печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Новака Р.В.

при секретарі судових засідань- Бурячок А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м Києві заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви,-

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Мозарчук Наталії Володимирівни до завершення розгляду справи вчиняти нотаріальні дії із видачі свідоцтв (свідоцтва) про право власності на частку у спільному майні подружжя в межах спадкової справи 11/2025, а саме на наступне нерухоме майно:

1) машино-місце № АДРЕСА_1 у підземному паркінгу, загальною площею 21,7 кв. м., поверх: підвал - 1, в літ. А3 за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 00;

2) квартира АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 000;

3) квартира АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 000.

Суд розглянув дану заяву у відсутність осіб, які беруть участь у справі відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Заява обґрунтована тим, що відповідно до тексту заяви про забезпечення позову, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб 17.04.2017, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста від 23.12.2022, яке набуло законної сили 21.01.2023 (справа № 755/5693/22) з ініціативи ОСОБА_3 . За період перебування у шлюбі ОСОБА_3 не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, приховувала спільне майно та витрачала його на шкоду інтересам сім`ї, зокрема: 1) не брала жодної участі в утриманні зазначеного нерухомого майна, зокрема в його обслуговуванні, не сплачувала комунальних послуг, податків зборів та обов`язкових платежів, які склали 585959,98 грн (п`ятсот вісімдесят п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят дев`ять гривень дев`яносто вісім копійок) експлуатаційних платежів та податку на нерухоме майно (розмір станом на дату подачі цієї заяви встановлюється), сплачених моїм покійним батьком, як під час перебування, так і після розірвання шлюбу, що підтверджується платіжними документами, копії яких додаються; 2) маніпулюючи батьківськими почуттями померлого ОСОБА_2 до їхніх спільних дітей, отримувала від нього суттєві суми грошових коштів, зокрема лише безготівковим перерахунком за період з листопада 2018 року по травень 2025 року 10597600,00 грн, що підтверджується платіжними документами, копії яких додаються; 3) після розірвання шлюбу з покійним ОСОБА_2 відчужила 27.07.2023 без його згоди автомобіль LAND ROVER RANGE ROVER SPORT (2020 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 ), придбаний на її ім`я 14.07.2020, тобто у період перебування у шлюбі з моїм покійним батьком, без будь якої компенсації належної йому частки у спільному майні подружжя (орієнтовна ринкова вартість аналогічного автомобіля станом на дату подачі цієї заяви за даними, наявними в мережі Інтернет, копія якої додається, коливається від 1266300,00 грн до 3073300,00 грн), що підтверджується листами Головного сервісного центру МВС № 31/2313АЗ-18671-2025 від 28 липня 2025 року та Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) № 31/26/09/2556-аз/03-2025-2494-2025 від 20.10.2025; 4) під час повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, прикриваючись необхідністю забезпечення безпеки дітей, виїхала за кордон разом із дітьми, покинувши непрацездатного ОСОБА_2 (у віці 71 рік) самого у тяжкому фізичному стані, після чого подала заяву про розлучення, чим завдала йому глибоких моральних страждань, що, в свою чергу, призвело до погіршення його стану здоров`я, що підтверджується Актом наданих послуг Медичного центру «Універсальна клініка «Оберіг», де безпосередньо проходив лікування покійний ОСОБА_2 (копія додається) та свідченнями свідків, чиї заяви будуть додані до позову; 5) ігноруючи непрацездатність ОСОБА_2 , зокрема похилий вік та численні хвороби, що у період загострення могли привести до позбавлення його можливості вжити заходів до самозбереження, свідомо залишила його самого у небезпеці, враховуючи, що на території України здійснюються активні бойові дії, що супроводжуються частими ракетними обстрілами та застосування агресором безпілотних літальних апаратів зокрема і у Печерському районі міста Києва, де постійно проживав ОСОБА_2 , що підтверджується свідченнями свідків, чиї заяви будуть додані до позову.

В супереч всьому вищевикладеному, як стало відомо заявнику (сину померлого ОСОБА_2 ) за результатом ознайомлення з матеріалами спадкової справи, ОСОБА_3 через свого представника звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мозарчук Наталії Володимирівни, в провадженні якої перебуває спадкова справа, із заявою про видачу свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя на зазначене нерухоме майно, виходячи із принципу рівності часток, тобто фактично просить виділити їй у власність частку у майні загальною вартістю 16437389,90 грн.

В свою чергу заявник, як син померлого та спадкоємець першої черги за законом, категорично не погоджується із правом ОСОБА_3 на частку у зазначеному нерухомому майні в силу вищевикладених обставин, а також враховуючи той факт, що у період перебування у шлюбі ані ОСОБА_3 , ані його батько не мали доходів, які дозволили б придбати вищевикладене нерухоме майно, однак ОСОБА_2 мав відповідні заощадження особистих коштів з доходів, отриманих до моменту укладення шлюбу з ОСОБА_3 .

Разом з тим до матеріалів справи в якості доказів не було долучено копії заяви ОСОБА_3 поданої до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мозарчук Наталії Володимирівни, в провадженні якої перебуває спадкова справа № 11/2025 (спадкодавець ОСОБА_2 ), про видачу свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя на зазначене нерухоме майно, виходячи із принципу рівності часток.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи відповідне рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Так, згідно із п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При цьому, під забезпеченням позову слід розуміти сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605 цс16 від 25.05.2016, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва, та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Статтею 124 Конституції України задекларовано принцип обов`язковості судових рішень, який з урахуванням положень ст.ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 3 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази в сукупності із положеннями діючого законодавства, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Законом чітко визначено, що забезпечення позову можливе лише в разі достатньо обґрунтованого припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що відсутні підстави для обґрунтованого сумніву, що в разі ухвалення судового рішення буде неможливим або утруднить його виконання, окрім того на даний час відсутні підстави припускати, що вжиття заходів забезпечення позову є необхідним та виправданим для ефективного забезпечення захисту порушених прав, а тому суд доходить до висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 149-153, 259, 260, 353 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва (з дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до суду апеляційної інстанції) шляхом подання апеляційної скарги протягом 15 днів з дня складання ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга буде подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали суду.

Суддя Р.В. Новак