Справа № 761/7088/24
Провадження № 2/761/1955/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2025 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Тихій П.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

23.02.2024 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у м.Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15.03.2005 р. торгівельне приміщення на території «Сінного ринку», яке він орендував в ТОВ «Сінний ринок» було зруйноване, а його особисте майно, що знаходилось в ньому та товар зникли. Внаслідок таких дій позивач неодноразово звертався із заявами про вчинення кримінального правопорушення до органів досудового розслідування, зокрема до Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.Києві та органів прокуратури. Позивач вказує, що здійснюючи досудове розслідування майже 13 років органи досудового розслідування так і не з`ясували законність вилучення його майна та позбавлення його права на здійснення законної підприємницької діяльності. Зважаючи на незаконні та систематичні протиправні дії працівників органів досудового розслідування, позивач просить стягнути з ГУНП у м. Києві матеріальну шкоду у розмірі 498303,00 грн, моральну шкоду у розмірі 184000,00 грн та кошти за оплату експертизи у розмірі 4173,00 грн. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не вбачається можливим, позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом для захисту своїх порушених прав.

Ухвалою від 10.05.2024 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою від 12.11.2024 р. задоволено частково заяву представника відповідача та закрито провадження у справі в частині вимоги про визнання незаконними рішення, дії та бездіяльності Шевченківського РУ ГУМВС України в м.Києві.

Ухвалою від 12.11.2024 р. задоволено клопотання позивача, прийнято до розгляду заяву про збільшення розміру позовних вимог, а також встановлено сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою від 18.03.2025 р. задоволено клопотання позивача, прийнято до розгляду заяву про збільшення розміру позовних вимог, а також встановлено сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою від 30.06.2025 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав викладених в позові та інших поданих ним заявах по суті справи.

Представник відповідача Головного управління Національної поліції у м.Києві в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просив суд відмовити у їх задоволенні з підстав викладених в поданих ними заявах по суті справи.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомив.

Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Виходячи зі змісту п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», на яку також посилається Позивач, встановлено, що суди, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Згідно з ч.3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи (ст. 76 ЦПК України).

За приписами ст. 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Позивачем не надано до суду жодних доказів щодо завдання працівниками Шевченківського РУ ГУМВС України в м.Києві матеріальної шкоди, яка відбулась саме внаслідок викраденого у нього майна.

Водночас посилання позивача у позовній заяві на подані ним скарги щодо бездіяльності органів досудового розслідування, а також ухвали слідчих суддів прийнятих за результатами скарг ОСОБА_1 щодо вжиття відповідних заходів у кримінальному провадженні № 0000157 не свідчать про протиправність дій ГУНП у м.Києві, а тим більше про причетність працівників Шевченківського РУ ГУМВС України в м.Києві до викрадення майна позивача з його торгівельного павільйону, на чому він наголошує.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування у кримінальних провадженнях визначає Глава 26 КПК України, відповідно до якої потерпілий має право оскаржувати бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення; у нездійсненні інших процесуальних дій, які зобов`язаний вчинити у визначений КПК України строк; рішення слідчого, прокурора про закриття кримінального провадження; рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій тощо.

Таким чином, КПК України передбачає механізм та порядок захисту та поновлення процесуальних прав учасника кримінального провадження та заявника, однак винесення відповідних ухвал слідчим суддею за результатами розгляду скарг не свідчить про протиправність чи неправомірність дій органів досудового розслідування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.03.2019 р. у справі № 920/715/17 визначає, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами Кримінального процесуального кодексу України, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Разом з тим, слід зауважити, що позивач просить стягнути матеріальну та моральну шкоди за неправомірні дії Шевченківського РУ ГУМВС України в місті Києві і в той же час просить визнати такі дії - неправомірними.

Тобто, позивач не має жодних допустимих доказів щодо неправомірності дій працівників Шевченківського РУ ГУМВС України в м.Києві, Шевченківського УП ГУНП у м.Києві на обґрунтування своїх позовних вимог.

Крім того слід зауважити, що позивачем порушено процесуальний строк звернення до суду щодо стягнення матеріальної шкоди, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Так, вимогами ст. 258 ЦК України, передбачено перелік окремих видів вимог для яких встановлюється спеціальна позовна давністю. У вказаному переліку відсутня вимога про відшкодування матеріальної шкоди, до якої застосовувалася б спеціальна позовна давність.

Відтак, для позовної вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України). Позивач звернувся з позовом про відшкодування матеріальної шкоди лише у 2024 році, тобто через значно тривалий проміжок часу.

Таким чином, позивач порушив строки звернення до суду, оскільки матеріальна шкода, про яку зазначає позивач, йому була завдана злочином ще у 2005 році, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Водночас, згідно матеріалів справи, судом встановлено, що за фактом крадіжки, яка відбулася 15.03.2005р. внесено відомості до ЄРДР за № 0000677 за ч.1 ст. 185 КК України.

Згідно листа прокуратури Шевченківського району м. Києва від 13.02.2014 р. встановлено, що кримінальні провадження № 0000157 та № 0000677 об`єднали в одне кримінальне провадження № 0000157, досудове розслідування в якому здійснювало Шевченківське РУ ГУМВС України в м.Києві.

Також позивач зазначає, що за фактом неправомірних дій працівників Шевченківського РУ ГУМВС України в м.Києві відкрито кримінальне провадження за № 0000406, яке згідно постанови про об`єднання, було об`єднано в одне кримінальне провадження під № 0000157.

Згідно з листом Київської місцевої прокуратури № 10 від 09.11.2020 р. № 10.40-41-5098вих-20, матеріали кримінального провадження № 0000157 направлено до слідчого відділу Шевченківського УП ГУНП у м.Києві для здійснення досудового розслідування.

Листом слідчого Шевченківського УП ГУНП у м.Києві від 30.04.2024 р. № 91180-2025 встановлено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000157 від 15.02.2013 р. триває, а ОСОБА_1 перебуває в статусі потерпілого.

Разом з тим, суд звертає увагу на постанову Верховного Суду від 03.09.2019 р. у справі № 916/1423/17, згідно якої встановлено, що Держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишились нерозкритими.

Ураховуючи вищевикладене, зокрема відсутність доказів, щодо завдання працівниками Шевченківського РУ ГУМВС України в м.Києві матеріальної шкоди у розмірі 593143,00 грн, позовна вимога про стягнення з Головного управління Національної поліції у м.Києві, Державної казначейської служби України матеріальної шкоди не підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави покладення обов`язку відшкодувати завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, згідно з положеннями яких шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Однак, позивачем невірно визначено коло відповідачів та не пред`явлено позов до Держави України в особі державних органів.

Зважаючи на вищевикладене, Головне управління Національної поліції у м.Києві та Державна казначейська служба України є неналежними відповідачами у справі, що розглядається.

Постановами Верховного Суду від 22.12.2020 р. у справі № 686/24223/17, від 05.12.2022 р. у справі № 214/7462/20 зазначено, що при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст.ст. 1166, 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою (постанова Верховного Суду від 05.12.2022 р. у справі № 214/7462/20).

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 р. у справі № 752/17832/14-ц).

Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (ч.ч.1-3 ст. 89 ЦПК України).

Згідно інформації, викладеної у позовній заяві встановлено, що позивач, як доказ завдання йому матеріальної та моральної шкоди, неодноразово зазначає ухвали суддів, постанови прокуратури про скасування постанов Шевченківського РУ ГУМВС України в м.Києві щодо закриття кримінального провадження.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування у кримінальних провадженнях визначає KПK України, відповідно до якої потерпілий має право оскаржувати бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення; у нездійсненні інших процесуальних дій, які зобов`язаний вчинити у визначений KПK України строк; рішення слідчого, прокурора про закриття кримінального провадження; рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій тощо.

Відтак, сам факт скасування постанов органу досудового розслідування, в даному випадку Шевченківського РУ ГУМВС України в м.Києві ухвалою слідчого судді не свідчить про протиправність дій та завдання матеріальної і моральної шкоди позивачу.

Таким чином, вказане свідчить про встановлений КПК України порядок захисту прав особи на вчинення процесуальних, слідчих дій в розумні строки.

3 огляду на викладене, посилання позивачем у позовній заяві на ухвали судів про скасування постанов органу досудового розслідування, не можуть слугувати доказом заподіяння моральної шкоди, а лише свідчать про реалізацію процесуальних прав учасника кримінального провадження, а тому, судом не може надаватися оцінка доказів, які подавалися стороною у межах кримінального провадження, як доказ заподіяної моральної шкоди.

Як роз`яснено в п.4 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Суд зауважує, що позивач не навів жодних аргументів у чому саме полягає завдана йому моральна шкода, однак розмір моральної шкоди оцінює у розмірі 262400,00 грн (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 12.03.2025 р.). На підтвердження розміру моральної шкоди позивачем надано висновок соціального-психологічного дослідження № 27-08-19, проведений ГО «Спілка фахівців соціологічних та психологічних досліджень».

В той же час, в розрізі даного цивільно-правового спору, суд критично відноситься до наданого висновку соціально-психологічного дослідження № 27-08-19, складеного 04.09.2019р. ГО «Спілка фахівців соціологічних та психологічних досліджень», з огляду на наступне.

Згідно з п.2.2 п.2 Витягу зі Статуту ГО «Спілка фахівців соціологічних та психологічних досліджень», основним завданням громадської організації є: проведення психологічних експертиз, досліджень та використання інших форм спеціальних психологічних знань щодо осіб, які потребують соціальної опіки.

Так, ГО «Спілка фахівців соціологічних та психологічних досліджень» (ГО «СФСПД»), , адреса: 02154, м.Київ, Русанівський бульвар, буд.10, кв.30), згідно даних наявних у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що здійснюється відповідно до статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», у графі вид діяльності містить Код КВЕД 94.99 Діяльність інших громадських організацій, н. в. і. у, КВЕД 72.20 Дослідження й експериментальні розроби у сфері суспільних і гуманітарних наук (основний).

При цьому, цей клас включає: діяльність організацій, безпосередньо не пов`язаних з політичними партіями, які впливають на суспільну думку шляхом просвіти, політичного впливу, збирання коштів тощо: цивільні ініціативи та рухи протесту, екологічний рух, організації, які виступають на підтримку розвитку громад та розширення можливостей освіти, н.в.і.г., організації захисту та поліпшення умов існування окремих груп населення, наприклад, етнічних груп та груп меншості тощо, асоціації патріотичного напрямку, у тому числі асоціації ветеранів війни, асоціації споживачів, асоціації автомобілістів, асоціації, які створені з метою встановлення соціальних контактів, такі як масонські ложі тощо, асоціації молоді, студентські асоціації, клуби тощо, асоціації, які створені з метою проведення культурних заходів або організації дозвілля (крім спортивних та ігрових клубів), наприклад, поетичні, літературні кружки, клуби книголюбів, любителів історії, музики та живопису, клуби колекціонерів, громадські клуби, карнавальні клуби тощо.

Цей клас включає також: діяльність з надання гранту членськими або іншими організаціями, діяльність будинкових комітетів (КЦ), діяльність зі сприяння мисливству та відловлюванню тварин.

З огляду на вказане, ГО «Спілка фахівців соціологічних та психологічних досліджень» не має КВЕД-2005 74.87.0 «Надання інших комерційних послуг» та/або 82.99 «Надання інших допоміжних комерційних послуг, н.в.і.у.», 69.10 «Діяльність у сфері права Включає надання консультацій щодо судово-правових питань суб`єктами без статусу адвоката» за КВЕД-2010, щоб в свою чергу надавало б право на проведення соціально-психологічних досліджень.

Окрім того, представником Головного управління Національної поліції у м. Києві вірно зауважено, що на останній сторінці висновку соціально-психологічного дослідження № 27-08-19 зазначено, що будь-яка інформація, що міститься у висновку експерта надається суду виключно для оцінки і використання в даному судовому процесі, дійсна протягом 6-місячного строку та не може використовуватись іншими органами і особами.

Позивачем долучений висновок соціально-психологічного дослідження як підтвердження суми розрахунку завданої йому моральної шкоди, який не може братися судом до уваги, оскільки висновок складений 04.09.2019 р. і від дати складення минув значно тривалий час, майже 5 років, тому даний висновок, строк дії якого зазначено - 6 місяців сплинув, тому доказ є неналежним та недостовірним.

Таким чином, в межах розгляду даної цивільної справи, суд критично оцінює наданий суду висновок соціально-психологічного дослідження та не бере його до уваги.

Згідно з ч.1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 р. у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки під час розгляду справи не встановлено всіх необхідних елементів, що в свою чергу виключає відповідальність за заподіяння такої шкоди.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 р.).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи що позивачем не доведено заявлені вимоги належними та допустимими доказами, суд доходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до Головного управління Національної поліції у місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя: