ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 619/1572/21

провадження № 61-11244св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

заявник (стягувач)- ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Близнюков Юрій Володимирович,

заінтересована особа (боржник) - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 30 квітня 2024 року в складі судді Нечипоренко І. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 18 липня 2024 року в складі колегії суддів: Мальованого Ю. М., Маміної О. В., Яцини В. Б.,

Історія справи

Короткий зміст скарги

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася зі скаргою на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Юрія Володимировича (далі - приватний виконавець Близнюков Ю. В.), боржник ОСОБА_2 .

Скарга мотивована тим, що 13 березня 2024 року вона звернулась із заявою до приватного виконавця Близнюкова Ю. В. про вжиття заходів щодо примусового виконання рішення суду у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, в якій просила звернутись до суду з поданням про звернення стягнення на земельну ділянку, яку було повернуто ОСОБА_2 на підставі постанови Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року в справі № 372/3733/22.

02 квітня 2024 року вона повторно звернулась до приватного виконавця Близнюкова Ю. В. з аналогічною заявою, проте ним не вчинено зазначених дій щодо виконання рішення суду.

ОСОБА_1 просила:

визнати бездіяльність приватного виконавця Близнюкова Ю. В. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 щодо примусового виконання рішення суду від 30 серпня 2021 року в справі № 619/1572/21;

звернути стягнення на земельну ділянку, кадастровий номер :05:033:0080, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яку було повернено у власність ОСОБА_2 на підставі постанови Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року в справі № 372/3733/22, для чого надати право приватному виконавцю Близнюкову Ю. В. на виготовлення технічної документації на зазначену земельну ділянку, безперешкодний доступ до вказаної земельної ділянки з метою її опису, арешту та оцінки у зв`язку з відсутністю у боржника іншого майна.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 30 квітня 2024 року скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця, а не стягувача, у зв`язку з чим вимога ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Крім того, постанова Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року є предметом касаційного перегляду, а її дію зупинено ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2024 року. Тому підстав вважати протиправною бездіяльність приватного виконавця Близнюкова Ю.В. щодо незвернення до суду з поданням про вирішення питання про звернення стягнення на земельну ділянку площею 0,2059 га, кадастровий номер :05:033:0080, немає.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 18 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 30 квітня 2024 року - без змін.

Вирішуючи питання про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке за боржником не зареєстровано, апеляційний суд звернув увагу на відсутність у справі будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення приватним виконавцем всіх передбачених законом заходів щодо виконання судового рішення, і доказів того, що такі заходи виявилися безрезультатними.

При цьому застосування судом положень частини десятої статті 440 ЦПК України та статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» є крайнім заходом виконання судового рішення, який може бути застосований лише в тому випадку, коли виконавцем вичерпано всі можливі заходи, які передбачені законом щодо примусового виконання рішень за рахунок іншого майна боржника. Вказане узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 2-592/09 (провадження № 61-8383св18) та від 23 січня 2019 року у справу № 522/6400/15-ц (провадження№ 61-19786св18).

Оскільки дія судового рішення у справі, на яке посилається скаржник в обґрунтування своїх вимог, зупинена ухвалою суду касаційної інстанції, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про передчасність такої скарги, адже підстав вважати, що приватний виконавець допустив бездіяльність при виконанні рішення суду про стягнення заборгованості немає.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У липні 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, вимоги скарги на бездіяльність приватного виконавця задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

під час вирішення справи суди не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 619/562/18 (провадження № 61-39095св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 2-15/2003 (провадження № 61 -13346св19);

суди не дослідили матеріали виконавчого провадження, а ухвалили рішення на підставі припущень та без участі у справі приватного виконавця;

рішення суду від 30 серпня 2021 року в справі № 619/1572/21 станом на 30 липня 2024 року не виконується. Боржник користується своїм майном, більше того з його карти приватним виконавцем було знято арешт. Крім того, незважаючи на арешт, який накладений на будинок, боржник здійснив переоформлення свого права власності на інших осіб. Боржник також не подав виконавцю декларацію про свій майновий стан, не вчинив жодної дії щодо виконання рішення суду, а виконавець не вчиняє жодної дії щодо визначення майна, яке є спільній власності подружжя, не вимагає надання декларації про майновий стан боржника, не виявляє, не описує та не арештовує його рухоме та нерухоме майно, не застосовує до боржника будь-які передбачені Законом заходи примусу;

належним доказом вжиття усіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дії, є повне виконання рішення суду. Невиконання рішення суду, що набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дії, що є недопустимим з огляду на статтю 129-1 Конституції України. Суди зазначеному оцінки не надали та відмовили у задоволенні скарги на бездіяльність приватного виконавця з формальних міркувань.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 619/1572/21 та витребувано справу із суду першої інстанції.

У жовтні 2024 року матеріали справи № 619/1572/21 надійшли до Верховного Суду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 27 вересня 2024 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України (порушення норм процесуального права).

Фактичні обставини справи

У приватного виконавця Близнюкова Ю. П. перебуває на виконанні виконавче провадження № НОМЕР_1 щодо примусовому виконанню рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 30 серпня 2021 року в справі № 619/1572/21, яким з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнено 2 794 051,62 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,2059 га, кадастровий номер :05:033:0080, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Петренко О. А. 11 серпня 2021 року за № 455, право власності за яким зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11 серпня 2021 року, номер запису 43432474. Повернено у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,2059 га, кадастровий номер :05:033:0080, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В решті позову відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Петренко О.А., про визнання договору дарування недійсним. Зупинено дію постанови Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Позиція Верховного Суду

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад, зокрема, гласності та відкритості виконавчого провадження, розумності строків виконавчого провадження (пункти 6, 7 частини першої статті 2 цього Закону).

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

У статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб (пункт 13 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

За змістом частини 1 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах (частина 2 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з частиною п`ятою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

У частині десятій статті 440 ЦПК України передбачено, що питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19), від 30 травня 2024 року в справі № 365/74/16-ц (провадження № 61-11358св23)).

Принцип обов`язковості судового рішення та визначений процесуальним законодавством обов`язок суду із здійснення судового контролю за виконанням судового рішення зобов`язує суди, здійснюючи оцінку тих чи інших обставин, враховувати чи сприяє вчинення будь-якої процесуальної дії (в тому числі судом) виконанню остаточного судового рішення чи навпаки - перешкоджає такому виконанню. При цьому, слід зауважити на тому, що виконання судового рішення є прямим обов`язком боржника (частини друга статті 15 Закону України «Про виконавче провадження»). Відтак, за наявності будь-яких сумнівів з приводу правомірності чи неправомірності вчинення виконавцем певних дій, останні підлягають оцінці з точки зору їх спрямованості на забезпечення виконання остаточного судового рішення (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 травня 2019 року у справі № 905/2458/16).

Вирішуючи питання про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке за боржником не зареєстровано, колегія суддів звертає увагу на відсутність у справі будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення приватним виконавцем всіх передбачених законом заходів щодо виконання судового рішення, і доказів того, що такі заходи виявилися безрезультатними. Застосування судом положень частини десятої статті 440 ЦПК України та статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» є крайнім заходом виконання судового рішення, який може бути застосований лише в тому випадку, коли виконавцем вичерпано всі можливі заходи, які передбачені законом щодо примусового виконання рішень за рахунок іншого майна боржника (див. постанови Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 2-592/09 (провадження № 61-8383св18) та від 23 січня 2019 року у справу № 522/6400/15-ц (провадження№ 61-19786св18)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі 619/562/18 (провадження № 61-39095св18), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено, що: «належним доказом вжиття усіх передбачених Законом заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дії, є повне виконання рішення суду. Невиконання рішення суду, що набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дії, що є недопустимим з огляду на статтю 129-1 Конституції України».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

У справі, що переглядається:

при зверненні зі скаргою на бездіяльність приватного виконавця Шевченко Г. М. зазначала, що 13 березня 2024 року вона звернулась із заявою до приватного виконавця про вжиття заходів щодо примусового виконання рішення суду у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, в якій просила звернутись до суду з поданням про звернення стягнення на земельну ділянку, яку було повернуто ОСОБА_2 на підставі постанови Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року в справі № 372/3733/22. 02 квітня 2024 року вона повторно звернулась до приватного виконавця з аналогічною заявою, проте ним не вчинено жодних дій щодо виконання рішення суду. Тому вона просила визнати бездіяльність приватного виконавця у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 щодо примусового виконання рішення суду від 30 серпня 2021 року в справі № 619/1572/21 протиправною та звернути стягнення на земельну ділянку, яку було повернено у власність ОСОБА_2 на підставі постанови Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року в справі № 372/3733/22, для чого надати право приватному виконавцю Близнюкову Ю. В. на виготовлення технічної документації на зазначену земельну ділянку, безперешкодний доступ до неї з метою її опису, арешту та оцінки у зв`язку з відсутністю у боржника іншого майна;

встановивши, що дія судового рішення у справі, на яке посилається скаржник в обґрунтування своїх вимог, зупинено ухвалою суду касаційної інстанції, суди дійшли правильного по суті висновку про передчасність такої скарги, а підстави вважати, що приватний виконавець допустив бездіяльність при виконанні рішення суду про стягнення заборгованості відсутні;

при цьому зміст скарги ОСОБА_1 свідчить, що вона, вказуючи на бездіяльність приватного виконавця, посилається саме на факт того, що він не ініціював судового провадження за поданням про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке за боржником не зареєстровано. Інших обставин щодо протиправної, на думку скаржника, бездіяльності приватного виконавця вона не наводить.

За таких обставин суди зробили правильний висновок про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду прийняті без додержання норм матеріального і процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 30 квітня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 18 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді І. О. Дундар

Д. А. Гудима

Є. В. Краснощоков