Номер провадження: 22-ц/813/2614/25
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Волкової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Варналій Катерини Олександрівни, представника ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2024 року про відмову скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, постановлену під головуванням судді Гниличенко М.В., у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: АТ «Райффайзен Банк», приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Парфьонов Георгій Володимирович про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України по цивільній справі № 2-6356/09 за позовом відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет застави, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою до заінтересованих осіб: АТ «Райффайзен Банк», приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, в якому просив скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , встановлене ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2009 року.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначив, що тимчасове обмеження боржника виїжджати за межі України має тимчасовий характер встановлений ч. 7 ст. 158 ЦПК України.

Також заявник зазначив, що не переховувався від позивача та не намагався уникнути виконання зобов`язань, а обмеження його у праві виїзду за межі України порушує його право на вільне пересування, встановлене ст. 33 Конституції України, ст. 313 ЦК України та підлягає скасуванню.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, адвокат Варналій К.О., представник ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати, постановити ухвалу про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтування своєї апеляційної скарги, апелянтзазначає, що суд першої інстанції не з`ясував інформацію щодо погашеної значної частки заборгованості та, що ОСОБА_1 залишилось погасити лише 70 000 грн., що не є підставою для обмеження права на вільне пересування.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

В судове засідання призначене на 25 лютого 2025 року учасники справи не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 73-74).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання та явка яких не визнавалась судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 2-6356/09 за позовом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно довідки Київського районного суду м. Одеси від 01.10.2024 року вбачається, що матеріали цивільної справи № 2-6356/09 (перереєстровані за № 2-2371/10) були знищені відповідно до Акту № 10 від 17.06.2019 року.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.152 ЦПК України в редакції станом на 04.12.2009 року, яка діяла на момент застосування заходів забезпечення позову, визначено, що одним із видів забезпечення позову є заборона вчиняти певні дії або встановлення обов`язку вчиняти певні дії.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04.12.2009 року у справі № 2-6356/09 заборонено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину України, уродженцю с. Сахновщина Харківської області виїзд за межі України шляхом тимчасової відмови у виїзді за кордон до виконання зобов`язань, покладених на нього генеральною кредитною угодою № 010/03-5/06-751 від 12.12.2026 року кредитним договором (додаток № 1 до кредитної угоди № 014/03-5/06-752 від 12.12.2006 року, кредитним договором № 013/15-79/08-424 від 20.11.2008р.

У мотивувальній частині ухвали є посилання на ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України, громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов`язання до виконання зобов`язань, або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України. В ухвалі вказано, що відповідач ОСОБА_1 не виконав зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення. Копію ухвали було надіслано до Адміністрації державної прикордонної служби України.

Відповідно інформації Автоматизованої системи виконавчого провадження, що є у відкритому доступі, станом на 19.09.2024 року наявні виконавчі провадження № 56264363 та № 60052618, де стягувачем є АТ «Райффайзен Банк», боржник ОСОБА_1 та стан виконавчого провадження зазначено зупинено.

Відмовляючи узадоволені заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив із відсутності відомостей щодо завершення виконавчого провадження та виконання судового рішення у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб) нині діючим Цивільним процесуальним кодексом України передбачені у Розділі VІ, норма статті 441 якою регулює тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Так, відповідно до положень ст. 441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника (ч.5); суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця (ч.6); за результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена (ч. 7); відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України (ч. 8).

Стаття 441 ЦПК України, що діє на час розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, є спеціальною нормою, яка застосовується на стадії виконання судових рішень.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України регулює Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Статтею 6 зазначеного Закону встановлені підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України. Так, право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, зокрема, коли громадянин ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Зважаючи на те, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України є спеціальною нормою, то воно застосовується на стадії виконання судових рішень.

Крім того, відповідно до положень частини 5 вказаної статті суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

За приписами п. 5 ч. 1 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» визначено, що таке обмеження зберігається до виконання зобов`язання.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України особи знімається у разі винесення виконавцем постанови про: закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої статті 39 Закону; скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України - у разі погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів у повному обсязі.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що заява представника заявника про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не є вмотивованою та не підтверджена належними доказами, оскільки до заяви не надано конкретної інформації про наявність або відсутність виконавчих проваджень, що стосуються виконання зобов`язань, покладених на боржника ОСОБА_1 генеральною кредитною угодою № 010/03-5/06-751 від 12.12.2026 року кредитним договором (додаток № 1 до кредитної угоди № 014/03-5/06-752 від 12.12.2006 року, кредитним договором № 013/15-79/08-424 від 20.11.2008р., як зазначено в ухвалі Київського районного суду м. Одеси від 04.12.2009 року. Зокрема, в матеріалах справи відсутні постанови виконавчої служби про закінчення виконавчого провадження та довідки банку або його правонаступника про повне погашення боргових зобов`язань.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність натепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

На підставі вищевикладених обставин, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за відсутністю доказів про виконання рішення суду.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Судове рішення відповідає вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки судові процедури повинні бути справедливими і розумними як до відповідача, так і до позивача.

Доводи апеляційної скарги адвоката Варналій К.О., представника ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не з`ясував інформацію щодо погашеної значної частки заборгованості та, що ОСОБА_1 залишилось погасити лише 70 000 грн., що не є підставою для обмеження права на вільне пересування, колегія суддів залишає без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду. Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

З урахуванням того, що рішення суду боржником у повному обсязі виконано не було, а відомостей про завершення виконавчого провадження матеріали справи не містять, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у відповідності до статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, а тому підстав для скасування ухвали суду з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального або процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права і підстави для її скасування відсутні.

На підставі ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Варналій Катерини Олександрівни, представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 10 березня 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ С.М. Сегеда