ПОСТАНОВА

Іменем України

09 грудня 2025 року м. Кропивницький

справа № 404/7652/25

провадження № 22-ц/4809/1600/25

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Мурашка С. І., Чельник О. І.,

за участю секретаря судового засідання Гончар О. В.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Кропивницького районного суду Кіровоградської області (суддя Гершкул І. М.) від 20.08.2025,

ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст позовних вимог

22.07.2025 Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача 5 032,55 USD - сума 3% річних 55721,43 грн нарахованих згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 23.02.2019 по 23.02.2022 за невиконання простроченого грошового зобов`язання за кредитним договором № MCC1-33/2008 від 11.11.2008, яке виникло на підставі рішення суду.

Вимоги позивача обґрунтовано тим, що рішенням Кіровського районного суду Кіровоградської області від 15.06.2011 у справі № 2-204/11 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № MCC1-33/2008 від 10.07.2008 у сумі 55866,19 долара США. Крім того, стягнуто солідарно з відповідачів на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1700,00 грн та 120,00 грн витрат на інформаційно технічне забезпечення.

Цим рішенням встановлено факт порушення позичальником ОСОБА_1 та поручителем ОСОБА_2 зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за користування ним, які виникли на підставі кредитного договору № MCC1-33/2008 від 10.07.2008 та договору поруки від 10.07.2008.

Рішення Кіровського районного суду Кіровоградської області від 15.06.2011 у справі № 2-204/11 не виконано в повному обсязі, а заборгованість за кредитним договором не сплачена.

З огляду на це та на підставі ст. 625 ЦК України позивач вимагає солідарного стягнення з відповідачів трьох відсотків річних від простроченої суми боргу за період з 23.02.2019 по 23.02.2022.

Крім того, 23.07.2025 позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення цього свого позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб Opel, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 , та на транспортні засоби: автобус БАЗ-2215, реєстраційний номер НОМЕР_3 , рік випуску 2005, автомобіль ВАЗ-2121, реєстраційний НОМЕР_4 , рік випуску 1988, що належать ОСОБА_3 .

Вимоги заяви про забезпечення позову обґрунтовано тим, що позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення нарахованих згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних за невиконання грошового зобов`язання. Відповідачі мають реальну можливість у будь-який момент розпорядитися майном, яке знаходиться у власності кожного із них, що є беззаперечним, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача, та унеможливить реальний захист його порушених прав. При цьому накладення арешту на майно обмежить власників у праві розпоряджатися ним, але право володіння та користування майном не буде обмеженим, а тому буде досягнуто балансу інтересів сторін у справі.

2.Короткий зміст судового рішення

Ухвалою Кропивницького районного суду Кіровоградської області від 20.08.2025 заяву АТ КБ ПриватБанк» про забезпечення його позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості залишено без задоволення.

Суд мотивував своє рішення тим, що заяву не обґрунтовано належними та достатніми доказами. Зокрема, позивач не навів достатнього обґрунтування та доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких позивач звернувся до суду. До заяви про забезпечення позову не долучено доказів на підтвердження вірогідності припущення позивача, що відповідачі мають намір відчужити транспортні засоби, а також доказів вартості цього рухомого майна, а тому суд не може оцінити співмірність заходів забезпечення позову та позовних вимог. Саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість вчинення дій, що створять перешкоди до виконання судового рішення, не є достатньою підставою для задоволення заяви.

3.Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до Кропивницького апеляційного суду з апеляційною скаргою на ухвалу Кропивницького районного суду Кіровоградської області від 20.08.2025 у справі № 404/7652/25, просить скасувати це судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його заяву про забезпечення позову Банку до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення нарахованих згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України трьох процентів річних за період невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором № MCC1-33/2008 від 11.11.2008, а саме: накласти арешт на транспортний засіб Opel, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 , та на транспортні засоби: автобус БАЗ-2215, реєстраційний номер НОМЕР_3 , рік випуску 2005, автомобіль ВАЗ-2121, реєстраційний НОМЕР_4 , рік випуску 1988, що належать ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд не дав належної оцінки тому, що відповідачі не виконують свої договірні зобов`язання перед Банком. Не виконують рішення суду від 15.06.2011 року у справі № 2-204/11 про стягнення з них на користь Банку заборгованості, що підтверджує реальність ризиків невиконання можливого рішення суду у цій справі. Транспорті засоби, на які пропонується суду накласти арешт, належать відповідачам. Це дасть можливість виконати рішення суду та захистити права позивача від недобросовісних дій відповідачів.

4.Щодо відзиву на апеляційну скаргу

До суду апеляційної інстанції від відповідачів відзиви на апеляційну скаргу до суду не надійшли.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

5.Про розгляд справи у судовому засіданні 09.12.2025

Сторони повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справами, але в судове засідання не з`явилися. Причини своєї неявки суду не повідомили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У зв`язку з неявкою всіх учасників справи та відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Крім того, згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 268 та ст. 383 ЦПК України, постанова не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.

6.Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скаргиза наявними у ній доказами, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що оскаржував ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам закону, а томувимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню.

7.Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини:

22.07.2025 Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача 5 032,55 USD - сума 3% річних 55721,43 грн нарахованих згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України за період невиконання простроченого грошового зобов`язання з 23.02.2019 по 23.02.2022 за кредитним договором № MCC1-33/2008 від 11.11.2008, яке виникло на підставі рішення суду.

23.07.2025 позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення цього свого позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб Opel, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 , та на транспортні засоби: автобус БАЗ-2215, реєстраційний номер НОМЕР_3 , рік випуску 2005, автомобіль ВАЗ-2121, реєстраційний НОМЕР_4 , рік випуску 1988, що належать ОСОБА_3 .

Вимоги заяви про забезпечення позову обґрунтовано тим, що з огляду на те, що відповідачі порушили договірні зобов`язання перед банком та тривалий час не виконують рішення суду про стягнення з них заборгованості, є обґрунтовані підстави припускати, що невжиття заходів забезпечення позову у цій новій справі може призвести до подальшого відчуження вказаного майна відповідачів, що унеможливить виконання рішення суду та унеможливить реальний захист порушених прав позивача.

8.Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

8.1. Норми права та їх джерела

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, встановлених законом.

Серед передбачених ч. 1 ст. 150 ЦПК України видів забезпечення позову значиться, зокрема: накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п. 1 ч. 1 ст. 150 Кодексу).

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч. 2 ст. 150 ЦПК України).

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Обмеження у застосуванні судом заходів забезпечення позову окремо встановлені частинами 4 12 ст. 150 ЦПК України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У п. 4 рішення Конституційного Суду України від 31.05.2011 № 4-рп/2011 у справі № 1-18/2011 за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень ч. 1 ст. 376 у взаємозв`язку зі статтями 151, 152, 153 ЦПК України зазначено, зокрема таке: «З метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову. […] інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим у Кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову (ч. 3 ст. 152, ч. 4 ст. 153, ст. 155, п. 2 ч. 1 ст. 293 Кодексу, 2004).

Аналіз зазначених положень Кодексу дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, яка ініціює питання про застосування заходів забезпечення позову, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 вказано: «[…] співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам […]. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів […]. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

8.2. Оцінка аргументів учасників справи та висновків суду першої інстанції

Оцінюючи доводи позивача та мотиви оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду виходить з того, що під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом, то воно має бути спрямоване проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити тощо.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, реальність загрози істотного ускладнення виконання рішення суду чи ефективного захисту порушених прав позивача.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від відповідальності та виконання можливого рішення суду, ухваленого проти нього, наприклад, реалізація спірного майна чи підготовчі відповідних дії тощо.

Одним з принципів цивільного судочинства, перерахованих у ч. 3 ст. 2 ЦПК України, є змагальність, суть якого полягає в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).

Обставини, які наводяться позивачем в обґрунтування необхідності забезпечення позову, підлягають доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності відповідних фактичних обставин.

При цьому стандарт доказування не можна зводити до абсолютного припущення, коли саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення.

Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання до суду доказів, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Учасник справи, який стверджує про певну обставину і має доказ істинності свого твердження, діючи добросовісно, має надати суду такий доказ.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що наданих позивачем доказів недостатньо для задоволення його заяви про забезпечення позову.

Стосовно твердження позивача про ризик уникнення відповідачів у майбутньому він виконання можливого рішення суду, ухваленого на його користь.

Вказуючи на те, що відповідачі можуть ухилятися від виконання такого рішення, бо вони вже раніше порушили умови укладених з Банком кредитного договору та договору поруки, відповідно, а також не виконали рішення суду від 15.06.2011 № 2-204/11 про солідарне стягнення з них заборгованості в сумі 55866,19 долара США, позивач супереч покладеного на нього обов`язку доказування обставин, якими обґрунтовано його вимогу, не надав до суду відповідних доказів ухилення відповідачів від виконання рішення суду у справі № 2-204/11, наприклад, постанову про відкриття виконавчого провадження, довідку виконавця про стан виконання рішення суду, виписку з кредитного рахунку позичальника тощо.

Встановлений рішенням суду від 15.06.2011 у справі № 2-204/11 факт порушення відповідачами встановлених договорами зобов`язань, без надання доказів про невиконання того рішення, не є достатнім для висновку про недобросовісність відповідачів та ймовірність того, що вони будуть ухилятися від виконання майбутнього можливого рішення суду.

Сама по собі ціна позову не може бути самостійною і достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення вимог позивача.

Крім того, звертаючись до суду з проханням накласти арешт на транспорті засоби, позивач стверджував, що автомобіль марки Opel, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 належить ОСОБА_1 , а автобус марки БАЗ-2215, реєстраційний номер НОМЕР_3 , рік випуску 2005 та автомобіль ВАЗ-2121, реєстраційний НОМЕР_4 , рік випуску 1988 належать ОСОБА_3 .

На підтвердження належності на праві власності цього майна відповідачам, позивач надав до суду інформацію про вказані транспортні засоби у формі виписок з електронної бази даних ТОВ «Українського бюро кредитних історій» (а. с. 16. 17).

Проте ці докази не містять відомостей про власників цього майна, а зазначення у виписках лише ІПН, без вказівки прізвища, ім`я та по батькові особи, або що особа, яка ідентифікується за цим ІПН, є власником конкретного транспортного засобу, не достатньо для встановлення належності транспортних засобів, на які пропонується суду накласти арешт, саме відповідачам.

Крім того, допустимим доказом належності транспортного засобу певній особі може бути відповідний документ, або інформація з Єдиного державного реєстру транспортних засобів, яку позивач мав можливість надати суду, оскільки доступ до такої інформації для фізичних та юридичних осіб забезпечений відповідно до ст. 34-1 Закону України «Про дорожній рух» в порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 № 260 «Деякі питання надання інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників та належних користувачів».

У зв`язку із цим колегія суддів апеляційного суду нагадує, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України забезпечення позов шляхом накладення арешту на майно можливе лише щодо майна, яке належить відповідачеві або підлягає передачі йому і знаходиться в інших осіб.

Тому накладення арешту на транспортні засоби, щодо яких у суду немає достовірних даних, що вони належать саме відповідачам, може спричинити порушенню прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу, а це суперечитиме цілям інституту забезпечення позову.

Слушною є також вказівка суду першої інстанції про відсутність будь-яких доказів вартості транспортних засобів (реальної або можливої), адже за відсутності таких накладення арешту на все майно відповідачів може бути неспівмірним ціні позову.

Крім того, обґрунтовуючи співмірність запитуваного заходу забезпечення позову, позивач вказав, що накладення арешту на транспортні засоби матиме наслідком лише тимчасове обмеження відповідачів у праві розпоряджатися цим майном, але не призведе до позбавлення права володіння та користування ним.

Проте таке твердження є правильним лише щодо нерухомого майна. З огляду на зміст ч. 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт рухомого майна може включати його опечатування або вилучення у боржника та передачу на зберігання іншим особам, а тому, якщо позивач не бажає настання таких наслідків, він має право просити суд про вжиття іншого заходу забезпечення позову, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України.

З огляду на таке, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні зави позивача про забезпечення позову через її недоведеність доказами.

9.Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Аргументи апеляційної скарги позивача не спростовують правильність висновку суду першої інстанції про недоведеність підстав забезпечення позову.

Місцевий суд, розглянув заяву про забезпечення позову з додержанням норм матеріального і процесуального права й ухвалив законне і обґрунтоване рішення, тому суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Вимоги апеляційної скарги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а ухвалу Кропивницького районного суду Кіровоградської області від 20.08.2025 - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. І. Мурашко

О. І. Чельник