(2/199/5552/25)
Рішення

Іменем України

02 грудня 2025 року м. Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра, в складі:

головуючого судді - Кошлі А.О.,

за участі:

секретаря судового засідання Кахикало А.С.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні та розпорядження майном шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,-

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_1 адвокат Орешин Петро Петрович (далі представник позивача) звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра з цивільним позовом до ОСОБА_3 (далі відповідач), третя особа ОСОБА_6 (далі третя особа) про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивачем 16.12.1995 укладено шлюб з відповідачкою, який зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська, про що видано свідоцтво про укладання шлюбу серії НОМЕР_1 від 16.12.1995, актовий запис № 1242. Приблизно з 2003 року позивач разом з відповідачкою почали проживати в будинку АДРЕСА_1 , який позивач успадкував разом з третьою особою з боку позивача в рівних долях після смерті їх батька ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Так, після смерті батька позивач 13.07.2007 на підставі свідоцтва про право на спадщину серії ВАМ № 035947 від 14.06.2003, виданого Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, отримав у спадщину частину будинку АДРЕСА_1 . Факт отримання права власності на вказане домоволодіння позивачем підтверджується витягом № 15229158 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим КП «ДМБТІ» 13.07.2007.

Крім позивача право власності на частину вказаного домоволодіння, відповідно до витягу № 15229158 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «ДМБТІ» 13.07.2007, отримала ОСОБА_6 , яка є рідною сестрою позивача.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.06.2024 у справі № 199/3698/24 вказаний шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Після цього відповідачка разом з позивачем, незважаючи на наявність з 18.06.2016 власного житла, а саме: 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_2 , продовжила проживати у будинку АДРЕСА_1 разом з позивачем, незважаючи на неодноразові прохання останнього виселитись з належного йому будинку через відсутність у ньому вільного місця для проживання.

Факт наявності власного житла у відповідачки за адресою: АДРЕСА_2 , підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 437682342 від 31.07.2025.

Відповідно до листа начальника відділу формування та ведення реєстру територіальної громади управління у сфері державної реєстрації департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 04.07.2025 № 10/5-1853, за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 04.11.2024 склад зареєстрованих становить 4 особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Отже, відповідачка за вказаною адресою не зареєстрована.

Після розірвання шлюбу з позивачем відповідачка, знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , систематично вчиняла щодо ОСОБА_1 правопорушення у вигляді домашнього насильства психологічного характеру, що були предметом розгляду органів Національної поліції.

Протиправні дії відповідачки виражались у постійній критиці позивача, знеціненні останнього як чоловіка, встановлення контролю над його життям, словесних образах, погрозах позбавити житла, залякуванні та приниженні перед іншими членами сім`ї, висловлювання на його адресу нецензурною лайкою. Такі погрози та залякування з боку відповідачки ОСОБА_1 , який є інвалідом 3 групи за загальним захворюванням, пов`язаним із порушенням мозкового кровообігу, сприймав реально. Кожна така образа з боку відповідачки у зв`язку з наявними захворюваннями головного мозку у позивача посилювала в ньому відчуття страху за своє життя та здоров`я, викликала тривогу, панічні атаки та депресію.

Так, 01.07.2025, приблизно о 13.10 год., ОСОБА_3 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , вчинила домашнє насильство психологічного характеру по відношенню до свого колишнього чоловіка ОСОБА_1 , що виразилось у словесних образах останнього, погрозах позбавити житла, залякуванні та приниженні перед іншими членами сім`ї, висловлюваннях на його адресу нецензурною лайкою.

За результатами такої неправомірної поведінки з боку відповідачки 01.07.2025 інспектором ВП ДРУП № 2 ГУНП в Дніпропетровській області, згідно зі ст. 25 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та з урахуванням існування безпосередньої загрози життю чи здоров`ю постраждалої особи внесено терміновий заборонний припис серії АА № 580388 стосовно кривдника ОСОБА_3 у зв`язку зі скоєнням нею домашнього насильства психологічного характеру до свого колишнього чоловіка ОСОБА_1 .

Крім цього, 13.07.2025, приблизно о 13.30 год., ОСОБА_3 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , вчинила домашнє насильство психологічного характеру по відношенню до свого колишнього чоловіка ОСОБА_1 , що виразилось у спробі встановити контроль над його життям, словесних образах, погрозах позбавити житла, залякуванні та приниженні перед іншими членами сім`ї, висловлюваннях на його адресу нецензурною лайкою.

За результатами такої неправомірної поведінки з боку відповідачки 13.07.2025 інспектором ВП ДРУП № 2 ГУНП в Дніпропетровській області, згідно зі ст. 25 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та з урахуванням існування безпосередньої загрози життю чи здоров`ю постраждалої особи внесено терміновий заборонний припис серії АА № 580391 стосовно кривдника ОСОБА_3 у зв`язку зі скоєнням нею домашнього насильства психологічного характеру до свого колишнього чоловіка ОСОБА_1 .

Також, 05.08.2025, приблизно о 20.00 год., ОСОБА_3 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , вчинила домашнє насильство психологічного характеру до свого колишнього чоловіка ОСОБА_1 , що виразилось у спробі встановити контроль над його життям, словесних образах, погрозах позбавити житла, залякуванні та приниженні перед іншими членами сім`ї, висловлюваннях на його адресу нецензурною лайкою.

За результатами такої неправомірної поведінки з боку відповідачки 05.08.2025 старшим інспектором ВП ДРУП № 2 ГУНП в Дніпропетровській області, згідно зі ст. 25 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та з урахуванням існування безпосередньої загрози життю чи здоров`ю постраждалої особи внесено терміновий заборонний припис серії АА № 580405 стосовно кривдника ОСОБА_3 у зв`язку зі скоєнням нею домашнього насильства психологічного характеру до ОСОБА_1 .

Подібні конфліктні ситуації породжуються відповідачкою майже щодня, що призводить до неможливості її спільного проживання в одному будинку з позивачем без спричинення йому моральних страждань, адже відповідачка втручається в його особисте життя, роблячи його нестерпним.

Маючи власне житло, позивач змушений час від часу проживати у своїх знайомих, не маючи терпіння знаходитись в одному приміщенні з кривдницею своєю колишньою дружиною ОСОБА_3 .

Завдяки зайняттю житлової площі в будинку АДРЕСА_1 відповідачкою, ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_6 не мають змоги розпоряджатись на свій розсуд належним їм майном, а саме: не можуть продати вказаний будинок, зробити в ньому ремонт, передати його в оренду та повноцінно проживати в ньому зі своїми родинами.

На неодноразові усні прохання до відповідачки покинути вказану будівлю та переїхати жити до належного їй на праві власності житла, остання не реагує, створюючи перешкоди у користуванні будинком позивача та продовжуючи кривдити його.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 21.09.2025 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 03.11.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач під час судового засідання у справі у повному обсязі підтримав свої позовні вимоги, посилаючись на норми законодавства України, що регламентують право володіння, користування та розпорядження своєю власністю та виселення із займаного жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення та просив суд зобов`язати ОСОБА_3 , не чинити перешкоди у користуванні та розпорядженні домоволодінням АДРЕСА_1 та виселити її з нього. Зазначає, що вже після початку судового розгляду цієї цивільної справи відповідачка 03.10.2025 у спірному будинку спілкувалась на підвищених тонах з ним, принижувала його, про що відносно неї старшим інспектором ВП ДРУП № 2 ГУНП в Дніпропетровській області 03.10.2025 складено терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА № 580573. Таким чином, ОСОБА_3 продовжує чинити домашнє насильство щодо свого колишнього чоловіка ОСОБА_1 , знаходячись у належному йому будинку, навіть під час судового розгляду цієї справи. Після розірвання шлюбних відносин із позивачем, відповідачка жодним чином не піклувалась про стан його здоров`я та не витрачала коштів на його лікування та реабілітацію. Крім того, станом на теперішній час відповідачка проживає у спірному будинку АДРЕСА_1 , належного позивачу та третій особі, житлова площа якого, відповідно до технічного паспорту складає лише 25,5 кв. м., що набагато менше, ніж у будинку, належному відповідачці на праві власності. Наполягає, що жодного дозволу або згоди на вселення до належного йому будинку відповідачки будь-кому він не надавав та станом на теперішній час не бажає, щоб остання проживала в ньому.

Відповідач у справі заперечувала проти задоволення позовних вимог та пояснила, що дійсно має право власності на 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_2 , яке на її погляд не придатне для житла через відсутність ремонту та давність побудови. У випадку задоволення позовних вимог буде вимушена переїхати до належної їй на праві власності частини будинку разом із повнолітньою донькою ОСОБА_8 , а розмір помешкання за вказаною адресою не дозволяє мешкати удвох, оскільки його житлова площа - 39,1 кв.м, що складає 13 кв.м на кожного спадкоємця, хоча норми житлової площі становлять 13, 65 кв. м. Крім того, донька відповідачки ОСОБА_8 та її син ОСОБА_8 , які є членами сім`ї ОСОБА_1 надали дозвіл своєї матері мешкати за спірною адресою. Наголосила, що особи, які вселились у жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщеннями.

Також, відповідачка повідомила, що шлюб з позивачем у справі розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.06.2024 з її ініціативи, оскільки дізналася що він виписав її з будинку. Останні декілька років позивач систематично вчиняв до неї домашнє насильство, що ставало підставою для складання співробітниками поліції термінових заборонних приписів та було предметом судового розгляду. Незважаючи на погані відносини, з листопада 2022 року вона турбувалась про позивача, здійснювала фінансові витрати, пов`язані з його лікуванням та реабілітацією тощо.

Третя особа ОСОБА_6 підтримала позовну заяву у повному обсязі та пояснила суду, що у зв`язку із проживанням відповідачки на території домоволодіння АДРЕСА_1 , вона позбавлена можливості користуватись та розпоряджатись належною їй на праві власності часткою даного будинку.

Будучи допитаним як свідок у справі ОСОБА_8 показав, що є сином позивача та відповідачки. Проживає разом із дружиною окремо від батьків. Йому відомо, що між батьком та матір`ю протягом останніх декілька років склались неприязні стосунки, у зв`язку з чим вони у 2024 році розірвали шлюб. Ініціаторами сімейних скандалів були обидва батьки, у зв`язку з чим співробітниками органів Національної поліції на них обох складались термінові заборонні приписи у зв`язку із вчинення домашнього насильства одним до одного. Але частіше конфлікти відбувались через батька. Незважаючи на це, матір деякий час після розлучення турбувалась про батька. Комунальні послуги за спірний будинок сплачував батько. Первинною причиною виникнення сімейних конфліктів було спілкування матір`ю зі своїм знайомим. Щодо будинку АДРЕСА_2 , частина в якому надежить матері, стан його оцінює як середній, такий що потребує деякого внутрішнього ремонту. Ззовні будинок утеплений. Вважає, що через постійні з`ясування стосунків у родині матір не може проживати спільно із батьком.

Допитана як свідок у справі ОСОБА_10 показала, що є дочкою позивача та відповідачки, проживає разом з ними у спірному будинку. Останні 4-5 років, а особливо після розлучення батька з матір`ю влітку 2024 року, між ними відбуваються конфлікти, через які працівникам органів Національної поліції на позивача, відповідачку та на неї особисто доводилось виписувати термінові заборонні приписи, пов`язані із вчиненням домашнього насильства. З батьком у неї зараз складі стосунки через те, що той не допоміг їй з грошима під час вступу. Вважає, що позивач не може спільно проживати із відповідачкою у справі через постійні сварки між ними.

Допитана у справі як свідок ОСОБА_11 показала, що є дружиною сина позивача ОСОБА_8 . Вони мешкають разом з чоловіком, окремо від його батьків. Підтвердила покази ОСОБА_8 щодо існування давнього конфлікту між позивачем та відповідачкою у справі, про який дізналась від свого чоловіка. Особисто під час сварок між ОСОБА_1 та ОСОБА_12 присутня не була.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та допитавши свідків, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Так, на підставі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

За змістом ч. 1 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як:

- пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом;

- виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій;

- абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві».

Разом з тим згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Частиною 2 ст. 109 ЖК України передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Згідно до положень ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст.158 Житлового кодексу України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.06.2024 у справі № 199/3698/24 вказаний шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Після цього відповідачка разом з позивачем, незважаючи на наявність з 18.06.2016 власного житла, а саме: 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_2 , продовжила проживати у будинку АДРЕСА_1 разом з позивачем, незважаючи на неодноразові прохання останнього виселитись з належного йому будинку через відсутність у ньому вільного місця для проживання.

Факт наявності власного житла у відповідачки за адресою: АДРЕСА_2 , підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 437682342 від 31.07.2025.

Після розірвання шлюбу з позивачем відповідачка, знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , систематично вчиняла щодо ОСОБА_1 правопорушення у вигляді домашнього насильства психологічного характеру, що неодноразово було предметом розгляду органами Національної поліції.

При цьому судом встановлено, що між позивачем та третьою особою на боці позивача, з однієї сторони, та відповідачкою, з іншої, будь-які договірні відносини, щодо порядку користування домоволодінням АДРЕСА_1 , відсутні, тому право користування вказаним домоволодінням на підставі договору у відповідачки не виникло.

Слід зазначити, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2024 року у справі № 756/5928/20 (провадження № 61-7251св24) сформовано правову позицію щодо можливості виселення із займаного житлового приміщення особи без надання іншого житлового приміщення, а саме:

73. Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

81. Дія статті 109 ЖК України спрямована на захист житлових прав фізичних осіб, які мають лише єдине місце постійного проживання. Частина друга статті 109 ЖК України не може бути підставою для відмови у виселенні особи, яка має більше одного місця проживання, і не може бути підставою для звуження правомочностей власника.

82. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19ц.

84. При вирішенні питання застосування частини другої статті 109 ЖК України Верховний Суд наголошував на необхідності встановлення відповідності такого виселення вимогам пропорційності в розумінні положень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, співмірності втручання у право на мирне володіння майном і дотримання справедливого балансу між правом власності позивача на майно та правом користування цим майном відповідачами (постанови Верховного Суду від 16 вересня 2020 року в справі № 442/328/19-ц, від 29 вересня 2021 року у справі № 344/12708/19, від 08 грудня 2021 року в справі №209/2032/14-ц, від 15 лютого 2023 року у справі № 127/7630/20).

85. Принцип пропорційності є одним із основних принципів, яким керується Європейський суд з прав людини при вирішенні спорів та який передбачає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

86. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 496/5343/18 (провадження № 61-5351св23), від 27 вересня 2023 року у справі № 756/5928/20 (провадження № 61-2232св22).

93. Таким чином, оскільки позивач є одноособовим власником квартири, у якій проживає відповідачка без його згоди, чим створює позивачу перешкоди у користуванні, розпорядженні та володінні ним своєю квартирою, апеляційний суд правильного погодився з висновками суду першої інстанції про задоволення позову в частині зобов`язання ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання належною йому на праві власності квартирою за адресою: АДРЕСА_1 та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні ОСОБА_1 належною йому на праві власності квартирою шляхом виселення ОСОБА_2 з вищевказаної квартири.

У цій справі виселення із спірного житла відповідає пропорційності втручання в право на житло в розумінні положень статті 8 Конвенції, адже відповідачка забезпечена іншим житловим приміщенням.

95. Натомість неможливість позивача як власника здійснювати свої правомочності щодо володіння, користування та розпорядження квартирою через проживання в ній відповідачки необхідно розцінювати як порушення прав позивача як власника житлового приміщення у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Крім цього, з постанови Верховного Суду від 20.05.2025 у справі № 207/2396/22 вбачається, що підстави виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення визначені статтею 116 ЖК України.

За частиною першою статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Отже, цивільно-правова відповідальність за статтею 116 ЖК України настає при руйнуванні чи псуванні житлового приміщення, або використанні його не за призначенням, або систематичному порушенні правил співжиття. Під систематичністю розуміється вчинення двох і більше правопорушень. При цьому необхідно, щоб така поведінка винної особи була предметом розгляду органів місцевого самоврядування, поліції, прокуратури, суду, громадських організацій тощо, а застосовані заходи попередження, громадського впливу виявились безрезультатними.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач приміщення чи хто-небудь із членів його сім`ї, що сумісно проживають із ним, опікуни, піклувальники, піднаймачі та інші, які спільно проживають.

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу.

До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим винні створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі.

Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір`ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, належить виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, тощо.

Таким чином, оскільки позивач та третя особа з боку позивача є єдиними власниками будинку АДРЕСА_1 , у якому проживає відповідачка без згоди позивача та третьої особи з боку позивача, чим створює останнім перешкоди у користуванні, розпорядженні та володінні ними своїм будинком, а також систематично порушує правила спільного проживання мешканців в будинку, що робить неможливим для інших проживання із нею в одному будинку, а заходи запобігання виявились безрезультатними, виселення ОСОБА_3 із вказаного будинку без надання іншого жилого приміщення відповідає пропорційності втручання в право на житло в розумінні положень статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, адже відповідачка забезпечена іншим житловим приміщенням (має право власності на інше житло) та систематично вчиняє неправомірні дії, передбачені ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Натомість судом встановлено неможливість позивача та третьої особи з боку позивача як власників здійснювати свої правомочності щодо володіння, користування та розпорядження квартирою через проживання в ній відповідачки необхідно розцінювати як порушення прав позивача та третьої особи на боці позивача як власників житлового приміщення у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини.

Що стосується посилань представника відповідачки на нежитловий стан належного ОСОБА_3 на праві власності будинку АДРЕСА_2 , суд зазначає наступне.

Статтею 30 Закону України від 21.05.1997 №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (зі змінами та доповненнями) визначено, що питання обліку житлового фонду, об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності, здійснення контролю за його використанням, а також питання визначення технічного стану житлових будинків належать до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

Статтею 7 Житлового кодексу України та Положенням про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 26.04.1984 №189 (далі Положення) врегульовано питання щодо визнання житлового будинку непридатним для проживання.

Так, згідно з п. 3 Положення обстеження житлових будинків (приміщень) проводиться інженерно-технічними працівниками житлово-експлуатаційних організацій за участю представників громадськості. У разі необхідності до обстеження залучаються фахівці проектних і науково-дослідних організацій та органів і закладів санітарно-епідеміологічної служби.

На підставі матеріалів обстеження стану жилих будинків житлово-експлуатаційна організація визначає будинки, що відповідають санітарним і технічним вимогам, і складає про це відповідний акт, який затверджується керівником вказаної організації (п. 4 Положення).

У разі неможливості або недоцільності проведення капітального ремонту житлово-експлуатаційна організація вносить до виконкому районної, міської, районної у місті Ради народних депутатів пропозицію про визнання жилого будинку (жилого приміщення) таким, що не відповідає вказаним вимогам і є непридатним для проживання (п. 5 Положення).

Виконавчий комітет обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів розглядає подані матеріали і приймає рішення про використання непридатного для проживання жилого будинку (жилого приміщення) в інших цілях або про знесення цього будинку (п. 12 Положення).

Отже, власник об`єкта житлової нерухомості може підтвердити, що житлова нерухомість непридатна для проживання лише на підставі рішення органу місцевого самоврядування про використання непридатного для проживання жилого будинку (жилого приміщення) в інших цілях або про знесення цього будинку.

Такого рішення органу місцевого самоврядування відповідачка до суду не надала, як не надала й жодних інших доказів, у тому числі висновків експертних установ, актів щодо технічного стану будинку АДРЕСА_2 станом на час судового розгляду даної справи. Отже, її твердження про неможливість проживання у вказаному будинку суд розцінює як безпідставні та такі, що не підтверджуються жодними доказами у справі.

Щодо тверджень відповідачки про неможливість проживання у належній їй на праві власності частині будинку АДРЕСА_2 через те, що житлова площа на кожного спадкоємця в ньому складає 13 кв. м, хоча норми житлової площі 13, 65 кв. м., суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до статей 47 та 48 Житлового Кодексу України жиле приміщення надається громадянам у межах 13,65 кв. м жилої площі на одну особу, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України.

Згідно з статтею 53 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою ради Міністрів Української РСР і Української Республіканської Ради професійних спилок від 11 грудня 1984 року № 470 (зі змінами), жиле приміщення надається громадянам у межах 13,65 квадратного метра жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті.

Відповідно до постанови виконавчого комітету Дніпропетровської обласної Ради народних депутатів та президії обласної ради професійних спілок від 24.05.1990 № 199 (зі змінами) розмір середньої забезпеченості громадян жилою площею по м. Дніпру становить 6,7 кв.м на одну особу.

Слід зазначити, що аналогічні питання розглядались Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 641/2077/18 (провадження № 61-17448св19).

Так, з висновків Верховного Суду у вказаній справі, викладених у постанові від 04.06.2020, вбачається, що відповідно до статті 47 ЖК Української РСР норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Згідно з частиною першою статті 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України.

Зазначена у статті 47 ЖК Української РСР норма жилої площі являє собою максимальний розрахунковий норматив забезпеченості жилою площею в громадському та державному житловому фонді на одну особу. При цьому норму жилої площі слід відрізняти від норми надання громадянам жилих приміщень, що передбачена статтею 48 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 53 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470, жиле приміщення надається громадянам у межах 13,65 кв. м жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в цьому населеному пункті.

Отже, норма жилої площі не збігається з рівнем фактичної забезпеченості громадян житлом. Вона може бути, зазвичай, нижче цього рівня, оскільки мінімальний розмір жилої площі визначається на рівні середньої забезпеченості громадян жилою площею у відповідному населеному пункті. Рівень середньої забезпеченості громадян жилою площею в населеному пункті визначається і періодично переглядається обласними, Київською і Севастопольською органами самоврядування з даних статистичної звітності.

Крім того, судом встановлено, що станом на теперішній час відповідачка проживає у спірному будинку АДРЕСА_1 , належного позивачу та третій особі, житлова площа якого, відповідно до технічного паспорту складає 25,5 кв. м.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до листа начальника відділу формування та ведення реєстру територіальної громади управління у сфері державної реєстрації департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 04.07.2025 № 10/5-1853, наданого до позову, за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 04.11.2024 склад зареєстрованих становить 4 особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Отже, житлова площа вказаного будинку із розрахунку на кожного мешканця складає 6,3 кв.м, що набагато менш, ніж у будинку, належному відповідачці на праві власності, та менше, ніж встановлено постановою виконавчого комітету Дніпропетровської обласної Ради народних депутатів та президії обласної ради професійних спілок від 24.05.1990 № 199.

Щодо надання ОСОБА_8 та ОСОБА_8 дозволу на проживання ОСОБА_3 в будинку АДРЕСА_1 , на що звертає увагу відповідачка, суд дійшов наступного висновку.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 156 Житлового Кодексу України за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї.

При цьому позивач наполягає, що жодного дозволу або згоди на вселення до належного йому будинку відповідачки будь-кому він не надавав та станом на теперішній час не бажає, щоб остання проживала в ньому.

Твердження відповідачки щодо надання допомоги позивачу, у тому числі шляхом придбання останньому ліків, інше фінансування витрат на його лікування та реабілітацію, а також дбайливе ставлення до нього суд розцінює як прояв турботливого ставлення до колишнього чоловіка в тяжкі моменти життя. Водночас вказані обставини не спростовують, встановлені в ході судового розгляду справи відомості щодо наявності систематичного порушення правил співжиття з боку відповідача (сварки, ТЗП тощо). Подальше спільне проживання суперечить як їх психологічній так і фізичній безпеці, тому позовні вимоги слід задовольнити.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні та розпорядження майном шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп: НОМЕР_2 не чинити перешкоди у користуванні та розпорядженні домоволодінням АДРЕСА_1 , та виселити її із вищевказаного домоволодіння, без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп: НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , рнокпп: НОМЕР_3 судові витрати у вигляді сплаченої суми судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 09.12.2025 року.

Суддя А.О. Кошля

09.12.2025