КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 грудня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційні скарги ОСОБА_1 та Обслуговуючого кооперативу «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Мазура Ю.Ю. в м. Київ 02 вересня 2025 року у справі за позовом заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи Національний природний парк «Голосіївський», державний реєстратор Державного підприємства «СЕТАМ» Борискевич Максим Ігорович, Обслуговуючий кооператив «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ» про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року позивач заступник керівника Київської міської прокуратури звернувся до суду із даним позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради, просив усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий номер :79:304:0007 шляхом скасування рішення державного реєстратора Державного підприємства «Сетам» Борискевича М.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 30171693 від 23 червня 2016 року та здійснену на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта 00, номер запису про право власності 15094259), з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 на нього; усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий номер :79:304:0007 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести об`єкт самочинного будівництва - садовий-дачний будинок загальною площею 17,4 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також демонтувати паркан, яким огороджена земельна ділянка навколо садового-дачного будинку за вказаною адресою; стягнути з відповідача судовий збір.

Позов мотивував тим, що Київською міською прокуратурою встановлено, що на земельній ділянці комунальної власності площею 723,69 га. (кадастровий номер :79:304:0007), яка перебуває в постійному користуванні НПП «Голосіївський» та належить до земель природно-заповідного фонду, 22 червня 2016 року зареєстровано право власності ОСОБА_1 на садово-дачний будинок загальною площею 17,4 кв.м. із зазначенням адреси: АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 00. Підставою внесення вказаного запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначено рішення державного реєстратора ДП «Сетам» Борискевича М.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 30171693 від 23 червня 2016 року. Державну реєстрацію права власності на вказаний об`єкт здійснено на підставі довідки ОК «Садове товариство «Гайок-МІ» від 11 травня 2016 року про те, що ОСОБА_1 є членом садового товариства та являється власником садового (дачного) будинку АДРЕСА_2 . Київською міською прокуратурою встановлено, що Київська міська рада не приймала рішень про надання у власність чи користування земельної ділянки на АДРЕСА_1 . За даними міського земельного кадастру земельні ділянки за вказаною адресою не зареєстровані та не обліковуються. В реєстрі адрес у місті Києві відсутні відомості про документи стосовно присвоєння об`єкту нерухомого майна поштової адреси АДРЕСА_1 . Згідно з даними реєстрових книг КП КМР «Київське міське БТІ» за адресою: АДРЕСА_1 нерухоме майно на праві власності не реєструвалось. Відтак, на даний час за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці територіальної громади наявна чинна реєстрація права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно, а також самочинно побудовано садовий будинок та облаштовано паркан, внаслідок чого інтереси держави щодо безперешкодного користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду порушені та мають бути поновлені.

Щодо наявності підстав для представництва інтересів держави прокурором зазначив, що реалізація правомочностей щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, у тому числі спірною земельною ділянкою, належить органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Київська міська рада. Київська міська рада обізнана про наявність перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою на АДРЕСА_1 , які чиняться ОСОБА_1 . Так, листом від 04 листопада 2022 року НП «Голосіївський» повідомив Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради зокрема про розміщення на земельній ділянці комунальної власності нерухомого майна з порушенням вимог чинного законодавства. Таким чином, про наявність перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою комунальної власності, з огляду на чинну реєстрацію права власності на нерухоме майно за відповідачем, Київській міській раді як органу, уповноваженому на розпорядження землями комунальної власності, достеменно відомо. За вказаних обставин, будучи обізнаною про відсутність законних прав на нерухоме майно у ОСОБА_1 , Київська міська рада з 2022 року мала можливість вжити дієвих заходів щодо усунення перешкод у користуванні та розпорядженні комунальною земельною ділянкою, однак цього не зробила.

Київська міська прокуратура звернулась до Київської міської ради з листом, в якому повідомлено про порушення відповідачем чинного законодавства та запропоновано надати інформацію про вжиті заходи щодо усунення перешкод у користуванні та розпорядженні територією природно-заповідного фонду, у тому числі шляхом скасування реєстрації права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці кадастровий номер :79:304:0007. На вказаний лист Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) 01 вересня 2023 року повідомлено, що Київською міською радою не вживались заходи цивільно-правового характеру з порушених питань. Натомість цим же листом Департамент з метою захисту інтересів територіальної громади міста Києва просить прокурора звернутись до суду в інтересах Київської міської ради. Отже, заходи цивільно-правового характеру з метою усунення порушень закону органом місцевого самоврядування не вжито, про намір вжити їх самостійно ним не зазначено.

Ураховуючи обізнаність Київської міської ради про порушення прав територіальної громади м. Києва як власника спірної земельної ділянки та беручи до уваги невжиття вказаним органом заходів з метою поновлення порушених інтересів держави, є визначений Конституцією України виключний випадок, який обґрунтовує представництво прокурором інтересів держави у цій справі, оскільки відповідний компетентний орган бездіє протягом тривалого часу.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня 2025 року позов задоволено, усунуто перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий номер :79:304:0007 шляхом скасування рішення державного реєстратора Державного підприємства «Сетам» Борискевича М.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 30171693 від 23 червня 2016 року та здійснену на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта 00, номер запису про право власності 15094259), з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 на нього. Усунуто перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий номер :79:304:0007 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести об`єкт самочинного будівництва - садовий-дачний будинок загальною площею 17,4 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також демонтувати паркан, яким огороджена земельна ділянка навколо садового-дачного будинку за вказаною адресою. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київської міської прокуратури судові витрати у розмірі 5368 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що доведення позивачем самого факту, що спірне майно знаходиться у його власності або титульному володінні, є обставиною, яку позивач мусить довести, щоб його негаторний позов був задоволений, відповідно, з`ясування судом матеріально-правової заінтересованості позивача щодо об`єкта негаторного позову передує розгляду питання щодо суті спору.

Посилалася на помилковість висновків суду першої інстанції, що спірна земельна ділянка є землею комунальної власності, оскільки Указом Президента України від 27 серпня 2007 року № 794/2007 створено Національний природний парк «Голосіївський» та встановлено площу, в тому числі 1879,43 га., що надаються йому в постійне користування з вилученням у ККО «Київзеленбуд» 2646,09 га., що включаються до його складу без вилучення у землекористувачів згідно з додатком.

Рішенням Київської міської ради від 26 січня 2012 року № 69/7406 надано Національному природному парку «Голосіївський» у постійне користування земельної ділянки загальною площею 1888,18 га. з вилученням у ККО «Київзеленбуд» , в тому числі земельну ділянку № 1 пл. 723,69 га., яка в подальшому зареєстрована за кадастровим номером :79:304:0007.

Вважала, що ст. 4 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» відрізняє території, надані національним природним паркам, від територій, які включені до складу, але не надані національним природним паркам, а саме, території, надані національним природним паркам, є власністю виключно Українського народу, а території, включені до складу, але не надані національним природним паркам, можуть перебувати як у власності Українського народу, так і в інших формах власності, передбачених законодавством.

Наводила зміст ст. 20, ч. 5 ст. 53, ст. 4 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», звертала увагу, що спірна земельна ділянка Указом № 794/2007 включена з вилученням з господарського використання до складу земель парку та надана парку рішенням Київської міської ради від 26 січня 2012 року № 69/7406, а отже земельна ділянка є власністю виключно Українського народу.

Посилалася на зміст ст. 13 Конституції України, ст. 324 ЦК України, вказувала, що незважаючи на те, що ЦК України визначає Український народ самостійним суб`єктом права власності на землю, а землі, які знаходяться в межах території України, об`єктом права власності Українського народу, ЗК України такої форми власності на землю, як «власність Українського народу», не передбачає.

Наводила зміст ст. 78, 83, 84 ЗК України, ч. 5 ст. 16, ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вказувала, що таким чином, об`єкти права власності Українського народу не можуть перебувати в комунальній власності, оскільки щодо об`єктів комунальної власності відповідні органи місцевого самоврядування приймають рішення від імені відповідних територіальних громад, а не від імені Українського народу, як це зазначено у ст. 13 Конституції України, як нормою прямої дії, та ст. 324 ЦК України.

Повідомляла, що Київська міська рада прийняла рішення від 26 січня 2012 року № 69/7406 не від імені територіальної громади, оскільки, приймаючи це рішення, Київська міська рада діяла не як орган, що здійснює функції власника щодо об`єктів комунальної власності, а як орган, уповноважений п.12 Перехідних положень ЗК України в редакції до 01 січня 2013 року здійснювати розпорядження не розмежованими землями державної власності в межах м. Києва.

Вказувала, що висновки Верховного Суду з цього питання відсутні, але правильність зазначеного висновку підтверджується практикою Вищих спеціалізованих судів України.

Зазначала, що зі змісту ч. 1 ст. 84 ЗК України вбачається, що у державній власності перебувають усі землі України, які не можуть перебувати у комунальній та приватній власності.

Робила висновок, що таким чином земля як об`єкт права власності Українського народу відповідно до ЗК України може перебувати лише у державній власності незалежно від того, який саме орган державної влади чи орган місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України, здійснює права власника щодо об`єктів права власності Українського народу, а отже спільна земельна ділянка як об`єкт права власності Українського народу перебуває у державній власності.

Посилалася на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року в справі № 910/1978/22 про те, що звернення прокурора в інтересах держави в особі неналежного позивача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Оскільки власником земельної ділянки з кадастровим номером :79:304:0007 зазначена територіальна громада м. Києва замість Українського народу, а об`єкти права власності Українського народу в силу закону не можуть перебувати у власності територіальної громади, а перебувають у державній власності, вважала, що позов прокурора не підлягає задоволенню через неналежного позивача, оскільки негаторний позов може пред`явити тільки дійсний власник майна, який зазнає перешкод у користуванні або розпорядженні ним.

Вказувала, що крім цього, особливістю негаторного позову є те, що він спрямований на усунення таких порушень повноважень власника, які наявні на момент звернення з позовом до суду, в іншому випадку позов не підлягає задоволенню.

Підкреслювала, що Парк є державною установою, а земельна ділянка перебуває в його постійному користуванні.

Наводила зміст ч. 4 ст. 149 ЗК України в редакції на момент подання позову, згідно якої вилучення земельних ділянок з постійного користування державного підприємства, установи, організації не припиняє права власності держави на такі земельні ділянки.

Вважала, що зазначена норма через свою імперативність вказує на те, що на момент подання прокурором негаторного позову земельна ділянка не могла перебувати у власності територіальної громади м. Києва, відтак, територіальна громада на момент подання позову не могла визначати долю земельної ділянки, а також здійснювати інші правомочності власника, тому на момент подання позову відповідач відносно територіальної громади не могла вчиняти дії, що перешкоджають їй розпоряджатися та користуватися земельною ділянкою, відтак підстави для задоволення негаторного позову у суду були відсутні.

Третя особа Обслуговуючий кооператив «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ», також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на помилковість висновків суду першої інстанції, що спірна земельна ділянка є землею комунальної власності, зазначив, що ст. 117 ЗК України в редакції до 01 січня 2013 року встановлювала, що передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність та земельних ділянок комунальної власності у державну власність провадиться у порядку, встановленому цим Кодексом для юридичних осіб.

Разом з тим, ст. 117 ЗК України в редакції до 01 січня 2013 року не передбачала випадку передачі у комунальну власність земель під об`єктами природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, оскільки згідно п. «в» ч. 3 ст. 84 ЗК України в редакції до 01 січня 2013 року до земель державної власності, які не могли передаватися у комунальну власність, належали землі під об`єктами природно-заповідного фонду та історико-культурними об`єктами, що мають національне та загальнодержавне значення.

Указом Президента України від 27 серпня 2007 року № 287/2207 на території м. Києва створено національний природний парк «Голосіївський», площу земель Парку встановлено у розмірі 4525,52 га., в тому числі 1879,43 га. земель, що надаються Парку у постійне користування шляхом її вилучення у ККО «Київзеленбуд».

Території, що увійшли до складу Парку, на підставі Указу № 794 згідно зі ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» з дня видачі зазначеного Указу набули статусу об`єкта природно-заповідного фонду загальнодержавного значення.

Положенням про Парк зазначено, що Парк створений відповідно до Указу № 794, є об`єктом природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, бюджетною, неприбутковою природоохоронною, рекреаційною, культурно-освітньою, науково-дослідною установою та входить до складу природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення та використання. Парк є юридичною особою і утримується за рахунок коштів державного бюджету. 19 грудня 2007 року ЄДРПОУ на підставі Положення про Парк здійснена державна реєстрація Парку як юридичної особи.

Рішенням Київради від 26 січня 2012 року № 69/7406 Парку як юридичній особі надано у постійне користування шляхом вилучення у ККО «Київзеленбуд» земельної ділянки загальною площею 1888,185 га., в тому числі ділянку № НОМЕР_1 загальною площею 723,69 га., яка в подальшому зареєстрована за кадастровим номером :79:304:0007. Таким чином, спірна земельна ділянка з моменту створення парку у 2007 році і до 01 січня 2013 року згідно закону перебувала у державній власності.

Посилався на зміст ст. 20, 7, 51, 53, 54 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», ст. 102 Конституції України, зазначив, що у межі національних парків включаються конкретні земельні ділянки, які можуть належати до різних форм власності, але ті, які згідно Указу Президента України надаються паркам з вилученням з господарського використання, стають державними нерухомими активами в момент видання такого указу, незалежно від початкової форми власності. По суті, це процес припинення права власності попереднього власника на земельну ділянку та переходу права власності до держави виключно для цілей функціонування національного парку.

Наводив зміст ст. 5, 20, 12, 42 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», вказував, що національний природний парк є цілісним утворенням, яке охоплює як державну установу (її адміністративну та наукову діяльність), так і конкретну територію (землю), яка знаходиться під її охороною та управлінням. Без узгодження управлінського апарату та об`єкта його діяльності неможливе функціонування національного парку як єдиного цілого. Оскільки територія національного парку необхідна йому як державній установі для його функціонування, то територія парку як об`єкт нерухомості є невід`ємною частиною парку як державної установи з моменту державної реєстрації нацпарку як юридичної особи, відповідно, Парк як державна установа визнається нерухомістю з дати державної реєстрації парку як юридичної особи.

Наводив зміст ст. 82, 8, 191 ЦК України, вказував, що з огляду на вимоги цих статей національні природні парки як державні установи вважаються єдиним майновим комплексом (нерухомістю) державної форми власності, а земельні ділянки, на яких вони розташовані, є невід`ємною частиною єдиного майнового комплексу цих державних установ з моменту їх державної реєстрації як юридичних осіб, відповідно, Парк як державна установа вважається нерухомістю з 19 грудня 2007 року.

Звертав увагу, що нормативними актами центрального органу виконавчої влади державні установи, які утримуються, у тому числі, за рахунок коштів державного бюджету, визнаються єдиними майновими комплексами, що зокрема підтверджується розпорядженням Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2024 року № 1271-р «Про передачу єдиного майнового комплексу державної установи «Державний науково-дослідний і проектний інститут основної хімії» у відання Національної академії наук».

Посилався на п.п. «а» п. 4 розділу ІІ Закону № 5245-VІ, яким встановлено, що у державній власності залишаються розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності. Оскільки до інших об`єктів нерухомого майна державної власності належать єдині майнові комплекси підприємств, установ, організацій, що перебувають у державній власності, то той факт, що після 01 січня 2013 року земельна ділянка, як невід`ємна частина єдиного майнового комплексу державної установи - Парку, залишилась у державній власності, встановлено п. 4 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності».

Посилався на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року в справі № 910/1978/22 про те, що звернення прокурора в інтересах держави в особі неналежного позивача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Враховуючи, що земельна ділянка в силу закону знаходиться в державній власності, а територіальна громада м. Києва в силу закону не є суб`єктом права власності на землі державної власності, то позов прокурора не підлягав задоволенню через неналежного позивача.

Зазначив, що особливістю негаторного позову є те, що він спрямований на усунення таких порушень вказаних повноважень власника, які наявні на момент звернення з позовом до суду, в іншому випадку позов не підлягає задоволенню. Парк є державною установою, а земельна ділянка знаходиться у його постійному користуванні.

Наводив зміст ч. 4 ст. 149 ЗК України в редакції на момент подання позову, згідно якої вилучення земельних ділянок з постійного користування державного підприємства, установи, організації не припиняє права власності держави на такі земельні ділянки.

Вважала, що зазначена норма через свою імперативність вказує на те, що на момент подання прокурором негаторного позову земельна ділянка не могла перебувати у власності територіальної громади м. Києва, відтак, територіальна громада на момент подання позову не могла визначати долю земельної ділянки, а також здійснювати інші правомочності власника, тому на момент подання позову відповідач відносно територіальної громади на могла вчиняти дії, що перешкоджають їй розпоряджатися та користуватися земельною ділянкою, відтак підстави для задоволення негаторного позову у суду були відсутні.

Київською міською прокуратурою подано відзиви на апеляційні скарги, в яких прокурор просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Посилався на те, що підстави для представництва прокурором в указаному спорі інтересів держави в особі Київської міської ради детально обґрунтовані в позові.

Наводив зміст ст. 9, 83 ЗК України, ст. 9 Закону України «Про охорону земель», ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 13 Конституції України, пояснював, що єдиним законним власником спірної земельної ділянки є територіальна громада м. Києва, від імені та в інтересах якої права суб`єкта комунальної власності здійснює Київська міська рада, що повністю відповідає приписам ч. 5 ст. 16, ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Наводив зміст ст. 316, 317, 321, 391 ЦК України, ст. 152 ЗК України, зазначив, що реалізація правомочностей щодо володіння, користування, розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі спірною земельною ділянкою, належить органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Київська міська рада, тому саме вказаний орган є належним позивачем у даному спорі.

Вважав, що не ґрунтуються на нормах закону доводи апелянта про належність спірної земельної ділянки до державної власності, посилався на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності 01 січня 2013 року, визначено, що з дня набрання чинності цим Законом землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. Відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону, з дня набрання чинності цим законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються, в тому числі, всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених в п.п. «а» і «б» п. 4 цього розділу.

Таким чином, з огляду на вказані приписи законодавства, враховуючи, що станом на день набрання чинності Законом (01 січня 2013 року) спірна земельна ділянка з кадастровим номером :79:304:0007 в постійному користуванні НПП «Голосіївський» не перебувала, вона є землею комунальної власності.

Щодо доводів ОСОБА_1 та Обслуговуючого кооперативу «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ» про те, що спірна земельна ділянка є власністю Українського народу, а тому не може перебувати у комунальній власності, вказував, що ці доводи спростовуються ст. 324 ЦК України, де вказано, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Посилався на преамбулу та ст. 13 Конституції України, зазначав, що позов прокурора у даній справі подано з метою захисту права власності територіальної громади столиці на землю. Крім того, обставини того, що власником спірної земельної ділянки є Київрада, також встановлені Верховним Судом при розгляді справи № 910/20180/23 у постанові від 04 грудня 2024 року, п.п. 45 - 69.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що Указом Президента України від 27 серпня 2007 року № 794/2007 (зі змінами внесеними згідно з Указом Президента України від 30 жовтня 2008 року № 976/2008) на території міста Київ створено національний природний парк «Голосіївський». Площу земель зазначеного парку встановлено у розмірі 4525,52 га, в тому числі 1879,43 га земель, що надаються НПП «Голосіївський» у постійне користування (а. с. 26 - 27 т. 1). Території, що увійшли до складу НПП «Голосіївський» на підставі Указу Президента України від 27 серпня 2007 року згідно зі ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» набули статусу об`єкта природно-заповідного фонду національного значення, що передбачає встановлення особливого режиму охорони таких територій.

У подальшому рішенням Київської міської ради від 26 січня 2012 року № 69/7406 надано НПП «Голосіївський» у постійне користування земельні ділянки загальною площею 1888,18 га для експлуатації та обслуговування НПП «Голосіївський» у Голосіївському районі м. Києва, в тому числі ділянку загальною площею 723,69 га - за рахунок земель запасу природно-заповідного фонду (площею 709,90 га) та міських земель, не наданих у власність чи користування (площею 13,79 га). (а. с. 28 - 30 т. 1).

Земельна ділянка площею 723,69 га. входить до території Національного природного парку «Голосіївський», відноситься до земель природно-заповідного фонду та надана в постійне користування НПП «Голосіївський». Право постійного користування вказаною земельною ділянкою площею 723,69 га (кадастровий номер :79:304:0007) за НПП «Голосіївський» зареєстровано 13 січня 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за територіальною громадою в особі Київської міської ради 19 січня 2017 року (а. с. 31-32 т. 1).

Київською міською прокуратурою встановлено, що на земельній ділянці комунальної власності площею 723,69 га (кадастровий номер :79:304:0007), яка перебуває в постійному користуванні НПП «Голосіївський» та належить до земель природно-заповідного фонду, 22.06.2016 зареєстровано право власності ОСОБА_1 на садово-дачний будинок загальною площею 17,4 кв.м. із зазначенням адреси: АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 00 (а. с. 34 т. 1).

Підставою внесення вказаного запису в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначено рішення державного реєстратора ДП «Сетам» Борискевича М.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 30171693 від 23 червня 2016 року.

Державну реєстрацію права власності на вказаний об`єкт здійснено на підставі довідки ОК «Садове товариство «Гайок-МІ» від 11 травня 2016 року про те, що ОСОБА_1 є членом садового товариства та являється власником садового (дачного) будинку АДРЕСА_2 (а. с. 35 - 37 т. 1).

Також Київською міською прокуратурою встановлено, що в реєстраційній справі по об`єкту нерухомого майна 00 наявні лист Голосіївської РДА від 02 листопада 2009 року про визначення рекомендованої адреси земельної ділянки (а. с. 38 т. 1) та технічний паспорт на садово-дачний будинок, виготовлений 17 червня 2016 року ТОВ «Проекттехсервісбуд» на замовлення ОСОБА_1 (а. с. 39 - 41 т. 1).

За інформацією НПП «Голосіївський», адміністрацією Парку було виявлено, що на земельній ділянці загальною площею 723,6941 га кадастровий номер :79:304:0007, що розташована на урочище «Гайок» у Голосіївському районі м. Києва, проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за рядом фізичних осіб, що підтверджується заявою НПП «Голосіївський» від 06 червня 2023 року про вчинення кримінального правопорушення (а. с. 42 - 46 т. 1).

Листом Київської міської прокуратури від 09 червня 2023 року повідомлено, що Спеціалізованою екологічною прокуратурою Київської міської прокуратури за результатами розгляду звернення НПП «Голосіївський» зареєстроване кримінальне провадження № 0000298 від 09 червня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 197-1 КК України (а. с. 75 - 76 т. 2).

Згідно акту про порушення природоохоронного законодавства та законодавства про природно-заповідний фонд України від 24 травня 2023 року, складеного працівниками Парку, на території земельної ділянки з кадастровим номером :79:304:0007 виявлено ряд споруд та об`єктів: садові будинки, металеві контейнери без фундамента, туалети, теплиця, сарай, альтанка (а. с. 47 - 49 т. 1).

Київська міська рада не приймала рішень про надання у власність чи користування земельної ділянки на АДРЕСА_1 . За даними міського земельного кадастру земельні ділянки за вказаною адресою не зареєстровані та не обліковуються, що підтверджується інформацією Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 07 серпня 2023 року та від 16 серпня 2023 року (а. с. 51 - 53 т. 1).

Згідно листів Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 07 серпня 2023 року та від 16 серпня 2023 року, Голосіївською районної в місті Києві державною адміністрацією, а також ліквідованою у 2010 році Голосіївською районною у місті Києві державною адміністрацією, не опрацьовувалось питання щодо присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомого майна на АДРЕСА_1 (а. с. 54 - 55 т. 1).

В реєстрі адрес у місті Києві відсутні відомості про документи стосовно присвоєння об`єкту нерухомого майна поштової адреси АДРЕСА_1 (а. с. 56 т. 1).

Згідно з даними реєстрових книг КП КМР «Київське міське БТІ» за адресою: АДРЕСА_1 нерухоме майно на праві власності не реєструвалось. За вказаною адресою у 2009 році проводилась технічна інвентаризація садового будинку в садовому товаристві «Гайок-МІ», що підтверджується інформацією КП КМР «КМ БТІ» від 29 серпня 2023 року (а. с. 57 - 58 т. 1).

Відповідно до відомостей, зазначених в технічному паспорті на садовий будинок АДРЕСА_1 , виготовленому станом на 17 червня 2016 року ТОВ «Київське міське бюро технічної інвентаризації», садовий-дачний будинок побудовано у 1991 році.

Згідно протоколу огляду від 21 вересня 2023 року, садовий будинок АДРЕСА_1 знаходиться в урочищі Гайок, на земельній ділянці, огородженій парканом з металевою сіткою. Одноповерховий дерев`яний садовий (дачний) будинок прямокутної форми, розміром близько 3х6 м, має односкатну покрівлю, вкриту шифером. Перед будинком побудовано відкриту веранду (ганок) під накриттям у вигляді «козирку». Огороджена земельна ділянка, на якій розташовано садовий будинок АДРЕСА_1 , має наступні географічні координати: 50.376510, 30.523053 (а. с. 71 - 77 т. 1).

За даними відкритого інформаційного порталу «Google Earth Pro» в межах земельної ділянки з кадастровим номером :79:304:0007 (координати прив`язки до центру об`єкту 30.3765676, 30.521817) до 2007 року будь-які тимчасові або капітальні будівлі відсутні. Лише з 2007 року вбачається наявність на вказаній ділянці декількох будівельних майданчиків, а в подальшому - споруд невстановленого призначення, кількість яких з кожним роком збільшується.

З метою офіційного документального підтвердження цієї інформації прокурором скеровано запит до Державного космічного агентства України про надання космічних знімків за період з 1990 по 2020 роки спірної земельної ділянки за вказаними географічними координатами.

За інформацією Національного центру управління та випробувань космічних засобів Державного космічного агентства України, до квітня 2009 року земельна ділянка на території НІНІ «Голосіївський» у м. Києві за запитуваними географічними координатами прив`язки до «об`єкту інтересу» була вільна від забудови, ознак знаходження будь-яких споруд в її межах не виявлено. Вказане підтверджено наданими супутниковими знімками станом на 2005, 2007, 2009, 2010, 2012, 2014, 2017, 2019 та 2020 роки (лист НЦУВКЗ від 21 липня 2023 року з інформаційно-аналітичною довідкою та супутниковими знімками) (а. с. 59 - 70 т. 1).

Згідно листа Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) на адресу Київської міської прокуратури від 01 вересня 2023 року, за наявною у Департаменті інформацією, Київською міською радою не вчинялись заходи цивільно-правового характеру щодо порушених у листі питань, з метою захисту інтересів територіальної громади м. Києва та недопущення подвійного звернення з позовними заявами просили звернутись до суду в інтересах Київської міської ради (а. с. 81 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 43 ЗК України передбачено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Відповідно до ст. ст. 60, 61, 63 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» землі природно-заповідного фонду підлягають особливій охороні.

Згідно зі ст. 44 ЗК України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).

Положеннями ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що національні природні парки належать до природно-заповідного фонду України.

Таким чином згідно з наведеними положеннями Земельного кодексу України, а також ст. 61 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» національні природні парки належать до природно-заповідного фонду України.

Територіям природно-заповідного фонду законодавець надав особливий, виключний статус.

Згідно із законодавством України природно-заповідний фонд охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання. Україна розглядає цей фонд як складову частину світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною.

Так, за ст. 14 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», режим територій та об`єктів природно-заповідного фонду - це сукупність науково-обґрунтованих екологічних вимог, норм і правил, які визначають правовий статус, призначення цих територій та об`єктів, характер допустимої діяльності в них, порядок охорони, використання і відтворення їх природних комплексів.

Таким чином, з моменту створення у 2007 році НПП «Голосіївський» ця територія має статус природно-заповідного фонду і її правовий режим та цільове призначення визначаються фактом розташування на ній вказаного об`єкта.

Частиною 3 ст. 7 вказаного Закону встановлено, що на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

Статтею 9 цього Закону визначено вичерпний перелік видів використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, який не передбачає використання територій природно-заповідного фонду під будівництво.

Статтею 5 Закону України «Про екологічну мережу України» передбачено, що території та об`єкти природно-заповідного фонду є складовою екомережі.

За ст. 3 указаного Закону екомережа - це єдина територіальна система, яка утворюється з метою поліпшення умов для формування та відновлення довкілля, підвищення природно-ресурсного потенціалу території України, збереження ландшафтного та біорізноманіття, місць оселення та зростання цінних видів тваринного і рослинного світу, генетичного фонду, шляхів міграції тварин через поєднання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, а також інших територій, які мають особливу цінність для охорони навколишнього природного середовища і відповідно до законів та міжнародних зобов`язань України підлягають особливій охороні.

У ст. 4 цього Закону вказано, що збереження цілісності екомережі здійснюється відповідно до принципів забезпечення цілісності екосистемних функцій складових елементів екомережі, збереження та екологічно збалансоване використання природних ресурсів на території екомережі.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що території та об`єкти природно-заповідного фонду наділені надважливими функціями і завданнями, мають особливий статус та перебувають під особливою державною охороною.

Судом першої інстанції встановлено і доводами апеляційних скарг не спростовується, що спірна земельна ділянка відноситься до земель природно-заповідного фонду, які перебувають під особливою охороною держави та заволодіння якими всупереч вимогам ЗК України є недопустимим (наведеної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постановах від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц та від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц).

У постанові від 20 червня 2023 року в справі № 554/10517/16-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону України «Про природно-заповідний фонд України» потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку. За таких умов, ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов.

Суд першої інстанції встановив і доводами апеляційних скарг не спростовується, що рішення про передачу у власність чи користування ОСОБА_1 земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 не приймалось, а нерухоме майно, що перебуває у власності ОСОБА_1 , є самочинним будівництвом, оскільки збудоване на земельній ділянці, яка для вказаної мети (під забудову) не відводилась.

Суд першої інстанції встановив, що для державної реєстрації права власності на вказаний об`єкт державному реєстратору подано довідку ОК «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ» від 11 травня 2016 року про те, що ОСОБА_1 є членом кооперативу та являється власником садово-дачного будинку № НОМЕР_2 в СТ «Гайок-МІ», лист Голосіївської РДА від 02 листопада 2009 року про визначення рекомендованої адреси земельної ділянки, технічний паспорт на садовий будинок, виготовлений 17 червня 2016 року ТОВ «Київське міське бюро технічної інвентаризації» на замовлення ОСОБА_1 .

Однак довідка ОК «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ» від 11 травня 2016 року не є підставою виникнення права власності, а тому, з огляду на приписи ст. 41 Конституції України, ст. 328 ЦК та ч. 2 ст. 331 ЦК України, ОСОБА_1 не є законним власником майна площею 12,3 кв.м по АДРЕСА_1 .

Крім того, судом першої інстанції враховано, що така адреса як АДРЕСА_1 не присвоювалась, відомості про неї в реєстрі адрес у місті Києві відсутні.

Оскільки у ОСОБА_1 відсутній документ, що посвідчує речове право на землю, рішення про присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомого майна по АДРЕСА_1 уповноваженими органами не приймалося, тому відкриття в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно розділу по вказаному об`єкту та реєстрація права власності на нього за ОСОБА_1 є незаконними.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.

Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18).

Права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження (див. пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23).

Отже, здійснення ОСОБА_1 самочинного будівництва спірного об`єкту нерухомості порушує права територіальної громади м. Києва на користування та розпорядження земельною ділянкою, на якій спірний об`єкт нерухомості побудований.

Апеляційний суд констатує, що вимога про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно побудованого спірного об`єкта нерухомості відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, а прокурором обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, тому апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позову про знесення самочинної будівлі та демонтаж паркану.

Відповідачем ОСОБА_1 подавалась заява про застосування позовної давності, з посиланням на те, що Київська міська рада дізналася про використання відповідачем частини спірної земельної ділянки під садівництво у червні 2013 року під час розгляду Окружним адміністративним судом м. Києва справи № 2а-17333/12/2670, у якій Київрада брала участь в якості відповідач, а ОСОБА_1 у якості третьої особи на боці позивача - Обслуговуючого кооперативу «Садове товариство «Гайок-МІ» (а. с. 104 т. 1).

Відмовляючи в задоволенні даної заяви, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що враховуючи правову природу спірних правовідносин, які за своїм характером є негаторними, та правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо правильного застосування матеріального права у справах відповідної категорії, оскільки земельна ділянка природно-заповідного фонду продовжує перебувати у користуванні ОСОБА_1 , тому порушення прав її законного володільця - Київської міської ради - на реалізацію усіх правомочностей власника триває, зазначений позов заявлено в межах позовної давності.

Оцінюючи доводи апеляційних скарг в цілому, апеляційний суд враховує, що висновки суду першої інстанції по суті спору відповідач ОСОБА_1 і третя особа ОК «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ» не спростовують, а доводи їх апеляційних скарг зводяться до спростування наявності підстав звернення прокурора з даним позовом в інтересах територіальної громади в особі Київської міської ради, та відсутності у Київської міської ради права вимоги.

Так, оцінюючи доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОК «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ», що доведення позивачем факту знаходження спірного майна у його власності або титульного володіння є обставиною, яку позивач мусить довести, щоб його негаторний позов був задоволений, і що з`ясування судом матеріально-правової заінтересованості позивача щодо об`єкту негаторного позову передує розгляду питання щодо суті спору, апеляційний суд враховує таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Позов прокурора у справі, що переглядається, подано з метою захисту права власності територіальної громади м. Києва на земельну ділянку з кадастровим номером :79:304:0007, що перебуває у комунальній власності.

Відповідно до ст. 9 ЗК України до повноважень Київської міської ради у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями територіальної громади міста.

Відповідно до ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про охорону земель» до повноважень Київської міської ради у галузі охорони земель на їх території належать, зокрема, прийняття рішення про здійснення виконавчим органом міської ради повноважень щодо державного контролю за використанням та охороною земель, організація здійснення такого контролю; економічне стимулювання раціонального використання та охорони земель відповідно до закону; вирішення інших питань у галузі охорони земель відповідно до закону.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правом власності інших суб`єктів, що передбачено ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 13 Конституції України.

Відповідно до ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Таким чином, єдиним законним власником земельної ділянки з кадастровим номером :79:304:0007 є територіальна громада м. Києва, від імені та в інтересах якої права суб`єкта комунальної власності здійснює Київська міська рада, що відповідає приписам ч. 5 ст. 16, ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, оскільки єдиним законним власником земельної ділянки з кадастровим номером :79:304:0007 є територіальна громада м. Києва в особі Київської міської ради, тому саме Київська міська рада є належним позивачем у вказаному спорі.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи відповідача в апеляційній скарзі про належність земельної ділянки з кадастровим номером :79:304:0007 до державної власності, враховуючи таке.

Пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України про розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності 01 січня 2013 року, визначено, що в день набрання чинності цим Законом землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.

Згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону, з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються:

а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу.

У державній власності залишаються: а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони; б) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; в) землі зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; г) усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті "а" пункту 3 цього розділу.

З огляду на вказані приписи законодавства, враховуючи, що станом на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України про розмежування земель державної та комунальної власності» спірна земельна ділянка з кадастровим номером :79:304:0007 в постійному користуванні НПП «Голосіївський» не перебувала, вона є землею комунальної власності.

Отже, доводи відповідача, що спірна земельна ділянка вважається державною власністю, є помилковими та необґрунтованими.

Оцінюючи доводи ОСОБА_1 по те, що спірна земельна ділянка є об`єктом права власності Українського народу, а тому не може перебувати у комунальній власності, суд вважає, що такі доводи спростовуються вимогами ст. 13 Конституції України та ч. 2 ст. 324 ЦК України, якими передбачено, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України, тобто у даному випадку - Київська міська рада, яка захищає інтереси територіальної громади, у комунальній власності якої така спірна ділянка знаходиться.

Доводи апеляційних скарг відповідача і третьої особи, що на момент подання прокурором негаторного позову земельна ділянка не могла перебувати у власності територіальної громади м. Києва, відтак, територіальна громада на момент подання позову не могла визначати долю земельної ділянки, а також здійснювати інші правомочності власника, тому на момент подання позову відповідач відносно територіальної громади не могла вчиняти дії, що перешкоджають їй розпоряджатися та користуватися земельною ділянкою, відтак підстави для задоволення негаторного позову у суду були відсутні, - відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, з огляду на те, що передача спірної земельної ділянки в постійне користування НПП «Голосіївський» не припинила права власності на вказане майно територіальної громади м. Києва.

Апеляційний суд не може погодитися з помилковими доводами апеляційної скарги ОК «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ», що ст. 117 ЗК України в редакції до 01 січня 2013 року не передбачала випадку передачі у комунальну власність земель під об`єктами природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, оскільки згідно п. «в» ч. 3 ст. 84 ЗК України в редакції до 01 січня 2013 року до земель державної власності, які не могли передаватися у комунальну власність, належали землі під об`єктами природно-заповідного фонду та історико-культурними об`єктами, що мають національне та загальнодержавне значення.

Апеляційний суд враховує, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :79:304:0007 набула статусу майна комунальної власності на підставі п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України про розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності 01 січня 2013 року, а не в результаті передачі земельних ділянок державної власності у комунальну власність в порядку, передбаченому ст. 117 ЗК України, на яку хибно посилається третя особа.

Апеляційний суд відхиляє необґрунтовані доводи апеляційної скарги третьої особи, з посиланням на п.п. «а» п. 4 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України про розмежування земель державної та комунальної власності», що оскільки до інших об`єктів нерухомого майна державної власності належать єдині майнові комплекси підприємств, установ, організацій, що перебувають в державній власності, то після 01 січня 2013 року спірна земельна ділянка як невід`ємна частина єдиного майнового комплексу державної установи - Парку, залишилась у державній власності.

Апеляційний суд звертає увагу, що матеріалами справи не підтверджено знаходження будь-якого майна державної власності на спірній земельній ділянці, а земельна ділянка, навіть як невід`ємна частина єдиного майнового комплексу державної установи, не може бути розташована сама на собі, у розумінні п.п. «а» п. 4 розділу ІІ Закону № 5245-VІ.

Також доводи обох апеляційних скарг про належність спірної земельної ділянки до державної власності спростовуються безпосередньо інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а. с. 21 - 22 т. 1), з якого вбачається, що право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :79:304:0007 зареєстровано за територіальною громадою в особі Київської міської ради 19 січня 2017 року державним реєстратором ДП «Центр державного земельного кадастру», індексний номер рішення 33528638, на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06 вересня 2012 року.

Крім того, обставини, що Київська міська рада представляє інтереси територіальної громади м. Києва, яка, в свою чергу, є власником спірної земельної ділянки з кадастровим номером :79:304:0007, встановлені судом у справі № 910/20180/23 за позовом Обслуговуючого кооперативу «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ» до Київської міської ради, треті особи Національний природний парк «Голосіївський», Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів, про визнання незаконним та скасування рішення Київської міськради від 26 січня 2012 року № 69/7406, якими затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок Національному природному парку «Голосіївський» та надано парку в постійне користування земельну ділянку. Дана справа розглянута за участі тих самих осіб Київської міської ради, НПП «Голосіївський» та Обслуговуючого кооперативу «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ», а тому обставини, встановлені судовим рішенням у справі № 910/20180/23, не підлягають повторному доказуванню у правовідносинах між цими особами при розгляді даної справи.

Разом із тим, висновки суду першої інстанції про скасування рішення державного реєстратора із одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 на спірне майно є передчасними та помилковими, оскільки судом першої інстанції при розгляді справи не в повній мірі враховано вищенаведені правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у вищенаведеній постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22.

Крім того, у цій постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.

Оскільки положення статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа - власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно.

У категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності.

Аналогічні правові висновки викладено також у постанові Верховного Суду від 07 серпня 2025 року у справі № 523/10732/22 (провадження № 61-4366св24), що свідчить про усталеність даної правової позиції.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що вирішення вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог володільця земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, а тому судом першої інстанції безпідставно задоволено позов в частині вимог про скасування рішення про реєстрацію права власності та припинення права власності ОСОБА_1 .

При цьому апеляційний суд звертає увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені пунктах 137, 138 постанови від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23), у якій зазначено, що «Якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав), у разі задоволення позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності такої державної реєстрації. Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи з огляду на положення пункту 5 частини першої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ)».

Апеляційний суд враховує, що апеляційні скарги не містять доводів щодо неефективності обраного прокурором способу захисту порушеного права територіальної громади, разом із тим, відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про скасування рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 на це майно ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині, а також в частині стягнення судового збору, з прийняттям нової постанови про відмову в позові.

В іншій частині, якою задоволено вимоги прокурора про знесення об`єкту самочинного будівництва та демонтажу паркану рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та не підлягає зміні чи скасуванню з підстав, зазначених у апеляційних скаргах.

За подання позову прокурором сплачено судовий збір в розмірі 5368 грн., а за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОК «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ» сплачено 8052 грн. кожним.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду з двох вимог немайнового характеру залишається задоволеною одна вимога, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2684 грн. пропорційно до задоволення позову, а з позивача на користь ОСОБА_1 та ОК «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 4026 грн. на користь кожного пропорційно до задоволення апеляційної скарги.

Шляхом взаємного зарахування сум судового збору з Київської міської прокуратури на користь ОСОБА_1 остаточно підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2684 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Обслуговуючого кооперативу «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ» задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 вересня 2025 року в частині задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно з одночасним припиненням права власності на це майно, а також в частині стягнення судового збору, скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.

Відмовити заступнику керівника Київської міської прокуратури в позові до ОСОБА_1 , треті особи Національний природний парк «Голосіївський», державний реєстратор Державного підприємства «СЕТАМ» Борискевич Максим Ігорович, Обслуговуючий кооператив «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ» про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно з одночасним припиненням права власності на це майно.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 вересня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з Київської міської прокуратури (м. Київ вул. Предславинська 45/9 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір в розмірі 2684 грн., та на користь Обслуговуючого кооперативу «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ» (м. Київ вул. Армійська 14 ) судовий збір в розмірі 4026 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 05 грудня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.