КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/5580/2025
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 березня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду м. Києва в складі судді Букіної О.М., ухвалене в м. Київ 06 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про стягнення невиплаченої частини річної премії та середнього заробітку за весь час затримки виплати належних звільненому працівнику сум,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, збільшивши позовні вимоги у вересні 2024 року, просив стягнути з АТ «НАК «Нафтогаз України» на свою користь невиплачену частину премії за підсумками роботи ОСОБА_1 в АТ «НАК «Нафтогаз України» на посаді начальника відділу стратегічних та управлінських проектів Департаменту проектної діяльності у 2021 році в розмірі 260430 грн., середній заробіток за весь час затримки виплати належних звільненому працівнику сум за кожен день затримки розрахунку в розмірі 4035,97 грн. за один день затримки, починаючи з 18 квітня 2024 року по день ухвалення рішення, але не більш як за шість місяців, який станом на 16 вересня 2024 року становить 613467,44 грн., покласти на відповідача судові витрати.

Позов мотивував тим, що перебував з відповідачем у трудових правовідносинах з 23 квітня 2018 року по 17 квітня 2024 року, зокрема з 09 квітня 2021 року до звільнення працював на посаді начальника відділу стратегічних та управлінських проектів Департаменту проектної діяльності. 17 квітня 2024 року він був звільнений з займаної посади за власним бажанням, про що відповідачем було видано наказ з особового складу від 09 квітня 2024 року № 127-К. У день звільнення відповідач надав йому розрахунковий листок від 17 квітня 2024 року, в якому було зазначено нараховані та виплачені при звільненні ОСОБА_1 суми. Після ознайомлення зі змістом розрахункового листка ОСОБА_1 власноручно зробив на ньому застереження про незгоду, оскільки в розрахунку відсутня частина фактичної суми річної премії за 2021 рік (50 %), виплата якої була відтермінована рішенням НАК «Нафтогаз України» від 03 жовтня 2022 року, протокол № 12-КІ.

Зокрема, рішенням правління АТ «НАК «Нафтогаз України» від 03 жовтня 2022 року, протокол № 12-КІ, затверджено Порядок розрахунку та виплати працівникам окремих видів інших заохочувальних та компенсаційних виплат, за умовами якого працівникам АТ «НАК «Нафтогаз України» була нарахована та частково виплачена річна премія 2021. Зокрема, позивачу була нарахована річна премія в розмірі 520860 грн., а фактично в жовтні 2022 року виплачено 30 % суми премії 156 258 грн., в грудні 2022 року - 20 % суми премії 104 172 грн.

До відома працівників відповідача було доведено, що протоколом правління АТ «НАК «Нафтогаз України» від 29 грудня 2022 року № 388 було затверджено рішення, п. 1.1 якого передбачено затвердження змін до Порядку розрахунку заохочувальних та компенсаційних виплат, замінивши у п.п. 10.3 п. 10 цифри та слова «на 2023 рік» словами «до прийняття відповідного рішення правління з цього питання». Також працівникам відповідача було надано роз`яснення, що невиплачена частина річної премії у розмірі 50 % буде виплачена працівникам не у 2023 році, як це було передбачено попередньою редакцією п.п. 10.3 п. 10 Порядку, а після прийняття відповідного рішення правління з цього питання.

Станом на день звільнення залишок 50 % річної премії позивачу не був виплачений, тому відповідно до ч. 1 ст. 116, ст. 117 КЗпП України позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати належних звільненому працівнику сум.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06 листопада 2024 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 листопада 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що суд першої інстанції належним чином не дослідив та не надав правової оцінки тому, що в матеріалах справи відсутні будь-які накази відповідача, якими були б внесені зміни до п. 2 наказу № 72-КІ, відповідно до яких нарахування та виплата 50 % фактичної суми премії за результатами оцінки досягнення ЦКР, установлених на 2021 рік, працівникам компанії буде здійснена не у 2023 році, а після прийняття відповідного рішення правління з цього питання.

Судом не враховано, що відповідно до змісту наказу № 72-к працівників компанії фактично премійовано за результатами оцінки досягнення цілей та ключових результатів, установлених на 2021 рік, визнано право кожного премійованого працівника на отримання річної премії 2021 та розраховано фактичний розмір премії кожного з працівників. Передбачено порядок нарахування та виплати річної премії двом категоріям працівників - тим, що працюють в компанії на момент винесення наказу та тим, що станом на 03 жовтня 2022 року вже не є працівниками компанії.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що фактично премійованим цим наказом працівникам компанії, які будуть звільнятись до моменту прийняття наказу про нарахування та виплату решти 50 % фактичної суми премії, невиплачена частина премії буде виплачена не у день звільнення, а у невизначеному майбутньому.

Вказував, що судом першої інстанції не враховано, до якого виду виплат належить річна премія та порядок її остаточної виплати. Пунктом 3.4 Положення про преміювання визначено, що премія належить до інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначена структура заробітної плати, в тому числі інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік.

Наводив зміст Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 та правові висновки Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17 згідно яких під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору.

Вказував, що застосований судом першої інстанції правовий висновок Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2021 року в справі № 1840/2970/18 не може бути застосований у даних правовідносинах, оскільки в зазначеній справі предметом розгляду був спір між позивачем - фізичною особою та відповідачем - органом місцевого самоврядування (сільським головою), отже правовідносини не є подібними. Також у цій справі розглядалася вимога про скасування розпорядження про преміювання № 11 від 20 грудня 2017 року, тобто не вирішувалось питання щодо виплати звільненому працівнику в день звільнення частини премії, розмір якої був фактично розрахований на підставі здійснення роботодавцем оцінки виконаної працівником роботи.

Вказував, що у даному спорі не можуть бути застосовані висновки Верховного Суду щодо дискреційних повноважень роботодавця, оскільки відповідач на день звільнення позивача вже видав наказ, яким преміював працівників. Оскільки річна премія є заохочувальною премією, яка розраховується за результатами фактично проведеної оцінки ЦКР, вона відноситься до сум, належних працівнику при звільненні, відповідно при припиненні трудових відносин діє імперативна норма ст. 116 КЗпП України щодо строку виплати працівнику належних при звільненні сум, яку відповідач зобов`язаний був виконати.

Зазначав, що судом першої інстанції неправильно витлумачено прикінцеві положення КЗпП України про обмеження на час воєнного стану. В умовах воєнного стану роботодавці організовують трудові відносини в межах, встановлених Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», і повинні діяти з дотриманням приписів зазначеного закону. Натомість, виходячи зі змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції помилково тлумачить норми закону як такі, що дають роботодавцеві необмежені можливості обмежувати права працівників.

Вказував, що відповідачем не надано до суду жодного документа, який би підтверджував, що дія положень Колективного договору була зупинена, зокрема, у частині розрахунку зі звільненим працівником в день його звільнення, а також що неможливість своєчасного розрахунку з працівником при звільненні виникла внаслідок ведення бойових дій та дії інших обставин непереборної сили.

Зазначав, що судом першої інстанції не застосовано правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19.

Щодо застосування судом першої інстанції закону, який не підлягає застосуванню (ст. 6, 19 ГК України), вказував, що судом першої інстанції не враховано, що трудові правовідносини не є предметом регулювання цього кодексу.

Крім того, суд першої інстанції застосував нерелевантну до цієї справи постанову Верховного Суду від 30 червня 2024 року у справі № 317/2777/17, правовий висновок у якій було сформульовано у сфері корпоративного права.

Натомість, судом першої інстанції не враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду, яким визначено, який саме спосіб захисту порушеного права є неефективним.

Щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, вказував, що дана справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, хоча після збільшення розміру позовних вимог ціна позову перевищувала 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а отже підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Від відповідача АТ «НАК «Нафтогаз України» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вказував, що у НАК «Нафтогаз України» відсутній обов`язок перед позивачем щодо виплати премії, оскільки виплата премії, як заохочувальної та компенсаційної виплати в структурі заробітної плати, є правом, а не обов`язком роботодавця та здійснюється за наявності фінансових можливостей відповідно до норм законодавства України, умов колективного договору, укладеного на підприємстві. Виплата премії працівнику є виключно дискреційними повноваженнями роботодавця, в межах яких, враховуючи наявні фінансові можливості підприємства, він вправі самостійно приймати рішення про виплату премії, як додаткової заохочувальної та компенсаційної виплати працівнику, або про відсутність такої виплати.

Зазначав, що у НАК «Нафтогаз України» відсутні правові підстави для виплати премії позивачу, оскільки керуючись ст. 97 КЗпП України, умовами Колективного договору, Положенням про преміювання та Порядком розрахунку та виплати працівникам НАК «Нафтогаз України» окремих видів інших заохочувальних та компенсаційних виплат, голова правління НАК «Нафтогаз України» видав наказ № 72-КІ, змістом якого передбачене, що нарахування та виплату 50 % фактичної суми премії здійснити у 2023 році на підставі відповідного наказу, такий наказ про нарахування та виплату премії не приймався.

Крім того, рішенням правління НАК «Нафтогаз України» від 29 грудня 2022 року, оформленого протоколом № 388, затверджено зміни до Порядку, відтермінувавши виплату 50 % фактичної суми річної премії до прийняття відповідного рішення правління з цього питання. Вказане рішення правління про нарахування та виплату залишку премії не приймалося.

Посилався на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, прийнятих у справах за такими ж позовами.

Вважав безпідставними доводи позивача, що нібито суд першої інстанції розглянув справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, оскільки ст. 274 ЦПК України встановлює, що саме у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються всі справи, що виникають з трудових відносин.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Водночас у порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 5 частини четвертої статті 274 ЦПК України).

Зважаючи на те, що після збільшення позовних вимог 16 вересня 2024 року ціна позову у цій справі становила 873 897,44 грн., що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (757 000 грн.), тобто належить до тих, які відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного позовного провадження, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року в справі № 210/756/24 (провадження № 61-10583св24), від 06 листопада 2024 року в справі № 753/13398/16-ц (провадження № 61-2923св24).

Дані обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції і всупереч вимог ч. 1 ст. 274 ЦПК України розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відтак, оскільки апеляційним судом встановлено порушення норм процесуального права, яке відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, рішення суду першої інстанції не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи позов ОСОБА_1 про стягнення невиплаченої частини річної премії та середнього заробітку за весь час затримки виплати належним звільненому працівнику сум, апеляційний суд виходить із наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебував у трудових правовідносинах з АТ «НАК «Нафтогаз України», 23 квітня 2018 року був призначений на посаду старшого аналітика Відділу аудиту з питань шахрайства Служби внутрішнього аудиту на підставі наказу № 81-к від 13 квітня 2018 року (а. с. 14), 09 квітня 2021 року переведений на посаду начальника відділу стратегічних та управлінських проектів Департаменту проектної діяльності на підставі наказу № 140-к від 07 квітня 2021 року, а 17 квітня 2024 року звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України згідно наказу № 127-к від 09 квітня 2024 року (а. с. 15).

Згідно п. 4.9 витягу з Колективного договору НАК «Нафтогаз України» на 2017-2020 роки, укладеного конференцією трудового договору працівників НАК «Нафтогаз України» 15 червня 2017 року, додаткова заробітна плата працівникам встановлюється у вигляді доплат, надбавок, гарантійних і компенсаційних виплат, передбачених чинним законодавством України. Заохочувальні та компенсаційні виплати включають винагороди та премії, які мають одноразовий характер, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми, у тому числі й зазначені у розділі V цього Колективного договору. Роботодавець може проводити виплати, що належать до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, а саме одноразову винагороду за підсумками роботи за рік на умовах та в розмірах, визначених згідно з Положенням про преміювання працівників НАК «Нафтогаз України» за підсумками роботи за рік, що затверджується спільним рішенням роботодавця та профспілкового комітету (а. с. 70).

Згідно п. 2.1.10 витягу з Колективного договору, роботодавець зобов`язується проводити розрахунок зі звільненим працівником у день його звільнення в касі компанії та перед виплатою належних працівникові коштів письмово повідомляти його про нараховані суми, належні від компанії при звільненні (а. с. 160).

Згідно п. 2.3 Положення про преміювання працівників НАК «Нафтогаз України» за результатами оцінки досягнення цілей та ключових результатів, встановлених на 2021 та на 2022 роки, преміювання працівників компанії за результатами оцінки досягнення ЦКР, встановлених на 2021 та на 2022 роки, здійснюється за результатами оцінки досягнення працівниками Компанії ЦКР, встановлених на відповідний рік, та результатів діяльності компанії у році, за який здійснюється преміювання. Згідно п. 3.4 Положення, премія належить до інших заохочувальних та компенсаційних виплат та здійснюється за наявності фінансових можливостей компанії за рахунок забезпечення (резерву) на матеріальне заохочення працівників за відповідний рік та/або поточних витрат компанії. Згідно п. 4.18 Положення, виплата премії проводиться на підставі наказів компанії. У наказі компанії про преміювання зазначається період преміювання, список працівників та розмір їх премії. Згідно п. 4.20 Положення, нарахування та виплата нарахованої працівникам премії за рішенням голови правління може бути проведена одноразово чи окремими частинами залежно від фінансових можливостей компанії (а. с. 71 - 77).

Наказом НАК «Нафтогаз України» від 18 жовтня 2022 року № 72-КІ наказано преміювати працівників компанії за результатами оцінки досягнення цілей та ключових результатів, установлених на 2021 рік. Нарахування та виплату суми премії працівникам компанії, зазначеним у додатку до цього наказу, здійснити частинами: у жовтні 2022 року в розмірі 30 % фактичної суми премії за результатами оцінки досягнення ЦКР, установленої на 2021 рік, у грудні 2022 року в розмірі 20 % фактичної суми премії за результатами оцінки досягнення ЦКР, установленої на 2021 рік; нарахування та виплату 50 % фактичної суми премії за результатами оцінки досягнення ЦКР, установлених на 2021 рік, працівникам компанії, зазначеним у додатку до цього наказу, здійснити у 2023 році на підставі відповідного наказу (а. с. 155 - 156).

Згідно витягу з додатку до наказу НАК «Нафтогаз України» від 18 жовтня 2022 року № 72-КІ, начальник відділу департаменту проектної діяльності Пузік О.С. мав бути премійований: в жовтні 2022 року в розмірі 156258 грн. (30 % премії), в грудні 2022 року в розмірі 104172 грн. (20 % премії) (а. с. 157).

Згідно розрахункових листів, в жовтні 2022 року ОСОБА_1 виплачено премію за підсумками роботи за 2021 рік в розмірі 156258 грн. (а. с. 23), в грудні 2022 року - в розмірі 104172 грн. (а. с. 24).

Згідно витягу з протоколу № 388 засідання правління АТ «НАК «Нафтогаз України» від 29 грудня 2022 року, ураховуючи військову агресію з боку рф, запроваджений в державі воєнний стан, з метою забезпечення оптимізації витрат Групи Нафтогаз в умовах зниження прибутковості діяльності, вбачається за доцільне здійснити заходи щодо відтермінування виплати працівникам Компанії, її відокремлених підрозділів, юридичних осіб Групи Нафтогаз окремих видів винагороди, а саме відтермінувати нарахування та виплату частини (50 %) фактичної суми одноразової винагороди за результатами оцінки досягнення індивідуальних цілей та ключових результатів, установлених на 2021 рік, до прийняття відповідного рішення правлінням «НАК «Нафтогаз України» з цього питання.

На підставі вищевикладеного затверджено зміни до Порядку розрахунку та виплати працівникам АТ «НАК «Нафтогаз України», її відокремлених підрозділів, юридичних осіб Групи Нафтогаз окремих видів інших заохочувальних та компенсаційних виплат, затвердженого рішенням правління від 03 жовтня 2022 року, протокол № 12-КІ, замінивши у пп. 10.3 п. 10 цифри та слова «на 2023 рік» словами «до прийняття відповідного рішення правління з цього питання» (а. с. 18 - 22).

На а. с. 17 знаходиться копія розрахункового листа ОСОБА_1 за квітень 2024 року, на якому міститься застереження, зроблене ОСОБА_1 , про незгоду з розрахунком, зазначивши, що в розрахунку відсутня частина фактичної суми річної премії 2021 (50 %), виплати якої була відтермінована рішенням правління НАК «Нафтогаз України» від 03 жовтня 2021 року, протокол № 12-КІ.

07 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до голови правління НАК «Нафтогаз України» з заявою, в якій просив роз`яснити причини відсутності в розрахунку при звільненні частини фактичної суми річної премії 2021 (50 %), виплати якої була відтермінована рішенням правління від 03 жовтня 2021 року, протокол № 12-КІ. З метою запобігання порушення чинного законодавства України, просив виплатити йому 50 % суми річної премії 2021, виплата якої була відтермінована рішенням правління від 03 жовтня 2021 року, протокол № 12-КІ, та яка не була виплачена йому при звільненні 17 квітня 2024 року (а. с. 25).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21 червня 2024 року № 567-р, копія якого знаходиться на а. с. 162, за результатами фінансово-господарської діяльності НАК «Нафтогаз України» за 2023 рік затверджено збиток у сумі 782 353 076 грн., консолідований прибуток у сумі 23 123 246 766 грн. згідно з консолідованою фінансовою звітністю НАК «Нафтогаз України» за 2023 рік, з якого прибуток, що належить акціонеру НАК «Нафтогаз України», у сумі 12 821 094 608 грн.

Згідно розрахункових листків ОСОБА_1 , в лютому 2024 року йому нараховано заробітну плату в розмірі 85000 грн. за 21 робочий день, за березень 2024 року - в розмірі 83168,92 грн. за 18 робочих днів (а. с. 133 - 136).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно із статтею 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До структури заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті (частина друга та третя статті 97 КЗпП, стаття 15 Закону України «Про оплату праці»).

Відповідно до статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити неоспорювану ним суму.

У статті 117 КЗпП України зазначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє дотепер.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами другою та третьою статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом № 2136-ІХ.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

На період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця (стаття 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»).

Наявність наказу НАК «Нафтогаз України» від 18 жовтня 2022 року № 72-КІ та включення ОСОБА_1 до списку на річне преміювання працівників НАК «Нафтогаз України» за 2021 рік (витяг з додатку до наказу), підтверджує, що позивач був працівником НАК «Нафтогаз України», якого роботодавець вирішив винагородити за підсумками роботи за 2021 рік премією, 50 % від якої в розмірі 260430 грн. йому вже виплачено у жовтні та грудні 2022 року, а інші 50 % залишаються обов`язковими до виплати.

Отже, 50 % премії за підсумками роботи за 2021 рік є сумою, належною працівнику від підприємства.

Роботодавець в односторонньому порядку прийняв рішення з питань оплати праці позивача, доказів на підтвердження того, що сторони добровільно обумовили в угоді про розірвання трудового договору порядок виплати залишку річної премії за 2021 рік, матеріали справи не містять.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 28 серпня 2024 року в справі № 463/5133/23 (провадження № 61-7344св24) за позовом до АТ «Укртрансгаз» про скасування наказу, стягнення невиплаченої при звільненні заробітної плати у вигляді невиплаченого залишку річної премії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, які є подібними до спірних правовідносин та враховуються апеляційним судом.

Відповідно до статті 9 КЗпП України умови трудових договорів, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Забороняється примушення працівника до укладення трудового договору, який містить умови, щодо яких між працівником та роботодавцем не досягнуто взаємної згоди.

В постанові Верховного Суду від 05 лютого 2025 року в справі № 211/7338/23 (провадження № 61-8811св24) викладено правові висновки, згідно яких стаття 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагає судової процедури визнання їх недійсними.

Відтак, заявлення вимоги про скасування одностороннього акту роботодавця, яким встановлено умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством, не вимагається.

Згідно із статтею 97 КЗпП України роботодавець (роботодавець - фізична особа) не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до статті 22 Закону України «Про оплату праці» суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Разом із тим, протоколом № 388 засідання правління АТ «НАК «Нафтогаз України» від 29 грудня 2022 року, ураховуючи військову агресію з боку рф, запроваджений в державі воєнний стан, з метою забезпечення оптимізації витрат Групи Нафтогаз в умовах зниження прибутковості діяльності, вбачалося за доцільне здійснити заходи щодо відтермінування виплати працівникам Компанії, її відокремлених підрозділів, юридичних осіб Групи Нафтогаз окремих видів винагороди, а саме відтермінувати нарахування та виплату частини (50 %) фактичної суми одноразової винагороди за результатами оцінки досягнення індивідуальних цілей та ключових результатів, установлених на 2021 рік, до прийняття відповідного рішення правлінням «НАК «Нафтогаз України» з цього питання.

На підставі вищевикладеного затверджено зміни до Порядку розрахунку та виплати працівникам АТ «НАК «Нафтогаз України», її відокремлених підрозділів, юридичних осіб Групи Нафтогаз окремих видів інших заохочувальних та компенсаційних виплат, затвердженого рішенням правління від 03 жовтня 2022 року, протокол № 12-КІ, замінивши у пп. 10.3 п. 10 цифри та слова «на 2023 рік» словами «до прийняття відповідного рішення правління з цього питання» (а. с. 18 - 22).

Отже, в цій справі наявні підстави для висновку, що роботодавець в односторонньому порядку прийняв рішення з питань оплати праці ОСОБА_3 , не здійснивши йому належну виплату на час звільнення у вигляді 50 % премії за підсумками роботи за 2021 рік, і взаємної згоди щодо цих умов між працівником та роботодавцем не було досягнуто.

При цьому відповідачем не доведено, що дія положень п. 2.1.10 Колективного договору, яким передбачено, що роботодавець зобов`язується проводити розрахунок зі звільненим працівником у день його звільнення в касі компанії та перед виплатою належних працівникові коштів письмово повідомляти його про нараховані суми, належні від компанії при звільненні (а. с. 160), була зупинена за ініціативою роботодавця відповідно до ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відтермінування за односторонньою ініціативою роботодавця нарахування та виплату ОСОБА_3 частини (50 %) фактичної суми одноразової винагороди за результатами оцінки досягнення індивідуальних цілей та ключових результатів, установлених на 2021 рік, на невизначений час, є умовою, яка вочевидь погіршує становище працівника порівняно з попередніми умовами, викладеними в наказі НАК «Нафтогаз України» від 18 жовтня 2022 року № 72-КІ, якими передбачувалося здійснення такої виплати в 2023 році.

Враховуючи вищевикладене, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, не спростовано матеріалами справи та сторонами те, що в день звільнення, 17 квітня 2024 року, ОСОБА_1 не були виплачені всі суми, які належали йому від підприємства, позов про стягнення невиплаченої частини річної премії знайшов своє підтвердження під час апеляційного перегляду, є доведеним, обґрунтованим та підлягає задоволенню.

В постанові Верховного Суду від 02 грудня 2024 року в справі № 757/2043/24-ц (провадження № 61-11900св24) викладено правовий висновок, згідно якого визначальним і достатнім для вирішення питання щодо застосування до роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, є встановлення судом вини роботодавця в непроведенні повного розрахунку з працівником у день звільнення.

Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Отже, саме роботодавець має надати докази щодо відсутності вини в порушенні строків виплати працівнику сум при звільненні.

Таких доказів НАК «Нафтогаз України» до суду надано не було.

Оскільки порушення із затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 не було припинене остаточним розрахунком НАК «Нафтогаз України» на час розгляду справи, тому позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, причому період, за який належить проводити стягнення середнього заробітку, який відповідно до ст. 117 КЗпП України не має перевищувати шести місяців, слід обраховувати з 18 квітня 2024 року до 18 жовтня 2024 року, що становить 132 робочих днів.

Середній заробіток працівника судом розраховується відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

За змістом пункту 5 розділу IV Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата визначається виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Визначаючи середньоденну заробітну плату, апеляційний суд враховує, що сукупний розмір отриманої позивачем заробітної плати за 2 місяці (лютий - березень 2024 року) становить 168168,92 грн., сумарна кількість робочих днів за два місяці, що передують звільненню, - 39, тому середньоденна заробітна плата становить 4312,02 грн.

Отже, середній заробіток ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при звільненні з наступного дня після звільнення за шість місяців, тобто з 18 квітня 2024 року до 18 жовтня 2024 року, становить 4312,02 грн. х 132 дні = 569186,64 грн.

Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, провадження № 14-47цс21).

Визначаючи розмір відшкодування, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

З урахуванням вищезазначених висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, враховуючи встановлені судами фактичні обставини справи, співмірність заявлених до стягнення сум зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, дій позивача та відповідача, апеляційний суд приходить до висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним критеріям, визначеним Великою Палатою Верховного Суду, є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача у повному розмірі 569186,64 грн.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, стягнувши з відповідача на користь позивача невиплачену частину премії за підсумками роботи ОСОБА_1 в АТ «НАК «Нафтогаз України» на посаді начальника відділу стратегічних та управлінських проектів Департаменту проектної діяльності у 2021 році в розмірі 260430 грн., середній заробіток за весь час затримки виплати належних звільненому працівнику сум за кожен день затримки розрахунку в розмірі 569186,64 грн., разом 829616,64 грн.

В іншій частині позов задоволенню не підлягає із наведених вище підстав.

За подання позовної заяви ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 4057,66 грн. (а. с. 38), 2077 грн. (а. с. 137), за подання апеляційної скарги - 9202,01 грн., всього 15336,67 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та оскільки за наслідками апеляційного перегляду позов задоволено на 95 % (стягнуто 829616,64 грн. із заявлених до стягнення 873897,44 грн.), понесені позивачем витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 14569,84 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 листопада 2024 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про стягнення невиплаченої частини річної премії та середнього заробітку за весь час затримки виплати належним звільненому працівнику сум задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (м. Київ вул. Б.Хмельницького 6 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) частину премії за підсумками роботи ОСОБА_1 в АТ «НАК «Нафтогаз України» на посаді начальника відділу стратегічних та управлінських проектів Департаменту проектної діяльності у 2021 році в розмірі 260430 грн., середній заробіток за весь час затримки виплати належних звільненому працівнику сум за кожен день затримки розрахунку в розмірі 569186,64 грн., разом 829616,64 грн., а також судовий збір 14569,84 грн.

В решті позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 07 березня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.