КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/3599/2025 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 лютого 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Клунко Олексія Михайловичана ухвалу Печерськогорайонного суду м. Києва від 08 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину шляхом скасування рішення про державну реєстрацію,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати недійсним (фраудаторним) договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусам Київського міського нотаріального округу Лігуном А.І. 22.11.2023 року за реєстраційним №7601.

Одночасно із позовною заявою представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Клунко О.М. звернувся до суду першої інстанції із заявою про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , з метою заборони відчуження та будь-яких реєстраційних дій щодо вказаного нерухомого майна.

Заява обґрунтовувалась тим, що з урахуванням того, що ОСОБА_2 вже здійснила дії, направлені на уникнення виконання обов`язку щодо відшкодування шкоди потерпілим у кримінальному провадженні №001306 шляхом відчуження квартири, яка належала їй на праві власності, у позивача є підстави вважати, що нерухоме майно, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_1 може бути відчужена на користь третіх осіб, з метою подальшого уникнення ОСОБА_2 виконання обов`язку щодо відшкодування шкоди потерпілим.

Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим захист порушених прав потерпілих, зокрема позивача ОСОБА_1 , шляхом отримання від ОСОБА_2 відшкодування шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Ціна позову складає вартість майна, яке є предметом оспорюваного договору купівлі-продажу, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , тобто 7 862 841 гри. 00 коп.

На підставі викладеного просив задовольнити заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2024 року заяву представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Клунко О.М. про забезпечення позову залишено без задоволення.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, з апеляційною скаргою в інтересах заявника ОСОБА_1 звернувся її представник - адвокат Клунко О.М., який, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та задовольнити заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

В доводах апеляційної скарги зазначає, що відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив позовні вимоги, підстави звернення до суду за захистом порушених прав, мету заяви про забезпечення позову та не врахував наслідки, які можуть виникнути внаслідок невжиття заходів забезпечення позову.

Щодо висновків суду першої інстанції про відсутність в матеріалах справи доказів співмірності ціни позову та вартості квартири, на яку представник позивача просить накласти арешт, скаржник звертає уваги на те, під час визначення ціни позову позивач, на виконання приписів закону, виходив із вартості квартири, яка є предметом договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лігуном А.І. за реєстраційним № 7601 від 22.11.2023 р., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а саме 7 862 841,00 грн.

Вказує також, що судова практика та приписи закону щодо розгляду заяв про забезпечення позову та вжиття заходів забезпечення свідчить про те, що суди повинні враховувати співмірність негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів , з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом якого заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії, а не співмірність ціни позову та вартості майна, на яке позивач просить накласти арешт.

Скаржник зазначає, що у заяві про забезпечення позову позивач належним чином обґрунтував підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову, зазначив обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду та відновлення порушених прав позивача, підтвердивши свої доводи належними і допустимими доказами.

Натомість, зі змісту ухвали, що оскаржується, не вбачається висновків суду першої інстанції щодо співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів й відповідно висновків щодо встановлення судом першої інстанції неспівмірності таких заходів.

Крім того, вказує на порушення строків розгляду заяви про забезпечення позову, що на думку скаржника свідчить про формальний підхід суду першої інстанції до вирішення питання, порушеного позивачем у заяві.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Рибіцька Ю.Б. подала відзив на апеляційну скаргу, заперечує проти її задоволення, просить залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Вказує, що заявником не надано доказів, підтверджуючих будь-які наміри відповідача або спроби відчужити спірну квартиру. Водночас, відсутніми є докази того, що відповідач ОСОБА_3 є боржником за будь-якими зобов`язаннями, виконання яких може бути здійснено за рахунок спірної квартири.

Звертає увагу, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відтак, гіпотетичне задоволення цивільного позову в кримінальному провадженні № 001306 про відшкодування ОСОБА_4 шкоди позивачеві не може свідчити про стягнення цієї шкоди саме за рахунок спірної квартири. Адже ця шкода може бути відшкодована відповідачем ОСОБА_4 добровільно або ж остання може бути власником іншого майна, за рахунок якого може бути відшкодована шкода. Доказів протилежного позивачем не надано.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції строків розгляду заяви про забезпечення позову, вказує, що позивачем не розкрито, яким чином таке процесуальне порушення вплинуло на законність оскаржуваної ухвали по суті.

Інших відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшло.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Яценко І.В. підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Рибіцька Ю.Б. у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, як законну та обґрунтовану.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена у відповідності до вимог процесуального законодавства, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення - судової повістки (а.с. 214), заяв, клопотань про участь у справі в режимі відеоконференцзв'язку не подавала.

Керуючись положеннями частини другої статті 372 ЦПК України, апеляційний суд вважав за можливе розглядати справу без участі відповідача ОСОБА_2 , яка належним чином повідомлений про судове засідання, оскільки її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 про забезпечення позову, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що позивачем не надано доказів в обґрунтування співмірності ціни позову та вартості квартири, на яку представник позивача просить накласти арешт.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується, оскільки вони не відповідають встановленим по справі обставинам та не ґрунтуються на вимогах чинного процесуального законодавства.

Відповідно до частини 1, 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 150 ЦПК України позов дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 статті 150 ЦПК України).

Як убачається з роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Аналізуючи наведені процесуальні норми, обставини справи, вбачається, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог у справі.

З матеріалів справи вбачається, що у провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває дана справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним (фраудаторним) та застосування наслідків недійсності правочину.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги тим, що у межах кримінального провадження №001306 нею, як законним представником малолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , подано цивільний позов про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у вчиненні якої обвинувачується ОСОБА_2 . Ціна позову складає 6 000 000,00 гривень.

На момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди, тобто станом на 14.11.2023 року, ОСОБА_2 на праві власності належало нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_2 .

Після скоєння дорожньо-транспортної пригоди, 15.11.2023 року, ОСОБА_2 затримано працівниками поліції в порядку статті 208 КПК України, а вже 17.11.2023 року відповідно до ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м . Києва їй обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у ДУ «Київський слідчий ізолятор».

22.11.2023 року ОСОБА_2 продала зазначену квартиру ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу №7601, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лігуном А.І. за 7 862 841,00 грн. Зазначений договір від імені ОСОБА_2 був укладений ОСОБА_9 на підставі нотаріально посвідченої довіреності. На момент укладення оспорюваного договору ОСОБА_2 перебувала під вартою у ДУ «Київський слідчий ізолятор».

З огляду на вказане, позивач вважає, що оспорюваний договір укладений ОСОБА_2 з метою унеможливлення звернення стягнення на належне їй майно та уникнення матеріальної відповідальності за зобов`язанням по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди, завданої потерпілим внаслідок скоєного нею кримінального правопорушення.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить із наступного.

Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.

Серед передумов забезпечення позову законодавець визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

Жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Оскільки визнання недійсним правочину, який є безпосередньою підставою для зміни власника спірної квартири, так чи інакше вплине на подальший правовий режим цього нерухомого майна, то вибраний позивачем вид забезпечення позову є співмірним із заявленою в цій справі вимогою позову.

Та обставина, що можливе рішення суду про задоволення позову в цій справі не підлягає примусовому виконанню, а може бути виконано шляхом його пред`явлення до державного реєстратора, не свідчить про неможливість застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно, яке є предметом оспорюваного договору, якщо невжиття заходів забезпечення позову негативно впливатиме на можливість позивача ефективно захистити (поновити) свої порушені права.

На підтвердження належності відповідачу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 представником позивача було додано до заяви інформаційну довідку від 25.03.2024 року, з якої вбачається, що право власності на вказану квартиру зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 7601, виданий 22.11.2023 року, видавник приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лігун А.І. (а.с. 70)

Оскільки належне відповідачу нерухоме майно як об`єкт цивільних прав не вилучене та не обмежене в обороті, ризик його відчуження за умови невжиття заходів забезпечення позову є постійним.

Отже, припущення заявника про те, що незастосування заходів по забезпеченню позову може утруднити або унеможливити ефективний захист порушених прав позивача.

Відповідач ОСОБА_3 , як власник, має об`єктивну можливість розпорядитися належним йому нерухомим майном на власний розсуд, зокрема, відчужити його в будь-який спосіб, що може призвести до зміни власника нерухомого майна та унеможливлення виконання можливого рішення суду у даній справі в разі задоволення позову. Водночас відсутні підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки квартира залишається в його володінні та користуванні.

Крім того, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції, що позивачем не доведено співмірності ціни позову та вартості квартири, на яку представник позивача просить накласти арешт.

Дійшовши такого висновку, суд першої інстанції не дав належної оцінки доводам позивача, наведеним у заяві про забезпечення позову, не з`ясував характер правовідносин, які виникли між сторонами у даній справі, не врахував конкретні обставини справи та помилково вважав, що позивачем має бути доведено лише співмірність ціни позову вартості квартири, на яку заявник просить накласти арешт.

Апеляційний суд зазначає, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.

Колегія суддів, з огляду на обставини справи, вважає обґрунтованими доводи заявника про наявність передбачених законом підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру, оскільки такий засіб забезпечення позову зможе захистити інтереси позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

З урахуванням наведеного, є передчасними та помилковими висновки суду першої інстанції про недоведеність безпосереднього зв`язку заходів забезпечення позову з предметом позову, та відповідності вжитих заходів заявленим вимогам.

За таких обставин не можна вважати, що судом першої інстанції в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду про неспівмірність виду забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, не ґрунтуються на доказах, наявних в матеріалах справи, та зроблені без належного з`ясування судом підстав та предмету позову.

Таким чином, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2024 року не можна вважати законною та обґрунтованою, вона не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що невжиття заходів забезпечення позову, призначення яких полягає у тимчасовому обмеженні права відповідача ОСОБА_3 розпоряджатися належним йому нерухомим майном, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, ефективний захист та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, в разі задоволення заявлених позовних вимог, оскільки ризик відчуження майна відповідача, за рахунок якого може бути виконане судове рішення, є постійним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" ЄСПЛ зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі "Шмалько проти України" вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

З огляду на вищенаведене та беручи до уваги обставини даної справи, обґрунтованим є припущення про те, що відчуження відповідачем майна, яке належить останньому, ускладнить або взагалі виключить можливість в майбутньому виконати рішення суду про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності правочину шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав , в разі ухвалення судом рішення на користь позивача.

З огляду на вказане, захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на належне відповідачеві нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Оцінюючи можливість настання негативних наслідків, що можуть настати в результаті забезпечення позову в вигляді накладення арешту на квартиру, що належить відповідачеві, апеляційний суд враховує, що за результатами розгляду справи по суті в разі недоведеності позивачем заявлених вимог заходи забезпечення будуть скасовані.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України - скасуванню, оскільки викладені у ній висновки не відповідають обставинам справи та оскільки ухвала постановлена із порушенням норм процесуального права, із прийняттям нової постанови про задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Клунко Олексія Михайловича задовольнити.

Ухвалу Печерськогорайонного суду м. Києва від 08 жовтня 2024 року скасувати.

Заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Клунко Олексія Михайловича про забезпечення позову - задовольнити.

Накласти арешт на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об'єкта: 000), яка належить на праві власності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 10.03.2025 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А