Справа № 758/8297/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2025 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Войтенко Т. В.,

за участю секретаря судового засідання - Волошина А. М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - Кибало А.Я. ,

представника відповідача - Гулько Ж.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: Київська міська рада про визнання осіб такими, що втратили право користування, -

В С Т А Н О В И В :

В липні 2024р. ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: Київська міська рада про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом - квартирою АДРЕСА_1 /

Позов обґрунтовано тим, що 20 липня 1991 року в Республіці Казахстан ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали шлюб, який в подальшому розірвано на підставі рішення Подільського районного суду міста Києва від 31 травня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2012 року.

На підставі обмінного ордеру на житлове приміщення № 582, виданого комітетом Київської міськради від 30 березня 1991 року, позивач отримав у безстрокове користування житлову кімнату (на 1 особу) площею 13,5 кв.м в квартирі АДРЕСА_1 .

14 січня 1992 року відповідач ОСОБА_4 разом з дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_5 переїхали з Казахстану в місто Київ та зареєструвалися в кімнаті ОСОБА_1 . У 2006 році в кімнаті також зареєстровано сина ОСОБА_5 - ОСОБА_6 .

Позивач зазначив, що відповідно технічного паспорта на комунальну квартиру АДРЕСА_1 , вона складається з трьох окремих житлових кімнат, кімната 1 (перша) площею 20,8 кв.м., 2 (друга) а площею 17,5 кв.м.. 3 (третя) площею 13,5 кв.м. та місць загального користування (кухні, ванної кімнати, вбиральні, коридору).

Позивач зазначив, що в квартирі АДРЕСА_1 в неприватизованій кімнаті плошею 13.5 кв.м. зареєстровані п`ять осіб: позивач ОСОБА_1 з 1991 року як власник особового рахунку, з 1992 року колишня дружина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1992 року донька колишньої дружини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 1992 року син колишньої дружини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та з 2006 року син ОСОБА_5 , - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Позивач зазначає, що між ним та колишньою дружиною ОСОБА_4 , а також членами її сім`ї виникли конфлікти відносини. Позивачу чинилися перешкоди у користуванні кімнатою площею 13,5 кв.м. у комунальній квартирі АДРЕСА_2 , що було підставою звернення до суду з позовом про вселення.

Рішенням №758/15286/13-ц Подільського районного суду міста Києва від 18 листопада 2018 року ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_9 року було вселено у спірну кімнату площею 13,5 кв.м.

Позивач зазначає, що незважаючи на судове рішення про його вселення у кімнату, відповідачі все одно не дають можливості позивачу проживати у кімнаті, вчиняють конфлікти, міняють замки, погрожують.

При цьому, позивач зазначає, що ОСОБА_5 на праві приватної власності належить кімната площею 20,8 кв.м в квартирі АДРЕСА_1 відповідно до Договору купівлі-продажу частини квартири ABE№109282 від 28 жовтня 1999 року. З огляду на це ОСОБА_5 повинна проживати у себе в кімнаті разом з сином ОСОБА_8 та іншими членами своєї родини. Позивач зазначає, що відповідачка ОСОБА_5 як член його колишньої сім`ї вибула з його житла в іншу житлову кімнату площею 20.8 кв.м. в квартирі АДРЕСА_2 ще у 1999 році, де постійно проживає з дорослим сином ОСОБА_8 , тобто є сусідкою позивача по комунальній квартирі.

Посилаючись на те, що ОСОБА_5 змінила своє місце постійного проживання на кімнату площею 20,8 кв.м., однак зніматись з реєстрації з житлової площі ОСОБА_1 не бажає, а у 2006 році на власний розсуд зареєструвала у його кімнаті свого сина ОСОБА_8 без згоди позивача, позивач просив визнати ОСОБА_5 та її сина ОСОБА_6 такими, що втратили право користування кімнатою площею 13,5 кв.м..

Позивач також зазначає, що його колишня дружина ОСОБА_4 має у власності квартиру АДРЕСА_3 , а тому також забезпечена житлом та може проживати у своїй квартирі.

Посилаючись на те що, у власності ОСОБА_4 є квартира АДРЕСА_3 , площею 86.6 кв.м, право власності на яку набуте на підставі рішення №753/21377/13-ц Дарницького районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року, тобто остання забезпечена житлом, в якому може проживати самостійно, а також у цій квартирі може проживати її син - ОСОБА_7 , позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати ОСОБА_4 та її сина ОСОБА_7 такими, що втратили право користування кімнатою площею 13,5 кв. м.

Як на підставу своїх позовних вимог, заявлених до чотирьох відповідачів, позивач ОСОБА_1 посилається на частину 1 статті 71 ЖК України, відповідно до якої при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім?ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Вважає, що реєстрація відповідачів у його кімнаті носить формальний характер, вже тривалий час близько 2 років відповідачі проживають в іншій кімнаті, площею 20.8 кв.м. яка належить ОСОБА_5 , відтак вважає що відповідачі вибули з кімнати площею 13,5 кв.м. та є такими, що втратили право користування даною кімнатою.

У судовому засіданні позивач та його представник вимоги позовної заяви підтримали.

Позивач ОСОБА_1 повідомив суду, що у 2020р. його було вселено у спірну кімнату. На даний час він має ключі від кімнати, однак не може користуватися нею, оскільки йому немає де поставити своє ліжко. Кімнату займають речі відповідачів; відповідачі поставили у кімнаті свою меблеву стінку та телевізор, періодично приходять в кімнату дивитися телевізор. Був випадок, коли позивач прийшов у кімнату, а на ліжку лежав відповідач ОСОБА_7 та вчинив сварку.

Позивач повідомив суду, що останній раз був у кімнаті в липні 2024р. В цей час застав в кімнаті стороннього чоловіка, ймовірно співмешканця ОСОБА_5 , який погрожував позивачу. Позивач пояснив суду, що не може занести в кімнату своє ліжко, оскільки кімната зайнята особистими речами відповідачів. Вважає, що відповідачам дана кімната не потрібна, вони її використовують як склад, умисно занесли туди свої речі задля того, щоб унеможливити його вселення у квартиру. На питання суду про те, чому позивач реально не вселився у кімнату, позивач повідомив, що для його вселення необхідно встановити окремий лічильник та виселити із спірної кімнати відповідачів.

У судовому засіданні 15.01.2025 відповідачка ОСОБА_5 повідомила суд, що має у власності кімнату площею 20,8 кв.м., в якій проживає ОСОБА_9 - її син. В свою чергу вона, її мати ОСОБА_4 та її брат ОСОБА_7 користуються спірною кімнатою площею 13,8 кв.м.

У судовому засіданні 15.01.2025 відповідачка ОСОБА_4 просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що разом зі своїми дітьми ОСОБА_10 та ОСОБА_11 користуються спірною кімнатою.

Відповідач ОСОБА_6 (під такими даними цей відповідач викликався до суду) та ОСОБА_7 у судове засідання 15.10.2024 та 04.03.2025 не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися за адресою реєстрації.

Представник позивача адвокат Кибало А.Я. у судовому засіданні 04.03.2025 вимоги позовної заяви підтримав, просив її задовольнити в повному обсязі. Звертав увагу суду на те, що зі слів відповідачів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не проживають у спірній кімнаті, а відтак це є безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування кімнатою.

Представник відповідачки ОСОБА_14 - адвокат Гулько Ж.В. просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на недоведеність позовних вимог.

Представник третьої особи Київської міської ради у судове засідання не з`явився, просив справу розглядати без участі представника третьої особи, щодо судового рішення покладався на розсуд суду.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, зважаючи на таке.

Судом встановлено що квартира АДРЕСА_1 була комунальною квартирою, яка складається з трьох кімнат, одна з яких має площу 13,5 кв.м. (спірна кімната), друга кімната має площу 20,8 кв.м. (перебуває у власності відповідачки ОСОБА_5 ), третя кімната перебуває у власності третіх осіб, які не є учасниками даного спору.

Відповідно до Витягу №124466540 від 15 січня 2025р. з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні площею 13,5 кв.м. зареєстровані 5 осіб:

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 21 травня 1991 р.;

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з 14 січня 1992р.;

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з 14 січня 1992р.;

- ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з 14 січня 1992р.;

- ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , з 27 червня 2006р. (том 2, а.с. 170).

З пояснень сторін та матеріалів справи встановлено, що між позивачем та відповідачами склалася конфліктна ситуація. Позивач ОСОБА_1 не може користуватися кімнатою площею 13,5 кв.м. у квартирі АДРЕСА_2 , оскільки не має фізичної можливості розмістити у спірній кімнаті власні речі.

Позивач вважає, що відповідачі порушують його права; маючи власне житло, повинні проживати у ньому; продовжують бути зареєстрованими у належній йому на підставі ордеру кімнаті; тоді як на підставі статті 71 ЖК України повинні бути визнані такими, що втратили право користування житлом, адже не користуються спірною кімнатою понад 6 місяців.

Так, відповідно до статті 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Верховний Суд неодноразово підкреслював, що факт вибуття з жилого приміщення та набуття права власності або права користування іншим жилим приміщенням повинен доводитися позивачем (наприклад, постанова ВС ід 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц). На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

З пояснень відповідачки ОСОБА_5 встановлено, що її син ОСОБА_8 не користується спірною кімнатою площею 13,5 кв.м., проживає у належні їй кімнаті площею 20,8 кв.м.

З пояснень позивача ОСОБА_1 встановлено, що під час його візитів до спірної кімнати площею 13,5 кв.м., він заставав у цій кімнаті ОСОБА_7 , який дивився телевізор, лежачи у ліжку. Факт користування спірною кімнатою ОСОБА_7 доводила також своїми поясненнями його мати ОСОБА_4 .

З пояснень ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було встановлено, що під час візитів до спірної квартири позивача, щоразу виникав конфлікт з ОСОБА_4 , яка звертаючись до своєї дочки ОСОБА_5 , закликала останню не впускати позивача до кімнати, викликати поліцію, заносити ще більше речей до спірної кімнати.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що станом на час розгляду справи судом відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_15 користуються спірною кімнатою площею 13,5 кв. м., використовують дану кімнату для проживання, розміщують у спірні кімнаті власні речі. Таким, що не користується цією кімнатою згідно пояснень ОСОБА_5 є її син ОСОБА_8 .

На поясненнях щодо не користування спірною кімнатою ОСОБА_8 ґрунтувалася позиція представника позивача про те, що такі пояснення свідчать про безумовну підставу для визнання ОСОБА_8 таким, що втратив право користування спірною кімнатою.

Втім, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з даним позовом, зазначив відповідачем ОСОБА_6 .

У судовому засіданні 15.01.2025 суд ставив питання позивачу та його представнику про те, чи дійсно ОСОБА_6 є особою, зареєстрованою у даній кімнаті, та таким, що проживає у спірні кімнаті, адже за відомостями, отриманими з Реєстру територіальної громади міста Києва під час вирішення питання про відкриття провадження у справі було встановлено, що така особа як ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не знайдена (т.1, а.с.84). Позивач наполягав на тому, що правильно визначив коло відповідачів по справі.

У судовому засіданні 15.01.2025 ОСОБА_5 замовчувала ту обставину, що її син ОСОБА_8 має інше прізвище та по батькові, ніж зазначено позивачем при подачі позовної заяви.

Зважаючи на те, що у судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_15 користуються спірною кімнатою площею 13,5 кв. м., підстав для визнання їх такими, що втратили право користування даною кімнатою (як таких, що не користуються кімнатою понад 6 місяців без поважних причин по відповідно статті 71 ЖК України), немає.

Зважаючи на те, що у судовому засіданні було встановлено, що позовні вимоги про визнання таким, що втратив право користування житлом ОСОБА_1 заявив до ОСОБА_6 , тоді як згідно Витягу №124466540 від 15 січня 2025р. з Реєстру територіальної громади міста Києва зареєстрованим у квартирі АДРЕСА_2 значиться ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (том 2, а.с. 170), підстав для задоволення позовних вимог до ОСОБА_6 немає, адже такі заявлені до неналежного відповідача.

Самі по собі ті обставини, що спільне проживання позивача та відповідачів є ускладненим через конфліктну ситуацію, через порушення ними правил співжиття, не дають підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, в порядку ст.ст. 71,72 ЖК України.

З таких обставин у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: Київська міська рада про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 71, 72 ЖК України, на підставі ст.ст. 10, 13, 81, 141, 258, 263, 265, 273, 280, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: Київська міська рада про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Повний текст судового рішення складено 10 березня 2025 року.

Суддя Т.В.Войтенко