справа № 388/2423/24
провадження № 2/388/127/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2025м. Долинська

Долинський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді Кнурова О.А.,

секретар судового засідання Поліщук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом Гурівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області, як органу опіки та піклування до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

встановив:

позивач Гурівська сільська рада Кропивницького району Кіровоградської області, як орган опіки та піклування звернулася до Долинського районного суду Кіровоградської області з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просила:

- позбавити батьківських прав ОСОБА_1 відносно неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- стягнути із ОСОБА_1 на користь осіб або установ, у яких буде перебувати та утримуватись дитина, аліменти на утримання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до виповнення повноліття, починаючи стягувати з дня пред`явлення позову.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що ОСОБА_1 має чотирьох дітей, зокрема сина - ОСОБА_2 . Батьком дитини записано ОСОБА_3 на підставі ч. 1 ст. 135 СК України зі слів матері.

З 15.02.2023 по 13.12.2023 ОСОБА_2 перебував на обліку дітей, які опинилася в складних життєвих обставинах служби у справах дітей Гурівської сільської ради через ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків.

З 16.02.2023 сім`ї ОСОБА_1 КЗ «Центр надання соціальних послуг» Гурівської сільської ради надавалася соціальна послуга - соціальний супровід сімей.

17.04.2023 пішов з дому та розшукувався органами Національної поліції. Дитину було знайдено 20.04.2023. протягом цього часу дитина займалась бродяжництвом.

Мати було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП.

Згодом дитина знов втікла з дому (зі слів вітчима 04.07.2023) та була знайденаза допомогою органів Національної поліції 11.07.2023 на території парку, де він цей час і проживав.

17.07.2023 ОСОБА_2 було влаштовано до КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Кіровоградської обласної ради для проходження курсу психологічної реабілітації.

Рішенням суду від 07.12.2023 дитину ОСОБА_2 було відібрано від матері ОСОБА_1 без позбавлення батьківських прав.

З 23.01.2024 ОСОБА_2 було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. 11.03.2024 дитину було влаштовано до дитячого будинку сімейного типу на базі родини ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , де він і перебуває по теперішній час.

ОСОБА_1 з того часу жодного разу не контактувала з дитиною, не з`являлася, не спілкувалася по телефону зі своїм сином, на телефонні дзвінки дитини не відповідала, не вітала з днем народження, знаків уваги не проявляла.

Крім того, ОСОБА_1 жодного разу не зверталася до служби у справах дітей Гурівської сільської ради, з метою дізнатися місце перебування її дитини, не цікавилася його життям та здоров`ям, не намагалася зв`язатися з ним телефоном, не цікавилася номером телефону батьків вихователів, куди влаштовано її дитину.

18.11.2024 комісія з питань захисту прав дитини Виконавчого комітету Гурівської сільської ради дійшла висновку про доцільність позбавити батьківських прав ОСОБА_1 відносно її дитини ОСОБА_2 .

Ухвалою від 10.03.2025 зазначену позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом з постановленням здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження у справі із призначенням підготовчого судового засідання з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відзив на позов від відповідача до суду не надходив.

Ухвалою від 04.02.2025 підготовче провадження у справі закрито та її призначено до судового розгляду по суті у судовому засіданні.

Представник позивача звернувся до суду із заявою про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

Відповідач, яка належним чином повідомлялась про дату, час і місце розгляду справи, - у судове засідання не з`явилась, про причини неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення судового засідання до суду не надходило.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За наведених вище обставин та положень цивільного процесуального законодавства суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності її учасників без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі наявних у суду матеріалів справи.

У судовому засіданні 06.03.2025 судом було оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення та повідомлено, що судове рішення буде проголошено (підписано) о 00 год. 00 хв. 10.03.2025.

Дослідивши докази у справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулась позивач, враховуючи позиції учасників справи, висловлені ними у заявах по суті справи та заявах з процесуальних питань, які було подано до суду, виходячи з положень цивільного процесуального законодавства, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, - суд дійшов висновку про задоволення позову, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Поряд з цим, відповідно до положень ч. 1 - ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами у розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Положеннями ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, наданих учасниками справи, судом встановлено такі обставини.

Відповідач ОСОБА_1 має сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 .

За даними витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України № 3 від 13.07.2023 відомості про батька ОСОБА_2 внесено на підстав ст. 135 СК України, тобто за вказівкою матері.

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 07.12.2023, яке набрало законної сили 03.01.2024, відібрано малолітню дитину ОСОБА_2 від матері ОСОБА_1 , строком на 1 рік без позбавлення її батьківських прав.

Розпорядженням начальника Кропивницької районної військової адміністрації від 11.03.2024 № 42-р малолітню дитину ОСОБА_2 було влаштовано до дитячого будинку сімейного типу на базі родини ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , де він і перебуває по теперішній час.

Згідно з висновком органу опіки та піклування Гурівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області від 27.11.2024 констатовано доцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно її дитини ОСОБА_2 . Зазначений висновок обґрунтовано, зокрема, але не виключно, обставинами наведеними у позовній заяві

Зазначені вище, встановлені судом обставини учасниками справи не заперечувалися.

З огляду на наведені вище правовідносини між сторонами, з приводу яких виник спір, судом відзначається таке.

Щодо позбавлення батьківських прав.

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до ст. 141, ч. 2, ч. 3 ст. 150 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, при цьому батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ч. 4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до положень Сімейного кодексу України до батьків, які ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків передбачено застосування правових санкцій, які можуть вважатися юридичною відповідальністю, і, зокрема, це позбавлення батьківських прав.

Положеннями ст. 164 СК України визначено виключний перелік підстав, за наявності яких, а також винної поведінки, - мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав.

До таких підстав закон відносить наступні: якщо мати, батько не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину проти дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини має місце, коли вони свідомо не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, хоча мають реальну можливість для цього.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, що була підписана Україною 21.02.1990, ратифікована постановою Верховної Ради України 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини, при цьому відповідно до ч. 2 ст. 9 Конвенції під час будь-якого розгляду згідно з п. 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Як на правову підставу для позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини позивач посилався на ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню до дитини (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України).

Ухилення від виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, позивач обґрунтовує тим, що відповідач уникає виконання батьківських обов`язків, не приймає участі у належному вихованні дитини, не забезпечує належні умови проживання дитини та не вживає активних дій для поліпшення таких умов, не цікавиться розвитком дитини та її здоров`ям. У свою чергу, судом не встановлено об`єктивних підстав, які б перешкоджали відповідачу належним чином піклуватися про свою дитину, спілкуватися з нею, з урахуванням її обізнаності про місце перебування дитини та можливості безперешкодно дізнатися його, що свідчить про фактичну можливість, та, з іншого боку, вольове небажання матері виконувати свої батьківські обов`язки, визначені законом, по відношенню до дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 15, п. 16 постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 № 3 позбавлення батьківських прав, тобто наданих батькам до досягнення дитиною повноліття прав на її виховання, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, на згоду передати дитину на усиновлення та інших прав, які ґрунтуються на факті спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного і об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти, причому зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (Рішення від 07.12.2006 у справі «Хант проти України»).

Відповідач із обґрунтованими запереченнями проти задоволення позовних вимог до суду не зверталася. У суду відсутні дані про те, що не виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків пов`язане з її душевною хворобою, недоумством чи іншим тяжким захворювання або з іншими не залежними від неї причинами.

З огляду на зазначене, судом відзначається, що відповідач свідомо самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню своєї дитини, що є першоосновою розвитку особистості дітей, не піклуючись про фізичний та духовний розвиток дитини, її підготовку до самостійного життя, не створюючи належних умов для природних здібностей дитини, поваги до її гідності, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, хоча, за недоведеністю протилежного, має можливість для цього, а отже не приймає участь у вихованні дитини та не виконує свої батьківські обов`язки, визначені законом, по відношенню до дитини, що є самостійною підставою, визначеною п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, для позбавлення батьківських прав.

Окрім того, судом відзначається, що батьківські обов`язки не полягають лише у наданні матеріальної допомоги (утримання), яка відповідачем також не надається, - вони включають у себе також і батьківську турботу та ласку, піклування про здоров`я дитини, їх духовний, моральний та фізичний розвиток, підготовку до навчання, спілкування з нею.

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги насамперед інтереси дітей, які є пріоритетними при розгляді даного спору, враховуючи також наявність обставин, з якими закон, що регулює сімейні відносини, пов`язує позбавлення батьківських прав, при цьому судом було не встановлено реальної юридичної чи/та фактичної неможливості відповідача, яка є матір?ю дитини, вчиняти відповідні дії, які становлять зміст батьківського обов`язку, що свідчить про наявність її вини у невиконанні такого обов`язку, відсутність перешкод з боку інших осіб, для належного виконання нею батьківських обов`язків, на підставі чого суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги про позбавлення батьківських прав, яка на переконання суду заявлена позивачем в інтересах дитини, вона не суперечать положенням законодавства, що регулює сімейні правовідносини, а тому така вимога підлягає задоволенню і таке рішення суду у повній мірі відповідає завданню цивільного судочинства, зокрема, щодо справедливого вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту інтересів дитини.

При цьому, судом відзначається, що відповідно ч. 1 ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Щодо стягнення аліментів на утримання дитини.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, причому відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з ч. 1 ст. 183, ч. 1 ст. 184 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Положеннями ч. 1 ст. 3, ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

На підставі зазначеного, враховуючи, що обов`язок утримувати дитину до досягнення дитиною повноліття є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, при цьому, не перебування батьків у фактичних шлюбних відносин та проживання окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини до досягнення дитиною повноліття, крім того, під час розгляду справи, з урахуванням умов ч. 1 ст. 182 СК України та наявних у справі доказів, не встановлено наявності обставин, які б свідчили про не можливість відповідача сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі, визначеному позивачем, - суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини, що ґрунтуються на вимогах законодавства, яке регулює сімейні відносини, у зв`язку з чим такі вимоги підлягають задоволенню і таке рішення суду у повній мірі відповідає завданню цивільного судочинства, зокрема, щодо справедливого вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту інтересів дитини.

Отже, з відповідача слід стягнути аліменти на користь осіб або установ, у яких буде перебувати та утримуватись дитина у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів (заробітку) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення аліментів з дня пред`явлення позивачем позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в частині суми платежу за один місяць.

Окремо судом відзначається, що відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них.

Питання розподілу судових витрат слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, якими, крім іншого, передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, на підставі чого, враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судових збір», та позов задоволено повністю, - суд дійшов висновку, що судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 2422,40 грн. (сума судового збору за двома вимога: про позбавлення батьківських прав; стягнення аліментів на утримання дітей) (п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судових збір»), слід стягнути з відповідача у дохід держави.

Керуючись статтями 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 281, 284, 354, 430 ЦПК України, -

ухвалив:

позовну заяву Гурівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області, як органу опіки та піклування до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь осіб або установ, у яких буде перебувати та утримуватись дитина у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення аліментів з 02.12.2024 і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення підлягає негайному виконанню у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять два) грн. 40 коп.

Заочнерішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Відповідно до ст. 289 ЦПК України заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

- позивач - орган опіки та піклування Гурівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області, місцезнаходження: вул. Миру буд. 2А, с. Гурівка, Кропивницький район, Кіровоградська область, 28540, ;

- відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя О.А. Кнуров