КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 362/4293/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 грудня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Кравченко Л.М. у м. Васильків у справі за позовом ОСОБА_1 до Васильківської міської ради, ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Халявка Наталія Миколаївна про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним державного акту та визнання права власності,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В серпні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила визнати незаконним та скасувати рішення другої сесії виконавчого комітету Великобугаївської сільської Ради народних депутатів №13 від 12 червня 1998 року в частині передання у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,374 га, розташовану в АДРЕСА_1 ; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,374 га, розташовану в АДРЕСА_1 від 20 жовтня 1998 року серія II КВ №081229; скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 35228714 від 17 травня 2018 року, яким зареєстровано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку кадастровий № :01:040:0026; скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 35228953 від 17 травня 2018 року, яким зареєстровано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку кадастровий № :01:040:0027; визнати за ОСОБА_1 право власності на вказані земельні ділянки.

Позов мотивувала тим, що 02 червня 1998 року було укладено договір купівлі-продажу, зареєстрований державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори за № 1261 та Фастівським міжміським БТІ 12 листопада 1998 року за № 161, відповідно до якого ОСОБА_4 продала ОСОБА_5 будинок АДРЕСА_1 .

12 червня 1998 року рішенням другої сесії виконавчого комітету Великобугаївської сільської Ради народних депутатів №13 земельну ділянку пл. 0,374 га., розташовану в АДРЕСА_1 передано в приватну власність ОСОБА_4 та видано державний акт на право приватної власності на землю серія II КВ №081229.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 (власниця будинку) померла, в подальшому позивач ОСОБА_1 , яка є її дочкою, звернулась до нотаріуса для прийняття спадщини.

З моменту придбання 02 червня 1998 року і до смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 в будинку проживала та користувалась земельною ділянкою ОСОБА_5 . Після смерті власниці будинку в ньому проживав її зять ОСОБА_6 (чоловік позивача) до моменту мобілізації в АТО (2014 рік). На теперішній час він вважається зниклим безвісти.

В липні 2017 року ОСОБА_1 , приїхавши до ОСОБА_7 , побачила, що будинок та господарські споруди, належні її матері, повністю зруйновані. За повідомленням сусідів, будинок зруйновано ОСОБА_3 , який вказав, що є власником даної земельної ділянки і вправі робити все, що бажає за потрібне.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу від 17 травня 2017 року набув право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :01:040:0026 та :01:040:0027.

21 червня 2018 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на будинок АДРЕСА_1 та господарські будівлі та споруди, на підставі якого право власності на будинок зареєстровано за нею.

Вказувала, що на момент придбання будинку (02 червня 1998 року) були чинними і регулювали відповідні відносини ЦК УРСР 1963 року та ЗК України 1990 року.

Вказувала, що з положень ст. 6, 30, 67, 17 ЗК України вбачається, що колишній власник будинку ( ОСОБА_4 ) після продажу будинку не мала права на отримання у власність земельної ділянки, що була раніше їй надана. Таке право належало новому власнику будинку.

Отже, для захисту порушеного права вона вимушена звернутися до суду з позовом про визнання незаконним та скасування рішень сільської ради в частині передання в приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки та державного акту, виданого на підставі вказаного рішення. Крім того, оскільки право власності на земельні ділянки було зареєстровано за ОСОБА_3 , чому передувало незаконне передання їх у власність ОСОБА_4 , то державна реєстрація права власності на спірні земельні ділянки за ОСОБА_3 повинна бути скасована.

Вказувала, що аналіз ст. 321, 381, 377 ЦК України дає підстави для висновку, що ОСОБА_4 не мала права продавати спірну земельну ділянку - садибу, на якій розташований будинок позивача з господарськими спорудами.

Посилаючись на ст. 152, 120 ЗК України, вказувала, що до позивача, яка отримала право власності на будинок та господарські споруди та будівлі при ньому, перейшло право власності на спірні земельні ділянки, розміщені під ним.

Враховуючи, що на теперішній час право власності на земельні ділянки зареєстровано за ОСОБА_3 , ОСОБА_1 вимушена звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності на спірні земельні ділянки.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2023 року залучено до участі в справі Васильківську міську раду в якості правонаступника відповідача Великобугаївської сільської ради Васильківського району Київської області.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2025 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що судове рішення немотивоване, не містить всіх встановлених обставин справи (наявні лише посилання на докази), не містить мотивів застосування норм права, на які посилається суд, не містить норм права, на які посилалася позивач, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування, не містить правового обґрунтування висновків суду з посиланням на конкретні докази, не містить логічних висновків, містить посилання на нерелевантну судову практику та не відображає обставин, визнаних відповідачем, зокрема того, що ОСОБА_3 особисто підтвердив в судовому засіданні, що після придбання спірної земельної ділянки він зніс (зруйнував) будинок АДРЕСА_1 , розташований на придбаній ним земельній ділянці.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції посилався на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 514/1571/14-ц, однак у цій постанові відсутній висновок щодо застосування відповідних норм права, а предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені обставини та матеріально-правове регулювання спірних правовідносин не є подібним до даної справи.

Вказувала, що в даній справі жоден учасник не заявляв про те, що спір йде про спірні земельні ділянки, а всі докази у справі підтверджують, що спірна земельна ділянка є однією і тією самою. Під час розгляду справи відповідачі не заперечували, що зруйнований будинок знаходився на спірній земельній ділянці, а матеріали справи не таких доказів протилежного.

Вказувала, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 081229 ОСОБА_4 на підставі рішення сільської ради від 12 червня 1998 року № 13 передано у приватну власність земельну ділянку пл. 0,3740 га. по АДРЕСА_1 . Відповідно до плану зовнішніх меж земельної ділянки до державного акту, місцезнаходження, площа, розміри та межі земельної ділянки чітко визначені та вказані суміжні земельні ділянки. Аналогічні сусіди суміжних земельних ділянок, вказані в акті, також вказані в договорах купівлі-продажу від 17 травня 2017 року, відповідно до яких ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_3 прийняв у власність земельні ділянки.

Суд першої інстанції не взяв до уваги, що як попереднім (до укладення договору купівлі-продажу будинку 02 червня 1998 року) власником будинку по АДРЕСА_1 , так і власником земельної ділянки пл. 0,3740 га. по АДРЕСА_1 вказана третя особа ОСОБА_4 .

Таким чином, одна і та сама особа ОСОБА_4 в один і той самий період часу - 1998 рік не могла бути власником/користувачем різних земельних ділянок пл. 0,3740 га. за однією і тією самою адресою, та на якій розташований будинок з господарськими спорудами.

Також, як зазначено в рішенні суду, висновком по матеріалам перевірки від 25 липня 2017 року засвідчено факт знесення житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 за вказівкою ОСОБА_3 , що було виявлено 20 липня 2017 року сином позивача. Крім того, у відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 просив відмовити в позові не з тих підстав, що будинок розташований на іншій земельній ділянці, а що він зруйнований, і це є підставою припинення права власності. Більше того, відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні особисто дав пояснення, що після придбання спірної земельної ділянки він зніс будинок по АДРЕСА_1 на земельній ділянці, яку він придбав.

Таким чином, земельна ділянка пл. 0,3740 га., яка перейшла у 1998 році в користування до покупця будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 від ОСОБА_4 , є саме тією земельною ділянкою, яку придбав ОСОБА_3 у 2017 році у продавця ОСОБА_4 у вигляді двох земельних ділянок з кадастровими номерами :01:040:0026 та :01:040:0027, і жоден учасник справи цього не заперечував. Відповідно, потреби у проведенні експертизи для визначення меж земельної ділянки не існувало.

Наявність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного права (інтересу) позивача полягає в тому, що спірні рішення, державний акт, договори купівлі-продажу та реєстрація права власності земельних ділянок перешкоджають позивачу як користуватись вказаною земельною ділянкою, так і отримати її у власність, а відновлення порушеного права позивача можливе шляхом визнання їх недійсними/нікчемними та скасування.

Щодо способу відновлення порушеного права, наголошувала, що судом першої інстанції не зазначено, які саме позовні вимоги він вважає неналежним способом захисту, не обґрунтовує, чому вважає їх неналежними та який спосіб захисту вважає належним.

Зазначала, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року в справі № 368/1158/16-ц, на яку посилався суд, не є подібною до справи, що переглядається. У даній справі позивач не заявляла віндикаційного позову, оскільки спірна земельна ділянка не перебувала у власності позивача, не передавалась у приватну власність будь-кому органом місцевого самоврядування, не відводилась і не формувалась у передбаченому законом порядку. Позивач не могла застосувати такий спосіб захисту як віндикаційний позов, оскільки на момент заволодіння відповідачем ОСОБА_3 спірною земельної ділянкою не була власником цієї земельної ділянки, а земельна ділянка не була сформованою у передбаченому законом порядку, тобто не набула ознак об`єкта цивільних прав.

Вказувала, що згідно наявних в матеріалах справи доказів, волі Великобугаївської сільської ради на розпорядження спірною земельною ділянкою не було та не існує, а рішення другої сесії виконавчого комітету від 12 червня 1998 року № 13 не приймалось. Відтак, рішення, якого не існує, не створює юридичних наслідків.

Враховуючи, що спірна земельна ділянка не перебувала у власності позивача, не передавалась у власність будь-кому органом місцевого самоврядування, не формувалась як об`єкт цивільних прав, відповідно вона не може бути витребувана шляхом подання віндикаційного позову.

Наводила зміст ст. 81, 116, 122, 79-1, 152, 153, 155 ЗК України, ст. 328 ЦК України, ст. 19 Конституції України, п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про земельний кадастр», посилалася на правові висновки Верховного Суду в постанові від 08 травня 2024 року у справі № 703/2305/22 про те, що позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування можуть бути заявлені особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цієї особи.

Посилалася на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 12 березня 2019 року в справі № 911/3594/17, від 20 травня 2020 року в справі № 303/6974/16-ц про те, що відсутність реєстрації права власності не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Таким чином, державна реєстрація прав на спірну земельну ділянку за відповідачем ОСОБА_3 не є підставою набуття права власності, а наслідком відсутності рішення другої сесії виконкому Великобугаївської сільської ради має бути визнання недійсності/нікчемності виданого на підставі цього рішення державного акту серії ІІ-КВ 081229 та скасування рішення нотаріуса про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за відповідачем ОСОБА_3 .

Наводила зміст ст. 30, 67, 56, 17 ЗК України 1990 року, зазначала, що після придбання 02 червня 1998 року у продавця ОСОБА_4 житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 саме до покупця ОСОБА_5 (матері позивача) перейшло право на користування спірною земельною ділянкою пл. 0,3740 га. по АДРЕСА_1 , з яких 0,2500 га. для будівництва, обслуговування житлових будівель і споруд та 0,1240 га. для ведення особистого підсобного господарства.

Посилалася на положення ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України та принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку/споруди. Отже, тільки ОСОБА_5 (мати позивача) мала право на отримання спірної ділянки у користування/власність, а після її смерті таке право перейшло до спадкоємиці - позивача ОСОБА_1 .

Вказувала, що визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 20 жовтня 1998 року серія ІІ КВ № 081229, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень буде наслідком припинення права власності відповідача ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку і такий спосіб захисту прямо передбачений ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ст. 378 ЦК України. Таким чином, заявлені нею вимоги є належним та ефективним способом захисту прав позивача.

Зазначала, що посилання суду на правовий висновок Верховного Суду у справі № 127/10011/18 від 19 травня 2020 року є безпідставним, оскільки вказана справа не є подібною до справи, що розглянута судом. У справі № 127/10011/18 на спірну земельну ділянку не було зареєстровано право власності як до продажу будівель, так і на час виникнення спору. А у справі, що переглядається, на спірну земельну ділянку було зареєстровано право власності на особу, яка продавши житловий будинок свого часу і втративши в силу ст.120 ЗК України право на вказану земельну ділянку, через п`ять місяців після продажу будинку оформила право власності. Більше того, рішення місцевого органу влади, на підставі якого видавався державний акт, ніколи не існувало.

Посилалася на п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр», яким передбачено, що кадастровий номер на земельну ділянку, на якій розташовано житловий будинок, право власності (користування) на яку не зареєстровано, присвоюється за заявою власників такого будинку. Проте на момент звернення до суду спірна земельна ділянка була поділена на дві ділянки, яким було присвоєно кадастрові номери та зареєстровано право власності за відповідачем ОСОБА_3 .

Зазначала, що 21 червня 2018 року нею отримано свідоцтво про право на спадщину за законом, на підставі якого право власності на будинок по АДРЕСА_1 зареєстровано за позивачем. Враховуючи, що спірним земельним ділянкам присвоєно кадастрові номери, вони зареєстровані в державному реєстрі речових прав, земельні ділянки не передавались у власність ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_3 не набув права власності на них на законних підставах, право на отримання спірних земельних ділянок у власність належить позивачу, яка користується ними з моменту придбання будинку 02 червня 1998 року (враховуючи період користування матір`ю позивача), лише вона має право на отримання їх у власність, відповідно право власності на спірні земельні ділянки має бути визнано за позивачем.

Від відповідача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_8 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, а також заявив клопотання про поновлення строку для подання відзиву на апеляційну скаргу, мотивоване тим, що строк для подання відзиву скінчився 15 вересня 2025 року, однак відповідач лише 18 вересня 2025 року уклав в адвокатом Бутком Д.Г. договір про надання правничої допомоги, що унеможливило вчасне подання відзиву на апеляційну скаргу, однак даний строк пропущено на незначний період часу.

Враховуючи, що строк для подання відзиву на апеляційну скаргу відповідачем пропущено на незначний період часу, а також, що право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, апеляційний суд продовжує ОСОБА_3 строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та приймає його.

У відзиві на апеляційну скаргу в частині вимог про скасування рішення сільської ради відповідач вказував, що позивач за текстом позовної заяви жодним чином не зазначає, яка саме норма Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 144 Конституції України була порушена будь-якою стороною при виділенні земельної ділянки у приватну власність. Позивач також не вказує на норму, яка б забороняла третій особі ОСОБА_4 отримувати у власність земельну ділянку. Тобто Великобугаївська сільська рада жодним чином не порушувала чинне на той момент законодавство, а в силу відсутності юридичного інструментарію для визнання таких рішень незаконним та їх скасування з інших підстав вважав за необхідне відмовити в задоволенні цієї вимоги.

Зауважував про неможливість визнання за ОСОБА_5 права власності на земельну ділянку, на якій розташовувався належний їй будинок, адже вона не виконала усіх вимог законодавства, які передбачають порядок для переходу права власності на земельну ділянку, а саме не звернулася до відповідних органів та не зареєструвала своє право власності. Згідно відомостей, що містяться в архіві сільської ради, у ОСОБА_5 ніколи не було свідоцтва про право власності на земельну ділянку, що в розумінні ст. 23 ЗК України 1990 року виключає можливість визнання за нею права власності. Тим більше, для визнання права власності на земельну ділянку на ній має перебувати будівля капітального типу, належна особі, яка заявляє вимоги на цю земельну ділянку.

Згідно чинного законодавства в разі знищення будинку право власності на нього є припиненим, а визнання права власності на земельну ділянку не підлягає за особою, в якої відсутнє право власності на житловий будинок, який колись перебував на спірній земельній ділянці, тим більше, що самого будинку, на який відсутнє право власності, так само немає. В матеріалах справи також не міститься будь-якого доказу фактичного існування будинку.

На спірних земельних ділянках відсутні будь-які будівлі позивача капітального типу, що унеможливлює визнання за нею права власності на земельні ділянки.

Не погоджувався з твердженням позивача, що ОСОБА_4 не мала права на отримання у власність земельну ділянку, а таке право мала ОСОБА_5 , яка придбала будинок на земельній ділянці. Вказував, що умови ч. 2 ст. 67 ЗК України 1990 року, на яку посилається позивач, не є безумовними підставами для повного та всебічного визнання за ОСОБА_5 права власності на земельну ділянку, на якій розташований належний їй будинок. Для цього їй необхідно було звернутися до відповідних органів та зареєструвати своє право власності на спірну земельну ділянку. У ОСОБА_5 ніколи не було свідоцтва про право власності, що в розумінні ч. 1 ст. 23 ЗК України 1990 року виключає можливість визнання за нею права власності на земельну ділянку.

Наполягав, що ненабуте право власності не могло бути успадковане позивачем.

Щодо визнання за позивачем права власності на земельні ділянки, посилався на положення ст. 377, 380, 346, 349, 323 ЦК України, ст. 120 ЗК України, вказував, що із систематичного аналізу норм чинного законодавства вбачається, що в разі знищення будівлі капітального типу (будинку) право власності на нього є припиненим, а визнання права власності на земельну ділянку не може бути визнаним за особою, в якої відсутнє право власності на житловий будинок, який колись перебував на спірній земельній ділянці, при цьому самого житлового будинку також немає.

Щодо вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким зареєстровано за ОСОБА_3 право власності на земельні ділянки, вказував, що позивач жодним чином не вказує на підстави, за яких даний правочин має бути скасований.

Повідомляв про очікувану суму судових витрат, які очікує понести в зв`язку з розглядом справи, що становить 25000 грн.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 02 червня 1998 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_5 купила житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 . Зазначено, що на земельній ділянці розташований один дерев`яний житловий будинок жилою площею 31,9 кв.м., загальною площею 58,5 кв.м., сарай, вбиральня. Договір посвідчено державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори Київської області та зареєстровано за номером 1261, а також Фастівським міжміським БТІ за номером 161 12 листопада 1998 року (а. с. 7 - 8 т. 1).

Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 081229, виданого 20 жовтня 1998 року, ОСОБА_4 на підставі рішення ІІ сесії виконкому Великобугаївської сільської ради від 12 червня 1998 року № 13 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,3740 га по АДРЕСА_1 , з яких 0,2500 га для будівництва, обслуговування житлових будівель і споруд та 0,1240 га для ведення особистого підсобного господарства, Згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки, землі від А до Б - землі, надані ОСОБА_9 , від Б до В - землі, надані ОСОБА_10 , від В до Г - землі сільради, від Г до А - землі, надані ОСОБА_11 (а. с. 10 - 12 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

21 червня 2018 року ОСОБА_1 одержала свідоцтво про право на спадщину, видане державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори, яким посвідчено, що на підставі ст. 1261 ЦК України спадкоємицею спадкового майна, яке складається з житлового будинку АДРЕСА_1 , є дочка померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 - ОСОБА_1 . Зазначено характеристики будинку - житловий будинок, матеріал стін - обапол, позначений в плані під літ. «А», загальною площею 68,6 кв.м., житловою площею 31,9 кв.м., має при собі наступні господарські будівлі та споруди: сарай літ. «Б» (а. с. 17 т. 1).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 21 червня 2018 року за позивачем ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок пл. 68,6 кв.м., житловою площею 31,9 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину серія та номер 3-469, виданий 21 червня 2018 року, видавник Третя Київська державна нотаріальна контора (а. с. 18 т. 1).

Згідно висновку по матеріалам перевірки, затвердженого начальником Васильківського ВП ГУНП в Київській області 25 липня 2017 року, 20 липня 2017 року надійшли матеріали перевірки по заяві ОСОБА_12 , в якій він вказує, що його мати має спадщину АДРЕСА_1 , будинок та два хазяйські приміщення, але приїхавши за даною адресою, виявив, що споруди були знищені. При спілкуванні з сусідами заявнику повідомили, що будинок знесено за вказівкою ОСОБА_3 , який повідомив сусідам, що він є власником даної земельної ділянки та робить із будівлями, що він хоче. При телефонній розмові з ОСОБА_3 останній пояснив, що придбав у власність земельну ділянку в АДРЕСА_1 . на земельній ділянці було хазяйське приміщення, яке він вирішив знести, та додав, що ніякого будинку не було. Також ОСОБА_3 повідомив, що за документами він є повним та єдиним власником земельної ділянки, за яку сплачує податки. Перевірку по даному факту визнано закінченою, роз`яснено заявнику, що їй по факту, вказаному в заяві, потрібно звернутися до суду в порядку приватного судочинства (а. с. 13 - 14 т. 1).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 17 травня 2017 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:040:0026 пл. 0,25 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер 2348, виданий 17 травня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М. (а. с. 15 т. 1).

Крім того, 17 травня 2017 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:040:0027 пл. 0,1243 га. для ведення особистого селянського господарства за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер 2851, виданий 17 травня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М. (а. с. 16 т. 1).

Копії зазначених договорів, укладених ОСОБА_4 із ОСОБА_3 , знаходяться на а. с. 67 - 70 т. 1. За умовами договору купівлі-продажу, посвідченого за реєстровим № 2348, ОСОБА_3 прийнято у власність земельну ділянку пл. 0,2500 га, кадастровий номер :01:040:0026, місце розташування АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва, обслуговування житлових будівель і споруд (присадибна ділянка). Зазначено опис меж земельної ділянки від А до Б - землевласник ОСОБА_4 , від Б. до В землі ОСОБА_11 , від В до Г землі ОСОБА_10, від Г до Д землевласник ОСОБА_4, від Д до Е ОСОБА_4 , від Е до Є землі ОСОБА_10 , від Е до Ж землі загального користування, від Ж до А землі ОСОБА_11 . Зазначено, що відчужувана земельна ділянка належить власнику на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 402565, виданого 23 травня 2008 року Управлінням земельних ресурсів у Васильківському районі Київської області на підставі рішення ІІ сесії виконкому Великобугаївської сільської ради від 12 червня 1998 року № 13, замість втраченого серії ІІ-КВ 081229.

За умовами договору купівлі-продажу, посвідченого за реєстровим № 2851, ОСОБА_3 прийнято у власність земельну ділянку пл. 0,1243 га., кадастровий номер :01:040:0027, місце розташування АДРЕСА_1 , цільове призначення для ведення особистого селянського господарства. Зазначено опис меж земельної ділянки від А до Б землі Кравченко А.І., від Б до В землі ОСОБА_10, від В до Г землі ОСОБА_10, від Г до Д землевласник ОСОБА_4, від Д до Е землевласник ОСОБА_4, від Е до Є землі ОСОБА_11 , від Є до Ж землі ОСОБА_4 , від Ж до А землі ОСОБА_11 . Зазначено, що відчужувана земельна ділянка належить власнику на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 402565, виданого 23 травня 2008 року Управлінням земельних ресурсів у Васильківському районі Київської області на підставі рішення ІІ сесії виконкому Великобугаївської сільської ради від 12 червня 1998 року № 13, замість втраченого серії ІІ-КВ 081229.

Листом Великобугаївської сільської ради Васильківського району Київської області від 31 липня 2019 року вих. № 236/02-12 повідомлено на запит суду, що засідання другої сесії Великобугаївської сільської ради 23 скликання відбулось 13 червня 1998 року. Відповідно до протоколу даного засідання сільської ради, під № 13 прийнято рішення, яке жодним чином не стосується справи за позовом ОСОБА_1 . Також повідомлено, що 03 грудня 2008 року Великобугаївською сільською радою передано Управлінню земельних ресурсів у Васильківському районі на зберігання другі примірники виданих радою державних актів в кількості 541 шт., в тому числі і другий примірник державного акта на право приватної власності на землю серія ІІ-КВ № 081229 (а. с. 74 т. 1).

Згідно протоколу другої сесії Великобугаївської сільської ради 23 скликання, доданого до листа Великобугаївської сільської ради Васильківського району Київської області від 31 липня 2019 року вих. № 236/02-12, рішенням № 13 порушено клопотання і доручено оформити потрібні документи про вилучення у ОСОБА_13 земельної ділянки розміром 32 га., яку він брав для ведення селянського фермерського господарства (а. с. 83 т. 1).

Листом Великобугаївської сільської ради від 28 жовтня 2020 року на адвокатський запит повідомлено, що сільській раді не відома інформація щодо реєстрації на ім`я ОСОБА_5 права власності на земельну ділянку в АДРЕСА_1 ; на земельній ділянці пл. 0,2500 га., кадастровий номер :01:040:0026, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться в АДРЕСА_1 відсутні житлові та господарчі споруди; у сільській раді відсутня інформація про те, з яких причин та з якого часу на земельній ділянці відсутній житловий будинок; сільській раді не відома інформація, яким чином та на яких підставах могла статися зміна загальної площі житлового будинку з 58,5 кв.м. на 68,6 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 ; до сільської ради не надходило прохань/пропозицій про зберігання спадкового майна у вигляді житлового будинку в АДРЕСА_1 ; у сільській раді відсутні будь-які технічні паспорти на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 194 т. 1).

У відзиві Васильківської міської ради на позовну заяву повідомлено, що рішення другої сесії виконкому Великобугаївської сільської ради від 12 червня 1998 року № 13, на підставі якого ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку пл. 0,3740 га. на території АДРЕСА_1 в архівному відділі згідно опису № 1 (справ постійного зберігання) не виявлено. Оскільки вказане рішення не приймалось, 12 червня 1998 року волі територіальної громади с. Велика Бугаївка в особі виконкому Великобугаївської сільської ради на розпорядження земельної ділянкою по АДРЕСА_1 не було та не існує, в зв`язку з чим позовна вимога про визнання незаконним та скасування вказаного рішення є безпідставною та є неналежним способом захисту порушеного права (а. с. 162 - 166 т. 2).

До відзиву долучено копію листа архівного відділу Обухівської районної військової адміністрації Київської області від 21 липня 2023 року № 05-02/335, яким повідомлено, що в справах фонду № 400 «Великобугаївська сільська рада народних депутатів Васильківського району Київської області» згідно опису № 1 (справ постійного зберігання) та суцільному перегляду документів, будь-яких рішень засідання виконавчого комітету у 1998 році, в тому числі рішення засідання виконавчого комітету сільської ради від 12 червня 1998 року № 13, в архівному відділі не виявлено (а. с. 167 т. 2).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно частин другої та третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ст. 120 ЗК України (в редакції станом на час отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину 21 червня 2018 року) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЗК України 1990 року (в редакції станом на час укладення матір`ю позивача ОСОБА_5 договору купівлі-продажу будинку від 02 червня 1998 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

Згідно ч. 2 ст. 67 ЗК України 1990 року (в редакції станом на час укладення договору купівлі-продажу будинку від 02 червня 1998 року) розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара.

Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

У випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20).

Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).

Згідно правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, провадження № 14-140цс18, Верховного Суду від 19 січня 2022 року в справі № 592/10260/16, від 31 травня 2025 року в справі № 541/3303/21, статтею 122 ЗК України передбачено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 р. в справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21)).

У постанові Верховного Суду від 30 липня 2025 року в справі № 201/1895/23 викладено правовий висновок, згідно якого оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування, яким цю земельну ділянку надано відповідачці, без попереднього припинення речового права позивача на частину земельної ділянки у порядку, визначеному законом, порушує права позивача як землекористувача, є незаконним та підлягає скасуванню.

У справі, що переглядається, з матеріалів справи вбачається, що згідно протоколу другої сесії Великобугаївської сільської ради 23 скликання, складеного 13 червня 1998 року, питання про виділення/передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 не розглядалось. Натомість, у рішенні № 13, яке оскаржується позивачем, порушено клопотання і вирішено оформити потрібні документи про вилучення у ОСОБА_13 земельної ділянки розміром 32 га., яку він брав для ведення селянського фермерського господарства (а. с. 83 т. 1).

Тобто, зазначеним рішенням будь-яких прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 як власника житлового будинку АДРЕСА_1 .Бугаївка вирішено не було.

Враховуючи наведене, підстави для скасування рішення другої сесії виконавчого комітету Великобугаївської сільської ради 23 скликання № 13 від 12 червня 1998 року відсутні.

Разом із тим, відмовляючи ОСОБА_1 у позові в цілому в зв`язку з відсутністю у неї порушеного відповідачем права, що є самостійною підставою для відмови у позові, суд першої інстанції залишив поза увагою, що набувши право на будинок по АДРЕСА_1 , позивач набула право користування земельною ділянкою під цим будинком за загальним правилом, закріпленим у ст. 120 ЗК України.

Судом першої інстанції також не враховано, що земельна ділянка, площею 0,3740 га, з яких 0,2500 га для будівництва, обслуговування житлових будівель і споруд та 0,1240 га для ведення особистого підсобного господарства, яка належала ОСОБА_4 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 8-131, виданого 20 жовтня 1998 року і в подальшому була відчужена відповідачу ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу від 17 травня 2017 року, розташована за адресою АДРЕСА_1 , тобто за цією ж адресою, за якою розташовано отриманий у спадщину позивачем житловий будинок.

Судом першої інстанції не враховано, що як попереднім (до укладення договору купівлі-продажу будинку 02 червня 1998 року) власником будинку по АДРЕСА_1 , так і власником земельної ділянки пл. 0,3740 га. по АДРЕСА_1 вказана третя особа ОСОБА_4 .

У своїй сукупності зазначені обставини беззаперечно свідчать про розташування цього будинку саме на земельній ділянці для будівництва, обслуговування житлових будівель і споруд, належній відповідачу.

При цьому суд першої інстанції не врахував встановлені ним же обставини, а саме, що висновком по матеріалам перевірки від 25 липня 2017 року засвідчено факт знесення житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 за вказівкою ОСОБА_3 , що було виявлено 20 липня 2017 року (а. с. 13 - 14 т. 1).

Таким чином, в зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок у ОСОБА_1 виникло речове право щодо земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які на ній розміщені, а тому передача спірної земельної ділянки, на якій розташований належний позивачу будинок, у приватну власність ОСОБА_4 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 081229, виданого 20 жовтня 1998 року, порушує право ОСОБА_1 мирно володіти майном у розумінні положень ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Крім того, як встановлено з матеріалів справи, державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 081229, виданого 20 жовтня 1998 року, який є правовстановлюючим документом на спірну земельну ділянку, був виданий на підставі фактично відсутнього рішення органу місцевого самоврядування та на ім`я особи, яка не була власником житлового будинку, відтак доводи позивача щодо незаконності вказаного державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 081229 в цілому є обґрунтованими.

Апеляційний суд відхиляє доводи відзиву відповідача ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, що згідно чинного законодавства в разі знищення будинку право власності на нього є припиненим, а визнання права власності на земельну ділянку не підлягає за особою, в якої відсутнє право власності на житловий будинок, який колись перебував на спірній земельній ділянці, враховуючи наступне.

Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Згідно з положеннями статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Аналіз зазначених норми дає підстави дійти висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статті 349 ЦК України, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.

Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту звернення ОСОБА_1 із заявою щодо припинення права власності через знищення нерухомого майна, а отже, належне їй право власності на будинок по АДРЕСА_1 не може вважатися припиненим.

Разом із тим, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вважала, що достатнім для відновлення її порушеного права буде задоволення судом першої інстанції вимог про визнання незаконним та скасування рішення другої сесії виконавчого комітету Великобугаївської сільської Ради народних депутатів №13 від 12 червня 1998 року в частині передання у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,374 га, розташовану в АДРЕСА_1 , визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,374 га, розташовану в АДРЕСА_1 від 20 жовтня 1998 року серія II КВ №081229, скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 35228714 від 17 травня 2018 року, яким зареєстровано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку кадастровий № :01:040:0026, скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 35228953 від 17 травня 2018 року, яким зареєстровано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку кадастровий № :01:040:0027, визнання за ОСОБА_1 права власності на вказані земельні ділянки.

При цьому у додаткових поясненнях у справі, наданих до апеляційного суду 24 листопада 2025 року, ОСОБА_1 зазначала, що спірну земельну ділянку було передано особі, яка не мала на це право, а таке право мала виключно позивач, як власник будинку, відповідно за нею мало бути визнано судом право власності.

Пасивна поведінка органу місцевого самоврядування, який не звернувся з віндикаційним позовом до ОСОБА_3 , на думку позивача, свідчить про те, що він погоджується з передачею спірної земельної ділянки у приватну власність, тобто є воля на передачу земельної ділянки, як підстава виникнення права приватної власності на неї, і органу місцевого самоврядування байдуже, хто буде власником - позивач чи відповідач ОСОБА_3 .

Вважала, що таким чином можна дійти висновку, що наявна підстава виникнення права приватної власності на спірну земельну ділянку у позивача, і такий спосіб захисту права, як визнання права власності, буде ефективним, оскільки позивач не повинна буде після набрання законної сили рішенням по цій справі ще раз звертатись до суду для набуття права власності на спірну земельну ділянку, враховуючи той факт, що будинок зруйновано.

Апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтованими, враховуючи наступне.

Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожному володіти, користуватися та розпоряджатися своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Так, відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення.

Аналіз норм ЦК України свідчить, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів.

За правилами статті 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, на підставі рішення суду не породжується, а підтверджується наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цього правила повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.

Доказами, наявними в матеріалах справи, не підтверджується, що позивач ОСОБА_1 набувала право власності на спірні земельні ділянки в передбаченому законом порядку, а є лише землекористувачем земельної ділянки для будівництва, обслуговування житлових будівель і споруд відповідно до положень ст. 120 ЗК України, в зв`язку з чим апеляційний суд не вбачає порушення права власності ОСОБА_1 , якою нею не набуто, та відповідно не вбачає підстав для задоволення вимог про визнання прав власності на зазначену земельну ділянку.

Отже, із сукупності заявлених позовних вимог не є обґрунтованими вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Великобугаївської сільської ради народних депутатів від 12 червня 1998 року № 13 та вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на спірні земельні ділянки.

Крім цього, ОСОБА_1 в межах даного позову не було заявлено вимог про оспорювання правовстановлюючих документів, на підставі яких відповідач ОСОБА_3 набув право власності на спірну земельну ділянку та зареєстрував його, а саме договорів купівлі-продажу земельної ділянки від 17 травня 2017 року, укладених ОСОБА_3 із ОСОБА_14 та посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва або майбутній об`єкт нерухомості, речові права на які підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Враховуючи наведене, за умов чинності договорів купівлі-продажу земельної ділянки від 17 травня 2017 року, задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, а також скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав, якими зареєстровано за ОСОБА_3 право власності на спірні земельні ділянки, не зможе призвести до поновлення її порушеного права та не може вважатися ефективним способом захисту, зважаючи на те, що за даних обставин ОСОБА_3 не буде позбавлений можливості в будь-який час повторно зареєструвати право власності на спірну земельну ділянку, надавши для реєстрації зазначені договори.

Апеляційний суд враховує, що 04 вересня 2023 року від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, в якій позивачем доповнено зміст заявлених вимог вимогою про визнання недійсним договорів купівлі-продажу земельної ділянки від 17 травня 2017 року, укладених ОСОБА_3 із ОСОБА_14 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М., проте ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2023 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року, заяву позивача залишено без розгляду в зв`язку з пропуском процесуального строку (а. с. 214 т. 2, 25 т. 3).

Крім того, 30 вересня 2024 року від позивача повторно надійшла заява про зміну предмету позову, в якій позивачем доповнено зміст заявлених вимог вимогою про визнання недійсним договорів купівлі-продажу земельної ділянки від 17 травня 2017 року, укладених ОСОБА_3 із ОСОБА_14 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М., проте ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2024 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 25 березня 2025 року, заяву позивача залишено без розгляду в зв`язку з пропуском процесуального строку (а. с. 96 - 99, 166 - 172 т. 3).

Наведене дає підстави для висновку, що позивачем усвідомлювалась необхідність оскарження договорів, на підставі яких відповідачем ОСОБА_3 зареєстровано право власності на спірні земельні ділянки, проте не вжито вчасних заходів для звернення до суду з заявою про зміну предмета позову.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 р. в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 86) та інші).

Велика Палата Верховного Суду також зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально.

Задоволення судом позовної вимоги має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, і той, який обрав позивач, можна використати для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких він звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним, зокрема неефективним, і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлену позовну вимогу взагалі не можна використати для захисту права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, таку вимогу не можна розглядати як спосіб захисту (висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 36), 22 вересня 2020 року у справі № 127/18934/18).

Апеляційний суд враховує та в цілому погоджується з доводами апеляційної скарги про нерелевантність до спірних правовідносин врахованих судом першої інстанції правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року в справі № 514/1571/14-ц, згідно яких «У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право ОСОБА_3 порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем», та Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року в справі 127/10011/18 про те, що «з набуттям позивачами права власності на комплекс будівель та споруд, які розташовані на спірній земельній ділянці, до них, як до нових власників цього нерухомого майна, в силу положень статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, не перейшло право власності на спірну земельну ділянку так як продавець на момент укладення договору купівлі - продажу не мав права власності на цю земельну ділянку», оскільки у цих справах, які враховано судом першої інстанції при ухваленні рішення, предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені обставини та матеріально-правове регулювання спірних правовідносин не є подібним до даної справи.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, однак, вказавши про відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача, помилився щодо таких мотивів відмови, якими мало бути обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у позові ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для зміни рішення та викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване або змінене з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 05 грудня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.