КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/1719/2025 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 лютого 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника товариства з обмеженою відповідальністю «Люкстрейдкомпані Київ» - адвоката Нейрановського Артема Олексійовича на рішенняПечерського районного суду м. Києва від 06 березня 2024 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Люкстрейдкомпані Київ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення недоотриманої (упущеної) вигоди (збитків) за користування квартирою, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 Товариство з обмеженою відповідальністю «Люкстрейдкомпані Київ» звернулось до Печерського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення недоотриманої (упущеної) вигоди (збитків) за користування квартирою.

В обґрунтування позову зазначає, що ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі укладеного договору купівлі продажу від 13 серпня 2014 року, укладеного між ПАТ «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ», дана обставина підтверджується наступним.

04 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 був укладений договір про відкриття кредитної лінії № 1KL-M/2007 (із наступними змінами та доповненнями), відповідно до умов якого ОСОБА_1 було надано кредитні ресурси на загальну суму 5 050 000 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16,5% процентів річних та кінцевим строком повернення кредитних коштів до 04 жовтня 2022 року.

04 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та банком було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до Печерського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2012 року у справі № 2-1170/12 у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2013 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2012 року у справі № 2-1170/12 було скасовано та ухвалено нове судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права продажу від імені банку будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки, за початковою ціною, що має бути визначена на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної незалежним експертом на стадії оцінки майна під час таких дій. Надано банку всі необхідні повноваження для здійснення продажу квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1

13 серпня 2014 року між продавцем - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та покупцем - ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» продало, а ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» придбало квартиру АДРЕСА_1 , за ціною 3 986 000,00 грн, яка була встановлена на підставі висновку незалежного оцінювача - суб`єкта оціночної діяльності про вартість майна від 11 серпня 2014 року.

Умовами договору купівлі-продажу від 13 серпня 2014 року передбачено, що спірний об`єкт нерухомості було відчужено ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» як іпотекодержателем за іпотечним договором, укладеним між банком та ОСОБА_1 , а також у відповідності до статті 38 Закону України «Про іпотеку», пункту 11.1. іпотечного договору, рішення Апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2013 року у справі № 2-1170/12, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 05 листопада 2013 року у справі № 2-1170/12.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року у справі № 2-1170/12 рішення Апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2013 року було скасовано, а справу № 2/1170/12 передано на новий апеляційний розгляд.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року у справі № 2-1170/12 позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про відкриття кредитної лінії від 04 жовтня 2007 року № 1KL-М/2007 у розмірі 23 658 660,58 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки (квартиру) із застосуванням визначеної статті 38 Закону України «Про іпотеки» процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» права на продаж предмета іпотеки від власного імені будь-якій третій особі-покупцю на його власний розсуд за ціною на рівні, не нижчому за 4 032 000 грн з наданням ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» всіх необхідних повноважень для здійснення продажу квартири.

У подальшому рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року у справі № 2-1170/12 було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 грудня 2017 року, а справу № 2/1170/12 передано на новий апеляційний розгляд.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року у справі № 2-1170/12 апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2012 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про відкриття кредитної лінії від 04 жовтня 2007 року № 1KL-М/2007 у розмірі 7 753 997,96 грн, яка складається із суми заборгованості по тілу кредиту у розмірі 4 544 999,92 грн, заборгованості по нарахованих відсотках у розмірі 2 708 998,04 грн, пені за простроченими нарахованими доходами за кредитом у розмірі 500 000 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 193 кв. м, житловою площею 130,40 кв. м, що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 12 січня 2005 року на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 29 грудня 2004 року № 2474-С/КІ, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна.

14 січня 2005 року в реєстровій книзі під реєстровим номером № 44241, із застосуванням визначеної статтею 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу, шляхом надання ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» права на продаж предмета іпотеки від власного імені будь-якій третій особі-покупцю на його власний розсуд за ціною на рівні, не нижчому за 4 032 000 грн, з наданням ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» всіх необхідних повноважень для здійснення продажу зазначеної квартири.

В резолютивній частині вказаної постанови від 06 лютого 2018 року суд зазначив, що у зв`язку із виконанням рішення Апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2013 року та зверненням стягнення на предмет іпотеки, постанова в цій частині зверненню до виконання не підлягає.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 13 серпня 2014 року. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 серпня 2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 березня 2021 року в справі № 757/48837/15-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Згідно з рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2022 року у справі №757/56842/21-ц було також відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ», третя особа - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про витребування квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06 липня 2023 року та додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01 серпня 2023 року у справі № 757/16836/16-ц, які залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 січня 2024 року, задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Люкстрейдкомпані Київ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання осіб такими, що позбавлені права власності та звільнення приміщення, усунуто перешкоди у користуванні майном ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 , із одночасним наданням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 іншого постійного жилого приміщення, а саме трьохкімнатної квартири АДРЕСА_2 .

З огляду на зазначене, позивач вказує, що відповідачі, користуючись чужим нерухомим майном - квартирою АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» створюють перешкоди законному власнику - ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» у користуванні вищевказаною квартирою, у зв`язку із чим позивач несе збитки, що в свою чергу є підставою для стягнення недоотриманої (упущеної) вигоди (збитків) у розмірі 5 047 497,18 грн. за користування квартирою з відповідачів в судовому порядку.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 березня 2024 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою в інтересах позивача ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» звернувся представник - адвокат Нейрановський А.О., який, посилаючись на неповноту з`ясування обставини, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути судові витрати, понесені в суді першої та апеляційної інстанції, на користь позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано висновки, наведені у судових рішеннях по справам №757/6014/23, №757/1551/15 та №757/16836/16, які набрали законної сили, чим порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства та принцип верховенства права.

Судом першої інстанції також не надано належної оцінки висновкам експертів, якими встановлено вартість оренди квартири за період з 01.09.2014 по 30.11.2022 року та фактично встановлено дійсної та реальної вартості недоотриманої вигоди за користування квартирою. Суд ані спростував, ані підтвердив дані таких висновків.

Вказує також, що судом першої інстанції не враховано, що позивачем є юридична особа, одною з видів економічної діяльності якої є надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, тобто дана обставина підтверджує те, що це один з видів підприємницької діяльності, з якої позивач отримує прибуток.

Скаржник вважає доведеним факт упущеної вимоги, оскільки в спірних правовідносинах наявні всі чотири елементи складу цивільного правопорушення, а саме:

- протиправна поведінка відповідачів,

- збитки заподіяні відповідачами позивачу, які підтверджуються висновками експертиз,

- причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідачів та збитками, що підтверджується свідомим перешкоджанням відповідачами, у здійсненні права власності позивачем протягом тривалого часу,

- вина особи, що заподіяла збитки - дана обставина виражається в тому, що відповідачі відмовляються виселятися з квартири, натомість свідомо не сплачують комунальні послуги.

З огляду на зазначене, ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ», вважає, що недоотримання вигоди за користування квартирою позивачем доведено в повній мірі, проте судом зроблені хибні висновки та неповно досліджено обставини справи.

У відповідь на апеляційну скаргу представником відповідачів - адвокатом Філоненко В.В. було подано відзив. В обґрунтування відзиву зазначає, що відповідачі проживали та користувалися спірною квартирою на законних підставах, оскільки при відчуженні іпотечного майна позивачем не було надано іншого житлового приміщення. Представник відповідача вказує, що рішеннями, на які посилається відповідач, встановлено, що вказана квартира придбана відповідачами не за рахунок кредитних коштів, а тому звернення стягнення на предмет іпотеки не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК УРСР.

Щодо стягнення збитків (упущеної вигоди), представник відповідачів зазначає, що оскільки банком не було надано відповідачам іншого жилого приміщення, то такий елемент як неправомірна поведінка боржника у даному випадку відсутній.

У судовому засіданні представники позивача, ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ», директор товариства Яковлев С.Г. та адвокат Нейрановський А.О. підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та представник відповідачів - адвокат Янчик М.І. проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено складу цивільного правопорушення як необхідної умови для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, завданих у зв`язку з порушенням права власності позивача, оскільки позивачем не доведено розмір спричинених збитків.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, судом першої інстанції встановлено наступні фактичні обставини по справі.

04 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 був укладений договір про відкриття кредитної лінії № 1KL-M/2007 (із наступними змінами та доповненнями), відповідно до умов якого ОСОБА_1 було надано кредитні ресурси на загальну суму 5 050 000 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16,5% процентів річних та кінцевим строком повернення кредитних коштів до 04 жовтня 2022 року.

04 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та банком було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до Печерського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2012 року у справі № 2-1170/12 у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2013 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2012 року у справі № 2-1170/12 було скасовано та ухвалено нове судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права продажу від імені банку будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки, за початковою ціною, що має бути визначена на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної незалежним експертом на стадії оцінки майна під час таких дій. Надано банку всі необхідні повноваження для здійснення продажу квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1

13 серпня 2014 року між продавцем - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та покупцем - ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» продало, а ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» придбало квартиру АДРЕСА_1 , за ціною 3 986 000,00 грн, яка була встановлена на підставі висновку незалежного оцінювача - суб`єкта оціночної діяльності про вартість майна від 11 серпня 2014 року.

Умовами договору купівлі-продажу від 13 серпня 2014 року передбачено, що спірний об`єкт нерухомості було відчужено ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» як іпотекодержателем за іпотечним договором, укладеним між банком та ОСОБА_1 , а також у відповідності до статті 38 Закону України «Про іпотеку», пункту 11.1. іпотечного договору, рішення Апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2013 року у справі № 2-1170/12, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 05 листопада 2013 року у справі № 2-1170/12.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року у справі № 2-1170/12 рішення Апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2013 року було скасовано, а справу № 2/1170/12 передано на новий апеляційний розгляд.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року у справі № 2-1170/12 позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про відкриття кредитної лінії від 04 жовтня 2007 року № 1KL-М/2007 у розмірі 23 658 660,58 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки (квартиру) із застосуванням визначеної в статті 38 Закону України «Про іпотеки» процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» права на продаж предмета іпотеки від власного імені будь-якій третій особі-покупцю на його власний розсуд за ціною на рівні, не нижчому за 4 032 000 грн з наданням ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» всіх необхідних повноважень для здійснення продажу квартири.

У подальшому рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року у справі № 2-1170/12 було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 грудня 2017 року, а справу № 2/1170/12 передано на новий апеляційний розгляд.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року у справі № 2-1170/12 апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2012 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про відкриття кредитної лінії від 04 жовтня 2007 року № 1KL-М/2007 у розмірі 7 753 997,96 грн, яка складається із суми заборгованості по тілу кредиту у розмірі 4 544 999,92 грн, заборгованості по нарахованих відсотках у розмірі 2 708 998,04 грн, пені за простроченими нарахованими доходами за кредитом у розмірі 500 000 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 193 кв. м, житловою площею 130,40 кв. м, що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 12 січня 2005 року на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 29 грудня 2004 року № 2474-С/КІ, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна.

14 січня 2005 року в реєстровій книзі під реєстровим номером № 44241, із застосуванням визначеної статтею 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу, шляхом надання ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» права на продаж предмета іпотеки від власного імені будь-якій третій особі-покупцю на його власний розсуд за ціною на рівні, не нижчому за 4 032 000 грн, з наданням ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» всіх необхідних повноважень для здійснення продажу зазначеної квартири.

В резолютивній частині вказаної постанови від 06 лютого 2018 року суд зазначив, що у зв`язку із виконанням рішення Апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2013 року та зверненням стягнення на предмет іпотеки, постанова в цій частині зверненню до виконання не підлягає.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 13 серпня 2014 року. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 серпня 2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 березня 2021 року в справі № 757/48837/15-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Згідно з рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2022 року у справі №757/56842/21-ц було також відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ», третя особа - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про витребування квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06 липня 2023 року та додаткового рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 серпня 2023 року у справі № 757/16836/16-ц, які залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 січня 2024 року, задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Люкстрейдкомпані Київ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання осіб такими, що позбавлені права власності та звільнення приміщення, усунуто перешкоди у користуванні майном ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 , із одночасним наданням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 іншого постійного жилого приміщення, а саме трьохкімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Позивач зазначає, що на дату подання позовної заяви законний власник квартири - ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» не може в повній мірі використовувати своє законне право власності на вищевказану квартиру, оскільки відповідачі продовжують користуватись даною квартирою, а саме проживати в ній, відмовляючись добровільно її звільнити, у зв`язку із чим ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» недоотримує вигоду та несе збитки.

Висновком експерта №60/23 за результатом проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 18.07.2023 року та Висновком експерта №64/23 за результатом проведення судово-економічної експертизи у цивільній справі №757/36781/22-ц від 10.08.2023 року, а саме: вартість недоотриманої/упущеної вигоди ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» за користування чотирьох кімнатною квартирою АДРЕСА_1 за період з 01.09.2014 по 30.11.2022, включно, з урахуванням розрахованої вартості суми орендної плати згідно висновку експерта № 60/23 від 18.07.2023 за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи, а також витрат за користування квартирою - сума нарахування за житлово-комунальні послуги відповідачам за цей період, складає 5 047 497,18 грн.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення матеріальної шкоди у формі упущеної вигоди, позивач посилався на, що своїми протиправними діями, (протиправним проживанням), у тому числі шляхом ігнорування рішень судів, які набрали законної сили, відповідачі завдали позивачу майнової шкоди у формі упущеної вигоди.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорення. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Як зазначено вище, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 04 липня 2011 року у справі №3-64гс11 та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі №908/2261/17, від 31 липня 2019 року у справі №910/15865/14 та від 30 вересня 2021 року у справі №922/3928/20).

При цьому протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Крім того, позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №750/8676/15-ц (провадження №14-79цс18) та постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі №910/12204/17, від 16 червня 2021 року у справі №910/14341/18).

Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №127/16524/16-ц (провадження №61-22106св18)).

Також позивач (кредитор) повинен довести: факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню (подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2019 року у справі №908/2486/18, від 15 жовтня 2020 року у справі №922/3669/19, від 16 червня 2021 року у справі №910/14341/18).

Тлумачення змісту частини другої статті 22 ЦК України свідчить, що упущена вигода, будучи складовою поняття збитки, на відміну від реальних збитків, фактичну вартість яких можна виявити на основі оцінки прямих майнових втрат, завданих особі, пов`язана з тим реальним приростом, збільшенням її майнової сфери, якого можна було б очікувати за звичайних обставин, якби ці обставини не були порушені неправомірною поведінкою боржника.

У частині третій статті 623 ЦК України закріплено норму, яка регламентує ціни на товари, роботи, послуги тощо, які використовуються для обчислення збитків, зокрема, збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди має свою специфіку, обумовлену низкою факторів, що зумовлено, зокрема, особливістю правової природи категорії збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки в момент вчинення правопорушення упущена вигода є лише можливою (майбутньою), а не наявною майновою втратою, а її розмір допустимо встановити лише приблизно, із деякими припущеннями, адже досить складним є визначення розміру тих втрат, які ще не сталися (не наступили фізично), позаяк невідомо, які чинники могли б мати вплив на прибуток.

Тож у з`ясуванні критеріїв, яким слід керуватися при визначені (обрахунку) розміру збитків у вигляді упущеної вигоди, суд зважає на сутність правової природи категорії упущена вигода, принципи на яких ґрунтується виконання зобов`язання з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, а також функції, які повинно виконувати відшкодування збитків.

Тому при визначенні (обчисленні) розміру упущеної вигоди першочергове значення має врахування критерію звичайних обставин (умов цивільного/господарського обороту), за яких кредитор мав достатні очікування на отримання відповідного доходу в разі належного виконання боржником своїх обов`язків.

При цьому звичайними обставинами (умовами цивільного/господарського обороту) фактично є типові (нормальні) обставини (умови) комерційного обігу (функціонування ринку), а не теоретично, потенційно можливі, особливо сприятливі ситуації, що мали місце під час неналежного виконання боржником своїх обов`язків.

Іншим критерієм, який необхідно враховувати при визначенні (розрахунку) розміру упущеної вигоди, є критерій розумності витрат. Сутнісний зміст цього критерію та необхідність урахування при розрахунку упущеної вигоди обумовлений принципами зобов`язального права та загальними засадами цивільного законодавства - керівними ідеями, з яких мають виходити усі без виключення учасники цивільних відносин.

Слід зазначити, що визначаючи розмір збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідно також враховувати функцію, яку повинно виконувати відповідне відшкодування. Такою функцією передусім є компенсаційна функція, яка виходить з неприпустимості збагачення потерпілої сторони зобов`язання (кредитора) та визначає своїм завданням компенсацію кредитору дійсних негативних наслідків порушення його прав. Іншими словами відновлення майнового стану кредитора за рахунок боржника має здійснюватися із розрахунку еквівалентності, співмірності між собою відшкодування та збитків.

Відтак, при визначенні розміру збитків у вигляді упущеної вигоди слід керуватися такими критеріями її розрахунку (обчислення) як: 1) звичайні обставини (умови цивільного/господарського обороту); 2) розумні витрати; 3) компенсаційність відшкодування збитків.

Тому справедливе відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди за наявності доведеності протиправної поведінки заподіювача збитків та причинного зв`язку між збитками та протиправною поведінкою є одним із ефективних засобів захисту порушених прав кредитора, адже сама лише констатація у судовому рішення порушення прав кредитора (позивача) не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним.

З огляду на встановлені у справі обставини та наявні докази, колегія суддів вважає, що відповідачі перешкоджають позивачу у користуванні та розпорядженні нерухомим майно, що свідчить про порушення права та позбавлення позивача можливості використати приміщення з метою отримання доходу від його передання від оренду.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди в сумі 5 047 497,18 грн позивач посилався на висновок судового експерта №64/23 за результатами проведення судової економічної експертизи, відповідно до якого вартість/сума недоотриманої/упущеної вигоди ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» за користування чотирьохкімнатною квартирою АДРЕСА_3 , за період з 01.09.2014 по 30.11.2022, включно, з урахуванням розрахованої вартості (суми) орендної плати згідно висновку експерта №60/23 від 18 липня 2023 за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи, а також витрат за користування квартирою - сума нарахування за житлово-комунальні послуги за цей період становить 5 047 497,18 грн.

Колегія суддів оцінює зазначені висновки експертів критично і вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв їх до уваги, як належний доказ розміру збитків (упущеної вигоди).

Так, висновок №60/23 від 18 липня 2023, який покладений в основу висновку судового експерта №64/23 за результатами проведення судової економічної експертизи, складений судовим експертом Лісниченко С.В. за результатами судової оціночно-будівельної експертизи, проведеної на підставі документальних даних. Вартість оренди експертом визначена шляхом порівняння вартості аналогів пропонування оренди подібних об`єктів з коригуванням на торг та стан об`єкта. Поряд із цим, експертом не було проведено фактичне обстеження об`єкту нерухомого майна, а дослідження проведено на підставі даних технічного паспорту від 18.12.2003 року, без врахування актуального технічного стану квартири, необхідностіпроведення ремонтних робіт, наявностіобтяжень, спорів щодо об`єкта нерухомості.

Наявність теоретичного обгрунтування можливості отримання доходу ще не є достатньою підставою для його стягнення, оскільки у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані за звичайних обставин (мають реальний, передбачуваний та очікуваний характер).

Доказів на підтвердження будь-яких комерційних пропозицій щодо оренди спірного об'єкту нерухомості позивачем суду не надано.

Відтак, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду, що позивачем не доведено понесення ним майнових втрат на заявлену суму, тому правові підстави для задоволення позову відсутні.

З огляду на наведене, враховуючи норми права, що регулюють дані правовідносини, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не заперечив факту заподіяння діями відповідача збитків позивачу, а лише не вважає доведеним його розмір, колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують висновків суду.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Люкстрейдкомпані Київ» - адвоката Нейрановського Артема Олексійовича залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 березня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 10 березня 2025 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар