/3170/22, від 19.01.2022 у справі № 361/3222/19.

Суд першої інстанції правильно виснував, що банк надіслав боржнику ОСОБА_1 у порядку ст. 1050 ЦК України вимогу про дострокове погашення всього кредиту, у зв`язку з чим набув права вимоги дострокового стягнення щодо усієї заборгованості за кредитним договором у судовому порядку. Крім того, цими діями позивач змінив строки кредитування. У направленому банком ОСОБА_1 повідомленні про дострокове стягнення заборгованості, АТ «Кредобанк» вимагав від ОСОБА_1 достроково повернути заборгованість за тілом кредиту та за поточними та простроченими відсотками у розмірі 462 920,86 грн станом на 27.10.2023.

У позовній заяві банк ставив вимогу про повернення суми відсотків у розмірі 180 551,87 грн станом на 02.12.2023.

Колегія погоджується з висновком суду, що АТ «Кредобанк» протиправно нарахував ОСОБА_1 відсотки у розмірі 17 631,01 грн після направлення досудової вимоги про дострокове погашення заборгованості.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси кредитора, як позивача, забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, а також обумовлену в договорі неустойку за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно із ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.06.2021 у справі № 2-6460/11 вказано, що: «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні. Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана у повному обсязі, кредитор має лише право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а тому після вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, банк мав право на стягнення з позичальника тільки сум, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не на стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, комісії та пені».

Суд першої інстанції правильно виснував, що сума простроченої заборгованості за тілом кредиту станом на 27.10.2023 становить 300 000,00 грн, за відсотками 162 920,86 грн, а всього заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № CL-350796 від 02.02.2022 становить 462 920,86 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не було доведено наявність заборгованості та її розмір, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в матеріалах справи наявні докази, що підтверджують як наявність заборгованості, так і її розмір.

При цьому, скаржником розмір заборгованості не спростовано, стверджуючи про регулярність платежів, ОСОБА_1 не надає доказів, що це підтверджує. Скаржник помилково стверджує, що сума заборгованості, яка перейшла з поточної заборгованості до простроченої заборгованості, є платежами в рахунок погашеннями заборгованості. ОСОБА_1 було здійснено два платежі в рахунок погашення заборгованості: у грудні 2022 року в розмірі 10 000,00 грн. та в травні 2023 року у розмірі 2 200,00 грн. Дані платежі були враховані Банком та відображені в розрахунку заборгованості та у виписках, що були надані суду.

Процесуальні норми передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Водночас, справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Отже, встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, у зв`язку з чим дійшов законного і обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог AT «Кредобанк» та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № CL-350796 від 02.02.2022 у сумі 462 920,86 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 300 000 грн, заборгованості за відсотками 162 920,86 грн.

За своїм змістом решта доводів апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»),

Суд першої інстанції з дотриманням приписів процесуального законодавства всебічно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції належним чином оцінив подані сторонами докази, правильно встановив обставини справи та застосував норми матеріального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокатУсенко Антон Володимирович, залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 квітня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 08 грудня 2025 року.

Головуючий Д.А.Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко