ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 755/10637/23

провадження № 61-228св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Ігнатенка В. М.,

суддів: Карпенко С. О., Сердюка В. В., Ситнік О. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 серпня 2024 року у складі судді Гончарука В. П. та постанову Київського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року у складі суддів Приходька К. П., Писаної Т. О., Миголь А. А.

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання матері з дитиною,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року заявник ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту проживання матері з дитиною.

В обґрунтування поданої заяви зазначала, що з 04 червня 2005 року вона та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду міста Києва 17 листопада 2016 року.

У шлюбі народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу вона разом із сином проживали за адресою: АДРЕСА_1 , вказана квартира належить їй на підставі договору дарування.

На час проведення ремонтних робіт у квартирі АДРЕСА_2 , заявник тимчасово проживала за іншими адресами.

Факт проживання малолітнього сина ОСОБА_4 разом з нею підтверджується рішенням Деснянського районного суду м. Києва про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на її користь на малолітнього сина ОСОБА_4 , розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 12 червня 2018 року «Про участь батька у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 », а також актами обстеження житла, медичними довідками та характеристиками з дошкільних закладів.

Однак малолітній ОСОБА_3 з моменту народження ніде не був у встановленому законом порядку зареєстрований, оскільки батько дитини - ОСОБА_2 не надавав на це свого дозволу.

16 лютого 2022 року, перед повномасштабним вторгненням російської федерації в Україну, ОСОБА_2 разом зі малолітнім сином ОСОБА_3 виїхали до Федеративної Республіки Німеччина (далі - ФРН), де й перебувають по цей час.

У свою чергу, заявник після повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну також була вимушена виїхати за межі території України та на даний час перебуває в Королівстві Нідерландів. Однак заявник не має можливість отримати соціальну відпустку та допомогу по догляду за дитиною, оскільки необхідно надати докази спільного проживання малолітнього сина ОСОБА_3 разом з нею.

Просила суд, встановити факт її проживання з малолітнім сином ОСОБА_3 з 21 вересня 2016 року по 16 лютого 2022 року.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 09 серпня 2024 року відмовлено в задоволенні заяви.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання малолітньої дитини разом з матір`ю не можуть бути розглянуті у відповідності до вимог розділу IV ЦПК України.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 серпня 2024 року - без змін.

Апеляційний суд в оскаржуваній постанові виснував, що з огляду на мету встановлення відповідного факту , якою є подальше використання такого рішення суду як доказу у судовій справі, яка розглядається Сімейним судом м. Бонн ФРН, що не породжує юридичних наслідків, тобто від нього не залежатиме виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав заявника, а такий факт має використовуватись як доказ у суді ФРН, заява не може бути розглянута у відповідності до вимог розділу IV ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

06 січня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Замета Н. О. через підсистему «Електронний Суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 серпня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення заяви.

Підставою касаційного оскарження рішень суду першої та апеляційної інстанцій заявник вказує неврахування судами висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального та матеріального права під час постановлення оскаржуваних рішень.

Заявник вважає помилковим висновок судів щодо встановлення мети, з якою заявник звертається із даною заявою - подальше використання рішення про встановлення факту як доказу в суді ФРН. Насамперед, метою такого звернення є подальша реалізація рішення про встановлення факту проживання з дитиною на території Королівства Нідерландів внаслідок ратифікації 14 вересня 2006 року Україною Конвенції «Про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей» від 19 жовтня 1996 року.

Крім того, заявник посилається на те, що суди дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову з підстав неможливості розгляду такої заяви у відповідності до вимог розділу IV ЦПК України, оскільки в такому випадку, керуючись вимогами частини шостої статті 296 ЦПК України, повинні були залишити заяву без розгляду.

Аргументи інших учасників справи

04 лютого 2025 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він просив залишити без змін рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 серпня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року, вважаючи їх законними, обґрунтованими, постановленими відповідно до вимог чинного законодавства.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

12 лютого 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 19 листопада 2025 року справу призначив до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу та виснував, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

16 лютого 2022 року ОСОБА_2 разом з малолітнім сином ОСОБА_3 виїхали за кордон та на даний час проживають разом у ФРН.

Виїзд за кордон малолітнього ОСОБА_3 разом з ОСОБА_2 відбувся зі згоди ОСОБА_1 , яка надала нотаріально посвідчену заяву

від 14 лютого 2022 року.

Заявник ОСОБА_1 після повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну, також виїхала за межі території України, та на даний час тимчасово проживає в Королівстві Нідерландів, де працевлаштувалася на завод «Європастрі» в м. Олдензаал.

Між ОСОБА_1 та зацікавленою особою ОСОБА_2 склалися напружені стосунки, викликанні вихованням, спілкуванням та побаченням з їх сином ОСОБА_3 , з приводу чого у ФРН наявні судові процеси.

Встановлення вказаного факту необхідно заявнику для отримання певних соціальних пільг на території Королівства Нідерландів.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право

в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає

в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо

це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка

та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року

у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок,

що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення,

зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту

не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ,

який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом

із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того,

що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено

із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

З таких же критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18),

від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23), від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23).

У справі, яка є предметом перегляду, заявник просить встановити факт проживання матері ОСОБА_1 з малолітнім сином ОСОБА_5 з 21 вересня 2016 року по 16 лютого 2022 року однією сім`єю.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (далі - СК України).

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права

та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18), від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц (провадження № 61-12667св20) зазначено, що закріплення міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: "питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що "під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини".

Отже, під час розгляду спору щодо визначення місця проживання дитини суд зобов`язаний всебічно і повно дослідити обставини, що мають істотне значення для найкращих інтересів дитини, зокрема: житлово-побутові умови кожного з батьків, ступінь емоційної прихильності до батьків, вік дитини, стан її здоров`я, особливі потреби, моральні та особисті якості батьків, їх поведінка щодо дитини, готовність забезпечувати її фізичний, інтелектуальний і духовний розвиток, стабільність та безпечність середовища проживання, наявність сталої, соціальної та шкільної адаптації, фактична участь кожного з батьків у вихованні, догляді та матеріальному забезпечення дитини, думка самої дитини з урахуванням її віку та ступеня зрілості, а також висновки органу опіки та піклування. Такий обсяг дослідження доказів та оцінки взаємовідносин у сім`ї можливий лише в межах позовного провадження.

Питання ж фактичного проживання дитини з тим чи іншим з батьків тісно пов`язане зі спором про визначення місця проживання дитини.

Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.

У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

У справі, яка переглядається, заявник просить установити факт проживання матері з дитиною, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для батька дитини, який категорично заперечує проти задоволення заяви, зазначаючи, що дитина у період, про який просить заявник, проживала разом з ним. Крім того, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, на цей час в судах ФРН наявні судові спори з приводу виховання, спілкування та проживання дитини.

З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, яка розглядається, наявний спір про право - зокрема, спір щодо визначення місця проживання дитини, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України).

Встановлення факту проживання дитини з одним із батьків у конкретний період само по собі виходить за межі юридичного факту, оскільки безпосередньо пов'язане з реалізацією батьківських прав та обов'язків, визначенням обсягу участі кожного з батьків у вихованні дитини, можливістю отримання соціальних виплат, аліментів, тощо.

Доведення факту проживання дитини з одним з батьків пов`язане

з настанням (існуванням) обставин та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт не може встановлюватись у безспірному порядку, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

У разі виникнення спору щодо місця проживання дитини (опіки над дитиною), ухилення від виконання (невиконання) батьківських обов`язків - такий спір підлягає вирішенню в порядку позовного провадження (постанова Верховного Суду від 27 вересня 2023 року у справі № 201/5972/22(провадження № 61-8488св23).

Факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 не підлягає вирішенню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із відсутності підстав для задоволення заяви про встановлення юридичного факту.

Разом з тим, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо визначення місця проживання дитини. Питання, заявлене ОСОБА_1 у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про визначення місця проживання дитини у позовному провадженні.

Частиною шостою статті 294 ЦПК України встановлено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє

у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

За встановлених у цій справі конкретних обставин, факт самостійного виховання дитини не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим заяву ОСОБА_1 слід залишити без розгляду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити заяву без розгляду у відповідній частині.

Враховуючи наведені обставини, Верховний Суд вважає, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню із залишенням без розгляду заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання з дитиною з підстав, передбачених частиною шостою статті 294, частиною четвертою статті 315 ЦПК України.

Залишення без розгляду заяви не позбавляє ОСОБА_1 права звернутися до суду відповідної юрисдикції для вирішення спору в порядку позовного провадження.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на те, що суд касаційної інстанції рішення не змінює та не ухвалює нове, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо клопотання ОСОБА_2 про участь у справі в режимі відеоконференції

Клопотання задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно із частинами першою-другою статті 212 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою. Учасник справи подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи.

Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складання доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Положеннями статті 401 ЦПК України не передбачено попередній розгляд справи з викликом сторін.

Розгляд цієї справи в касаційному порядку проведений Верховним Судом за правилами статті 401 ЦПК України в порядку письмового провадження, в якому учасники справи не повідомляються про такий розгляд.

Таким чином, підстав для проведення судового засідання в режимі відеоконференції немає.

Керуючись статтями 294, 315, 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про участь у справі в режимі відеоконференції відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Замета Наталя Олександрівна, задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 серпня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання матері з дитиною - залишити без розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

О. М. Ситнік