КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/16310/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Стрижеуса А. М., Саліхова В. В.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

за участі представника позивача - адвоката Самойленка А. В.,

представника відповідача - адвоката Білошапки О. В.,

третьої особи - ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюадвоката Самойленка Артема Володимировича, в інтересах ОСОБА_2 ,

на рішення Ірпінського міського суду Київської області у складі судді Карабази Н. Ф.

від 04 липня 2025 року

у цивільній справі № 760/33475/18 Ірпінського міського суду Київської області

за позовом ОСОБА_2

до Відділу культури, національностей та релігії Бучанської міської ради,

третя особа: ОСОБА_1

про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулась в суд з даним позовом в якому просила визнати незаконним її звільнення з посади заступника директора Бучанської дитячої школи мистецтв ім. Л. Ревуцького згідно наказу № 170-к від 05.12.2018; поновити на посаді заступника директора Бучанської дитячої школи мистецтв ім. Л. Ревуцького; стягнути з Відділу культури та спорту виконавчого комітету Бучанської міської ради середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 06.12.2018 до ухвалення рішення суду із розрахунку 636,36 грн за кожен робочий день вимушеного прогулу, а також моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Обґрунтовуючи вимоги, зазначала, що звільнення відбулось з порушенням встановленої законом процедури та за відсутності в її діях складу дисциплінарного проступку. Стверджувала, що не вчиняла одноразового грубого порушення трудових обов`язків, оскільки не мала повноважень розпорядника коштів і діяла з відома керівництва Відділу культури. Крім того, позивачка наголошувала на пропуску відповідачем місячного строку притягнення до відповідальності, передбаченого ст. 148 КЗпП України, оскільки про обставини проведення ремонту роботодавцю було відомо ще у вересні 2018 року. Також вказувала на невідповідність назви посади, з якої її звільнено, записам у трудовій книжці.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 04 липня 2025 року відмовлено у задоволені позову.

В апеляційній скарзі адвокат Самойленко А. В., в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати і прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 , а саме: визнати незаконним звільнення ОСОБА_2 з посади заступника директора Бучанської дитячої школи мистецтв ім. Л. Ревуцького згідно наказу № 170-к від 05.12.2018. Поновити ОСОБА_2 на посаді заступника директора Бучанської дитячої школи мистецтв ім. Л. Ревуцького. Стягнути з Відділу культури та спорту виконавчого комітету Бучанської міської ради середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 06.12.2018 до ухвалення рішення суду із розрахунку 772,68 грн за кожен робочий день вимушеного прогулу, а також моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував пропуск відповідачем строків застосування дисциплінарного стягнення, передбачених статтею 148 КЗпП України, оскільки про «проступок» роботодавцю стало відомо ще 22.10.2018 (дата складання акту розслідування) або навіть 25.09.2018 (дата службової записки), тоді як звільнення відбулося лише 06.12.2018, що значно перевищує місячний термін навіть з урахуванням днів тимчасової непрацездатності. Апелянт звертає увагу на те, що його було звільнено з посади «заступника директора», хоча згідно з трудовою книжкою він обіймав посаду «заступника директора з навчальної роботи», що свідчить про звільнення з неіснуючої посади. Позивач наголошує на відсутності своєї вини та складу дисциплінарного проступку, оскільки фінансово-господарська діяльність та укладання договорів належать до компетенції Відділу культури (відповідача), а не директора школи, і саме відповідач здійснював оплату робіт. Апелянт стверджує, що відповідач порушив вимоги статті 149 КЗпП України, не врахувавши надані письмові пояснення до першого акту та склавши другий акт без відібрання нових пояснень, а також не довів факту заподіяння шкоди, оскільки ремонтні роботи були фактично виконані. Також апелянт посилається на правову позицію Верховного Суду щодо обчислення строків притягнення до відповідальності з дня, коли про порушення стало відомо власнику, а не з дня складання акту.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Білошапка О. В., в інтересах відділу культури, національностей та релігій Бучанської міської ради, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, вважаючи її доводи необґрунтованими, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним.

Відповідач зазначає, що позивач, виконуючи обов`язки директора, допустив одноразове грубе порушення трудових обов`язків, що виразилося у проведенні капітального ремонту без погодження з головним розпорядником коштів та без укладення відповідних договорів, що призвело до фінансових збитків та завищення вартості робіт. Щодо строків притягнення до відповідальності, відповідач стверджує, що місячний термін, встановлений статтею 148 КЗпП України, дотримано, оскільки позивач перебував на лікарняному з 07 по 09 листопада 2018 року, і цей час не враховується у строк. Представник відповідача наголошує, що факт порушення зафіксовано актом службового розслідування від 05.11.2018, а відмова позивача від надання пояснень зафіксована відповідним актом і не перешкоджає звільненню. Відповідач посилається на те, що позивач як керівник несе персональну відповідальність за дотримання фінансової дисципліни, а виявлені порушення мають ознаки одноразового грубого проступку, що є підставою для звільнення за пунктом 1 статті 41 КЗпП України.

Інші учасники справи правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Самойленко А. В., підтримав апеляційну скаргу із викладених у ній підстав та доводів.

Представника відповідача - адвоката Білошапка О. В., проти задоволення скарги заперечила із підстав викладених у відзиві. Третя особа підтримала позицію відповідача.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Згідно із записами у трудовій книжці (а.с. 9-11, т. 1):

01.10.2003 позивач переведена на посаду заступника директора з навчальної роботи (Наказ № 17 від 30.10.2003);

24.11.2012 переведена на посаду в.о. директора дитячої школи мистецтв ім. Л. Ревуцького (Наказ № 213 від 23.11.2012);

30.11.2018 на час відсутності директора виконання обов`язків покладено на заступника директора (Наказ № 168-к від 30.11.2018).

Наказом в. о. начальника відділу культури та спорту Бучанської міської ради № 170-к від 05.12.2018 на наслідками проведеного службового розслідування ОСОБА_2 звільнено із займаної посади заступника директора Бучанської дитячої школи мистецтв ім. Л. Ревуцького з 06.12.2018 згідно п. 1 ст. 41 КЗпП України (а.с. 128, т. 1).

Звертаючись до суду з позовом, позивач стверджувала, що її звільнення є незаконним, оскільки вона не вчиняла дисциплінарних проступків, які могли б бути підставою для розірвання трудового договору з ініціативи власника, а відповідачем порушене процедури звільнення, зокрема пропуск строків притягнення до дисциплінарної відповідальності, встановлених ст. 148 КЗпП України, та звільнення з посади, назва якої не відповідає її фактичній посаді згідно з трудовою книжкою.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, виконуючи обов`язки директора школи, допустив одноразове грубе порушення трудових обов`язків, яке полягало у непогодженні ремонтних робіт з головним розпорядником коштів та допуску підрядника до робіт без укладеного договору. Встановивши фактичні обставини на підставі акту службового розслідування від 05 листопада 2018 року та пояснень свідків, суд дійшов висновку про наявність вини позивача та причинного зв`язку між його діями та негативними наслідками у вигляді майнової шкоди. Суд зазначив, що відповідачем дотримано процедуру звільнення, передбачену статтями 147-149 КЗпП України, зокрема, щодо строків притягнення до відповідальності, оскільки час перебування на лікарняному перериває перебіг місячного строку. Суд першої інстанції відхилив доводи позивача про пропуск строку, вважаючи датою виявлення проступку дату складання акту службового розслідування від 05 листопада 2018 року. Також суд вказав, що відсутність письмових пояснень працівника не є перешкодою для накладення стягнення, якщо факт порушення доведено іншими доказами.

Погоджуючись із такими висновками колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частини перша та шоста статті 43 Конституції України). Згідно зі статтею 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення.

Міжнародно-правові стандарти захисту трудових прав закріплені у Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року. Згідно зі статтею 4 Конвенції, трудові відносини не припиняються, якщо немає законних підстав, пов`язаних із здібностями чи поведінкою працівника. При цьому, за змістом пункту 2 статті 9 Конвенції, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавцеві.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати: в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пункту 1 статті 41 КЗпП України; чи додержані власником або уповноваженим ним органом правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень; чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.02.2024 у справі № 357/15166/21).

Згідно з п. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадках одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства (установи, організації), його заступниками. Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку ним заподіяно чи могло бути заподіяно шкоду.

Судом встановлено, що позивач у спірний період виконувала обов`язки директора навчального закладу. Відповідно до посадової інструкції, вона несла персональну відповідальність за збереження майна школи та дотримання порядку доступу до приміщень.

Також встановлено, що у вересні 2018 року в приміщеннях школи (кабінети № 8, 10, 11, 15) ФОП ОСОБА_3 виконував ремонтні роботи.

25.09.2018 в.о. завідувача відділу культури ОСОБА_1 направила позивачу службову записку, в якій вимагала пояснень щодо поданих ФОП ОСОБА_3 актів виконаних робіт та кошторисів без погодження з головним розпорядником коштів.

17.10.2018 Наказом № 141-к створено комісію для проведення службового розслідування.

Матеріалами справи, зокрема Актами службового розслідування від 22.10.2018 та 05.11.2018, підтверджено, що у вересні 2018 року позивач самовільно, без наявності укладених договорів та погодженої кошторисної документації, допустила до приміщень школи бригаду будівельників (ФОП ОСОБА_3 ) для проведення ремонтних робіт. Внаслідок таких дій позивача було демонтовано обладнання (хореографічні станки, дзеркала), частина якого була пошкоджена, що зафіксовано актами обстеження; виконано роботи неналежної якості, які не були передбачені планом фінансування, що створило загрозу безпідставних витрат бюджетних коштів.

Суд першої інстанції, розглядаючи справу, надав належну правову оцінку доводам сторін та наданим доказам крізь призму вимог ст. 41 КЗпП України та врахував, що тягар доказування законності звільнення лежить на роботодавцеві. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач виконав свій процесуальний обов`язок щодо доказування та надав суду переконливі докази вчинення позивачем одноразового грубого порушення трудових обов`язків.

Зокрема, матеріалами службового розслідування (Акти від 22.10.2018 та 05.11.2018, висновки КП «Бучабудзамовник») беззаперечно підтверджено, що позивач, виконуючи обов`язки керівника навчального закладу, допустила до проведення капітальних ремонтних робіт у приміщеннях школи сторонніх осіб (ФОП ОСОБА_3 ) за відсутності будь-яких правових підстав (укладеного договору, погодженого кошторису). Такі дії керівника бюджетної установи грубо порушують принципи управління комунальним майном, фінансової дисципліни та створюють реальну загрозу безпідставного витрачання бюджетних коштів і завдання майнової шкоди територіальній громаді (що підтверджується висновками про завищення обсягів робіт та пошкодження інвентарю). Враховуючи характер проступку (самоправне розпорядження майном та допуск до робіт без договору), обставини його вчинення (ігнорування встановленого порядку погодження з головним розпорядником коштів) та значний розмір потенційної та реальної шкоди, кваліфікація дій позивача як «одноразового грубого порушення» є обґрунтованою та відповідає вимогам закону.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в діях позивача наявний склад дисциплінарного проступку, передбаченого п. 1 ст. 41 КЗпП України (одноразове грубе порушення трудових обов`язків).

Колегія суддів виходить з того, що дисциплінарним проступком у даній справі є конкретна, одноразова, вольова дія керівника закладу - самовільний допуск сторонніх осіб (бригади підрядника) до об`єкта комунальної власності для проведення капітальних робіт за відсутності укладеного договору та затвердженої кошторисної документації.

Ця дія була вчинена Позивачем у вересні 2018 року і носила завершений характер у момент надання доступу до приміщень. Доводи апелянта про те, що це був триваючий процес господарської діяльності, суд відхиляє. Саме факт ігнорування встановленого порядку використання бюджетних коштів та управління майном (допуск до робіт без договору) становить об`єктивну сторону порушення.

Подальші події, зафіксовані в Актах службового розслідування (демонтаж обладнання, пошкодження дзеркал, неякісне виконання робіт, виникнення кредиторської заборгованості), є наслідками вчиненого позивачем порушення. Саме характер та масштаб цих наслідків (пошкодження майна школи, загроза безпідставних витрат бюджету) кваліфікують це порушення як грубе. У разі недопущення позивачем згадуваних дій, негативні наслідки для комунального майна не настали б.

Таким чином, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною дією позивача (допуск без договору) та шкідливими наслідками (пошкодження майна) є прямим і очевидним, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Апелянт стверджує, що строк притягнення до відповідальності пропущено, оскільки про факт робіт Відповідач дізнався 25.09.2018. Колегія суддів вважає цей довід безпідставним.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується не пізніше одного місяця з дня виявлення проступку. Днем виявлення проступку, за змістом трудового законодавства та практики Верховного Суду, є день, коли особі, яка має право накладати стягнення, стали відомі всі елементи складу правопорушення, необхідні для прийняття рішення, зокрема: сам факт порушення; вина працівника; тяжкість наслідків (для кваліфікації порушення як «грубого»).

Станом як на 25.09.2018 (дата службової записки) так і на 22.10.2018 (дата проміжного акту розслідування) відповідачу був відомий лише факт наявності ремонтних робіт. Проте, для кваліфікації дій керівника як підстави для звільнення за п. 1 ст. 41 КЗпП, роботодавцю необхідно було встановити ступінь тяжкості порушення та розмір завданої шкоди.

Саме тому, як підтверджено матеріалами справа, було продовжено службове розслідування та залучено фахівців КП «Бучабудзамовник», які провели обміри, оцінили якість робіт та зафіксували факти пошкодження майна (дзеркал, станків).

Остаточний висновок про те, що дії позивача призвели до тяжких наслідків (матеріальної шкоди та пошкодження комунального майна), був сформований лише в Акті службового розслідування від 05 листопада 2018 року.

Отже, саме 05.11.2018 є днем, коли відповідач виявив проступок у повному обсязі (дія, шкідливі наслідки, вина), що дозволило кваліфікувати його як грубе порушення.

Звільнення відбулося 06.12.2018. Період з 05.11.2018 по 06.12.2018 становить 31 день. У цей період позивач хворіла 3 дні (07-09.11.2018), які згідно ст. 148 КЗпП не враховуються у строк. Фактичний строк для накладення стягнення склав 28 днів, що відповідає вимогам закону.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що дії позивача, які виразилися в ігноруванні встановленого порядку управління закладом та допуску до виконання робіт без договірних відносин, є одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків.

Відповідач правомірно провів розслідування для встановлення обсягу збитків, тому строк притягнення до відповідальності не пропущено. Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування немає.

Щодо доводів апеляційної скарги про невідповідність найменування посади у наказі про звільнення.

Апелянт у скарзі посилається на те, що її було звільнено з посади «заступника директора», хоча згідно із записом у трудовій книжці від 2003 року вона обіймала посаду «заступника директора з навчальної роботи», що, на думку апелянта, свідчить про звільнення з неіснуючої посади.

Колегія суддів критично оцінює такі доводи та відхиляє їх з огляду на наступне. Судом встановлено, що дійсно, згідно з наказом № 17 від 30.10.2003 позивача було переведено на посаду заступника директора з навчальної роботи. Водночас, матеріалами справи підтверджується, що станом на момент виникнення спірних правовідносин (2018 рік), згідно з чинним штатним розписом Бучанської дитячої школи мистецтв ім. Л. Ревуцького, назва посади, яку обіймала позивач, визначена як «заступник директора».

Факт зміни (уточнення) назви посади у процесі діяльності закладу підтверджується також записами у трудовій книжці позивача, внесеними до моменту звільнення. Зокрема, запис від 30.11.2018 (внесений на підставі Наказу № 168-к) свідчить, що виконання обов`язків директора на час його відсутності покладено саме на заступника директора Бучанської дитячої школи мистецтв ім. Л. Ревуцького, а не на «заступника з навчальної роботи». З даним наказом та записом позивач була ознайомлена і його не оскаржувала.

Таким чином, зазначення у спірному Наказі № 170-к від 05.12.2018 посади «заступник директора» повністю відповідає штатному розпису установи, що діяв на час звільнення, та фактичному статусу працівника. Відтак, доводи скарги в цій частині є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Самойленка Артема Володимировича, в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 04 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 08 грудня 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

А. М. Стрижеус

В. В. Саліхов