Справа № 364/762/25
Провадження № 2/364/430/25
25.11.2025 Володарський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Макаренко Л.А.,
при секретарі судового засідання Голуб А.Л.,
учасники справи не з`явились,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Володарського районного суду Київської області в селищі Володарка Білоцерківського району Київської області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (далі ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР»)
до ОСОБА_1
про стягнення заборгованості за договорами
До Володарського районного суду Київської області 25.08.2025 надійшов зазначений позов ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами, в якому Позивач просить суд: стягнути з Відповідача на його користь заборгованість за двома договорами (кредитним і позики) у загальному розмірі 55 544,66 грн та судові витрати (а.с. 6).
На обґрунтування заявлених позовних вимог представник Позивача ОСОБА_2 (наказ про переведення на посаду директора від 31.05.2024 № 30/К/ТР, а.с. 90) у позовній заяві зазначила, що Відповідач уклав два договори, а саме: кредитний договір від 19.09.2021 № 4339469 з Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» (далі ТОВ «МІЛОАН») та договір позики від 21.09.2021 № 77721382 з Товариством з обмеженою відповідальністю «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» (далі ТОВ «1 БАНК»). За умовами названих договорів Відповідач отримав кошти, проте не надав своєчасно та у повному обсязі грошові кошти для погашення заборгованості згідно з умовами цих договорів. Надалі названі кредитори відступили право вимоги за цими договорами Товариству з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (далі ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ»), який, у свою чергу, відступив право вимоги за згаданими договорами Позивачеві. У зв`язку з цим Відповідач, як стверджено в позовній заяві, має перед Позивачем заборгованість у загальному розмірі 55 544,66 грн, що включає таку заборгованість за двома договорами:
1) за кредитним договором від 19.09.2021 № 4339469 у загальному розмірі 34 515,00 грн, що включає:
5 000,00 грн заборгованості за основним зобов`язанням («тіло» кредиту);
29 515,00 грн за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги;
2) за договором позики від 21.09.2021 № 77721382 у загальному розмірі 21 029,66 грн, що включає:
7 643,36 грн заборгованості за основною сумою боргу;
13 385,05 грн за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги;
-1,25 грн за нараховані 3 % річних.
Після виконання вимог частин шостої восьмої статті 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) ухвалою суду від 27.08.2025 відкрито провадження в справі, визначено здійснення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та їх виклику у судове засідання за наявними у справі матеріалами (письмове провадження), встановлено Відповідачеві строк для подання відзиву з викладенням заперечення проти позову, строки для подання інших заяв по суті справи, роз`яснено право і строки подання клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, а також роз`яснено строки розгляду справи, визначені статтею 275 ЦПК України, не пізніше 26.10.2025 (а.с. 133-135).
Водночас, враховуючи, що Відповідач копії зазначеної ухвали суду від 27.08.2025 про відкриття провадження не отримав, повідомлення його про надходження до згаданого позову не вдалось і не вбачалось можливим, тому ухвалою суду від 15.10.2025 було змінено порядок розгляду справи та вирішено розглядати надалі цю справу в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін з метою забезпечення рівності сторін, права особи на захист, забезпечення належного повідомлення всіх учасників справи, в тому числі Відповідача, із застосуванням, у разі необхідності, правових механізмів, передбачених статтею 128 ЦПК України; встановлено Відповідачеві новий строк для подання відзиву; призначено розгляд справи на 03.11.2025 (а.с. 142-144), надалі відкладено на 25.11.2025 через неявку Відповідача.
У судові засідання 03.11.2025 та 25.11.2025 представник Позивача не з`явився, належно повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджено, зокрема, довідками про доставку електронного листа (а.с. 161), а також направленням судової повістки на поштову адресу (а.с. 151); у позовній заяві викладене клопотання про розгляд справи за відсутності представника Позивача, проти ухвалення судом заочного рішення в справі не заперечують (а.с. 6).
Відповідач у судові засідання 03.11.2025 та 25.11.2025 також не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся в порядку частин сьомої, восьмої, одинадцятої статті 128 ЦПК України шляхом направлення судових повісток за адресою місця реєстрації, що поверталися без вручення з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 153), а також шляхом розміщення оголошень про його виклик у судові засідання на офіційному вебсайті Володарського районного суду Київської області вебпорталу Судової влади України (а.с. 148-149, 159-160).
За наведених обставин Відповідач, місце фактичного проживання (перебування) якого невідоме, вважається належно повідомленим про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток за зареєстрованою адресою їх місця проживання з отриманням відмітки на повістках про відсутність особи за цієї адресою (пункт 2 частини сьомої, пункт 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України), а також шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному вебсайті Судової влади України (частина одинадцята статті 128, частина десята статті 130 ЦПК України).
Водночас суд, вирішуючи питання щодо можливості розгляду справи за відсутності фактичного отримання Відповідачем судових повісток, виходить як з наведених положень статей 128, 130 ЦПК України, які є спеціальними процесуальними нормами, що встановлюють порядок направлення і вручення судових повісток, а також з обов`язку особи зареєструвати своє місце проживання.
Відповідно до норм статей 3, 7 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» повнолітня особа декларує місце свого проживання самостійно. Таке декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється, зокрема, з метою ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою.
Згідно з вимогами пункту 4 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265 (зі змінами), особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою; у разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором; за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Строки виконання особою обов`язку щодо декларування/реєстрації свого місця проживання визначені в пункті 5 названого Порядку.
З огляду на це обов`язок суду повідомити особу, зокрема про дату, час і місце судового засідання, шляхом направлення офіційної кореспонденції на адресу його зареєстрованого місця проживання, на переконання суду, прямо кореспондується з обов`язком особи зареєструвати своє місце проживання, тим самим повідомивши державу (державні органи, зокрема суди) про адресу отримання нею офіційної кореспонденції; невиконання особою такого обов`язку не може перешкоджати іншим особам захистити в суді свої права та законні інтереси (статті 55, 68 Конституції України).
За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Водночас згідно з частиною четвертою статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою Позивача, викладеною письмово в позовній заяві (а.с. 6), вбачає за можливе розглянути справу за відсутності Відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення.
Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, виходить з такого.
З наявних матеріалів справи судом встановлено, що між Позивачем ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено Договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023 № 10-01/2023/01 (а.с. 31-36), за умовами якого Позивачеві відступлено права грошових вимог, зокрема, до Відповідача за Договором про споживчий кредит від 19.09.2021 № 4339469, укладеного з ТОВ «МІЛОАН», та за Договором позики від 21.09.2021 № 77721382, укладеного з ТОВ «1 БАНК», що підтверджено копіями названого Договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023 № 10-01/2023/01 (а.с. 31-36), а також Актів зарахування зустрічних однорідних вимог, Актів прийому-передачі Реєстру Боржників, відповідним Витягом з цього Реєстру (а.с. 42-43, 44-46, 54, 55).
У свою чергу, право вимоги до Відповідача за названими кредитним договором і договором позики перейшло до згаданого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» на підставі, відповідно, Договору факторингу за № 28-12/2021-72, укладеного з ТОВ «МІЛОАН» 28.12.2021, що підтверджено копією цього Договору (а.с. 73-77) і копіями Актів приймання-передачі Реєстру Боржників, Витягу з цього Реєстру (а.с. 79, 80, 81-84), та Договору факторингу за № 22/02/2022, укладеного з ТОВ «1 БАНК» 22.02.2022, що підтверджено копією цього Договору (а.с. 56-60).
На підтвердження наявності кредитної заборгованості Відповідача суду було надано копію Договору про споживчий кредит за № 4339469, укладеного 19.09.2021 між згаданим ТОВ «МІЛОАН» в особі генерального директора ОСОБА_3 , з одного боку, та Відповідачем ОСОБА_1 , з іншого боку (а.с. 19-23). За умовами цього Договору Кредитодавець надає Позичальникові (Відповідачу) грошові кошти у розмірі 5 000 грн; строк кредитування 30 днів (з 19.09.2021 до 19.10.2021); за користування кредитними коштами нараховуються відсотки за фіксованою ставкою у розмірі 15,00 грн в грошовому виразі, які нараховуються за ставкою 0.01 % від фактичного залишку кредиту за кожний день користування кредитом; стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5 % від фактичного залишку кредиту за кожний день користування кредитом; тип процентної ставки фіксована; комісія за надання кредиту 0,00 грн.
Детальна інформація щодо виконання Відповідачем кредитного зобов`язання наведена у Графіку платежів за договором про споживчий кредит (Додаток № 1 до Договору, а.с. 47), у Паспорті споживчого кредиту № 4339469 (Додаток № 2 до Договору, а.с. 66) та Відомостях про щоденні нарахування та погашення (а.с. 8-9).
Ідентифікуючи Відповідача відомості (прізвище, ім`я, по батькові, РНОКПП, номер паспорта (без серії та органу видачі), адреса проживання, номер телефону) наведено в розділі 10 зазначеного Договору та в Анкеті-Заяві на кредит № 4339469 від 19.09.2021 (а.с. 23, 92).
Водночас перелічені документи (копії Договору та Анкети-заяви) не містять жодних відомостей щодо підпису цього Договору Відповідачем, а також номеру банківської карти для перерахування коштів.
При цьому суд виходить із споживчого характеру правовідносин сторін та висновків Верховного Суду, що за відсутності належних і допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними (зокрема, постанова Верховного Суду від 08.0.2018 у справі № 552/2819/16-ц).
Отже, зважаючи на наведене, суду доведено факт перерахування 19.09.2021 коштів у розмірі 5 000,00 грн. на рахунок Відповідача, натомість не надано належних і допустимих доказів підписання Відповідачем відповідного кредитного договору, тобто доказів укладення цього договору, а відтак і доказів узгодження сторонами істотних умов цього кредитного договору, зокрема, строків кредитування, відсоткової ставки тощо.
Крім того, судом встановлено, що Відповідачем 21.09.2021 був укладений Договір позики № 77721382 з ТОВ «1 БАНК» в особі директора Білана В.І., копію якого долучено до позовної заяви (а.с. 10); ідентифікуючи Відповідача відомості наведено в пункті 20 цього Договору, а також в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (Додаток № 1 до Договору, а.с. 10) із зазначенням прізвища, імені, по батькові, РНОКПП, номера паспорта, телефону, поштової та електронної адреси, номер банківської карти, а також одноразового ідентифікатору підписання договору «58qrp64jtn» (а.с. 10).
За умовами зазначеного Договору Позикодавець надає Позичальникові (Відповідачу) грошові кошти у розмірі 10 171 грн.; строк кредитування 19 днів (до 10.10.2021); процентна ставка 1,99 % в день; ставка за понадстрокове користування позикою 2,70 % в день. Проте зі змісту Договору не вбачається умов і строків його пролонгації.
Детальна інформація наведена у Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для клієнта (споживача) та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (а.с. 10).
Відповідачем частково здійснювалися платежі на погашення заборгованості за позикою, але лише одноразово 12.10.2021 у загальному розмірі 6 778,10 грн (2 527,64 грн на «тіло» + 4 250,46 грн на проценти), тому виникла заборгованість, розрахунок якої за станом на 22.02.2022 додано до позовної заяви, що включає загальну заборгованість у розмірі 21 028,41 грн (а.с. 24-26).
Перевіряючи правильність нарахування відсотків за користування позикою, суд виходить з розміру позики (10 171,00 грн), визначеної Договором відсоткової ставки 1,99 % (202,40 грн) та строку надання позики 19 днів. Тому до стягнення як обґрунтована та підтверджена належними і допустимими доказами підлягає заборгованість за відсотками у розмірі 3 845,66 грн (202,40 грн х 19 днів), а не заявлений до стягнення розмір 13 385,05 грн., що не підтверджений належними і допустимими доказами, враховуючи відсутність у згаданому Договору позики, як зазначалось, умов щодо пролонгації строку його дії.
Згідно з частиною першою статті 509, частиною першою статті 525 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За визначеннями частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави Кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі.
Крім того, нормами статей 1046, 1047 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.
При цьому за положеннями частин першої, другої статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо ж сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Особливості, а так само і порядок вчинення електронних правочинів, зокрема й кредитних договорів, тобто із застосуванням згаданих інформаційно-комунікаційних систем визначено Законом України «Про електронну комерцію», зокрема статтею 11 цього Закону.
За визначенням пунктів 5, 7 частини першої статті 3 названого Закону електронним договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; а електронний правочин це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-комунікаційних систем.
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено можливість використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором для підписання електронного правочину. Таким електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини першої статті 3 цього Закону).
При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію; одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 названого вище Закону).
Крім того, Верховним Судом неодноразово зазначалося на правильності ідентифікації (верифікації) відповідного суб`єкта електронної комерції (Позичальника за кредитним договором) в інформаційній системі з використанням його особистих даних, а саме: паспорта, ідентифікаційного коду, номера телефону, електронної пошти, номера банківської картки, на яку слід перерахувати кошти (зокрема, постанова від 31.01.2024 у справі № 671/1832/20).
За загальним правилом статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Частинами першою, другою статті 1056-1 ЦК України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною; тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Частина перша статті 1048 ЦК України надає також право позикодавцю на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 зроблено висновок про те, що щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування; право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. При цьому Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України).
Згідно з вимогами статті 526, частини першої статті 527, частини першої статті 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України).
Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За загальним визначенням правонаступництво це перехід прав і обов`язків від одного суб`єкта до іншого; правонаступництво є самостійною підставою заміни кредитора у зобов`язанні; його слід розглядати як певний юридичний механізм похідного правонабуття, за яким до правонаступника переходять суб`єктивні права та обов`язки попередника. Доказами правонаступництва щодо окремого зобов`язання може бути, зокрема, відповідний договір, на підставі якого воно виникло (зокрема, постанова Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 910/1972/17).
Відповідно до статті 512 ЦК України підставами для заміни кредитора у зобов`язанні є, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Так, зокрема, згідно зі статтею 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України); заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України).
Зважаючи на усе викладене вище, суд вважає, що Відповідач порушив умови Договору позики від 21.09.2021 № 77721382, укладеного з ТОВ «1 БАНК», право вимоги за яким згідно з відповідними Договорами факторингу перейшло до Позивача; не виконав взяті на себе грошові зобов`язання, а заявлений Позивачем до стягнення розмір заборгованості за основним зобов`язанням та частково процентами відповідає визначеним зазначеним Договором умовам, що підтверджено належними і допустимими доказами, а відтак наявні підстави для задоволення позову частково, оскільки у стягненні заявленої суми заборгованості за нарахованими поза межами строку надання позики відсотками слід відмовити, так само як і у задоволенні стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими за Договором про споживчий кредит від 19.09.2021 № 4339469, право вимоги за якими згідно з відповідними Договорами факторингу також перейшло до Позивача, оскільки Позивачем не доведено суду належними і допустимими доказами досягнення між сторонами цього Договору домовленості за всіма істотними умовами кредитного договору через відсутність підпису Відповідача (одноразового ідентифікатора) під цим Договором.
Відтак, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову частково і стягнення з Відповідача на користь Позивача заборгованості за Договором про споживчий кредит від 19.09.2021 № 4339469 у розмірі 5 000,00 грн («тіло» кредиту) та за Договором позики від 21.09.2021 № 77721382 у загальному розмірі 11 489,02 грн (7 643,36 грн основний борг + 3 845,66 грн відсотки у межах строку позики), загалом 16 489,02 грн.; у задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.
Крім того, на підставі імперативних приписів частини першої, пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України з Відповідача слід стягнути на користь Позивача судові витрати за сплачений судовий збір та професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог (29,69 %).
Вирішуючи питання щодо стягнення з Відповідача на корись Позивача судові витрати на професійну правничу допомогу, суд виходить з того, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (зокрема, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16).
У додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При цьому із запровадженням з 15.12.2017 змін до ЦПК України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги/додатковій угоді до договору.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих за складністю доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Верховний Суд у постанові від 06.11.2024 у справі № 547/581/21 констатував, що положення частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України дає право суду, лише за клопотанням іншої сторони, тільки зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому обов`язок доведення неспівмірності таких витрат покладено на сторону, яка заявила таке клопотання, а не на суд.
За приписами статті 13 ЦПК України суд як арбітр, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, не може діяти на користь будь-якої із сторін, оскільки це не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Так, зокрема, на підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу у розмірі 16 000,00 грн. Позивач надав суду копію договору про надання правничої допомоги від 01.07.2024 № 01-07/2024, укладеного між Позивачем та адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АССІСТАНС» (а.с. 93-95), Прайс-лист названого адвокатського об`єднання з переліком та вартістю послуг (а.с. 97), Заявка на надання юридичної допомоги від 01.07.2025 № 147 (а.с. 98), а також Витяг з Акту № 12 про надання юридичної допомоги від 31.07.2025 про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) з детальним описом робіт (наданих послуг), витраченого часу, вартістю наданих послуг з урахуванням вартості години часу (а.с. 99).
З огляду на наведене та відсутність заперечень Відповідача суд дійшов до висновку, що вимога про стягнення заявленого розміру судових витрат на професійну правничу допомогу підлягає задоволенню, як зазначалось вище, пропорційно задоволених позовних вимог (29,69 %) у загальному розмірі 5 469,61 грн, включно з витратами зі сплати судового збору.
Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В ухвалі суду від 27.08.2025 про відкриття провадження у цій справі та в ухвалі від 15.10.2025 про зміну порядку розгляду справи сторонам було роз`яснено засади цивільного судочинства, зокрема положення статті 12 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (а.с. 135, 144).
Враховуючи, що розгляд справи здійснено за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не проводилось (частина друга статті 247 ЦПК України).
Повне рішення суду складено у визначений частиною шостою статті 259 ЦПК України строк згідно з порядком обчислення процесуального строку, закінчення якого припадає на неробочий день (частина третя статті 124 ЦПК України), з урахуванням періоду тимчасової непрацездатності судді з 27.11.2025 та проходження 40-годинної підготовки для підтримання кваліфікації в Національній школі суддів України до 05.12.2025включно.
Відповідно до статей 15, 16, 509, 525, 526, 626, 629, 639, 1046, 1054, 1077 Цивільного кодексу України, статей 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», статей 8, 12 Закону України «Про споживче кредитування» та керуючись статтями 2-4, 12, 13, 124, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 280-284, 289, 351-355 ЦПК України, суд
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Копії повного заочного рішення суду направити учасникам справи.
Заочне рішення суду може бути переглянуте Володарським районним судом Київської області за письмовою заявою Відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня проголошення цього заочного рішення; така заява про перегляд заочного рішення подається в письмовій формі та повинна відповідати вимогам статті 285 ЦПК України.
Заочне рішення суду може бути оскаржено Позивачем у загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, обчислюючи цей строк з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначеного тридцятиденного строку, якщо протягом цього строку не було подано заяви про перегляд заочного рішення або апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Копія скороченого рішення суду (вступної та резолютивної частин) може бути видана присутнім у судовому засіданні учасникам справи за їх заявою негайно після проголошення рішення.
Повне рішення суду складено 09.12.2025.
Суддя Л. А. Макаренко