Новоархангельський районний суд Кіровоградської області
08.12.25 6/394/9/25 394/617/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Новоархангельський районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді Краснопольської Л. П.

при секретарі судового засідання Довгої С.В.

розглянувши в судовому засіданні матеріали цивільної справи за заявою ОСОБА_1 про визнання судового наказу від 26 червня 2025 року в цивільній справі № 394/617/25, 2-н/394/38/25 таким, що не підлягає виконанню,-

В С Т А Н О В И В :

Заявник звернувся до суду із заявою про визнання судового наказу від 26 червня 2025 року в цивільній справі № 394/617/25, 2-н/394/38/25 таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на наступне. Заявник та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, від якого мають спільних неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області шлюб між ними розірвано. 11.11.2025 року заявником було отримано копію судового наказу, виданого 26.06.2025 року Новоархангельським районним судом Кіровоградської області, яким з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуті аліменти у розмірі 1/3 частини його місячного доходу (заробітку) на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Підставою видачі судового наказу слугувала заява ОСОБА_2 від 13.06.2025 року, в якій остання зазначила, що неповнолітні діти постійно проживають разом з нею, перебувають на її утриманні, а заявник проживає окремо від них та ухиляється від їх матеріального забезпечення (утримання). Водночас, цими твердженнями стягувачка ввела суд в оману, оскільки неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживає разом із заявником та перебуває на його повному матеріальному утриманні та фінансовому забезпеченні. Рішенням виконавчого комітету Новоархангельської селищної ради Кіровоградської області № 199 від 29.07.2025 року місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 визначено разом із заявником. З цих підстав заявник вважає, що у нього відсутній обов`язок по сплаті грошових коштів (аліментів) на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої литини ОСОБА_3 .

Учасники в судове засідання не з`явилися, заявник надав заяву про розгляд справи без його участі, просив задовольнити заявлені вимоги.

Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що у задоволенні заяви слід відмовити з наступних підстав.

Статтею 160 ЦПК України визначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо: заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Статтями 183 та 184 Сімейного кодексу України визначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

Отже, сімейним та процесуальним законодавством визначено, що право вимоги про стягнення аліментів на підставі судового наказу належить тому з батьків або іншому законному її представнику, з яким проживає дитина.

Водночас процесуальний порядок перегляду питань за судовим наказом про стягнення аліментів для боржника визначений також статтею 173 ЦПК України, згідно із якою суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Таким чином підставою для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, є помилка при його видачі або припинення обов`язку за правомірно виданим виконавчим документом.

При цьому подання заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не може бути пов`язане із оспоренням такого судового рішення по суті заявлених вимог, адже визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, належить до процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень, тобто, рішень, які набрали законної сили та підлягають виконанню у примусовому порядку.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 у справі N 2-4671/11 сформульовано правовий висновок, що підстави визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, прийнято поділяти на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання й інші, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Враховуючи імперативні приписи статті 129-1 Конституції України, статті 18 ЦПК України щодо обов`язковості виконання судового рішення, що набрало законної сили, положення статті 432 ЦПК України визначає можливість визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, лише за наявності для цього безумовних і безспірних підстав.

Повертаючись до фактичних обставин цієї справи, як на підставу для визнання зазначеного судового наказу таким, що не підлягає виконанню, боржник вказує, що з 29.07 2025 року відпали підстави для стягнення з нього аліментів, оскільки з цього часу дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з ним і знаходиться на його утриманні.

У цьому контексті суд зауважує, що одними з характерних ознак наказного провадження є: спрощеність, оскільки має місце урізана цивільна процесуальна форма; на нього не поширюються принципи гласності, усності, безпосередності, змагальності; відсутність стадійності цивільного процесу; судовий наказ видається за відсутності сторін, та видача судового наказу здійснюється лише на підставі безспірних письмових доказів, поданих заявником.

Боржником не зазначено фактичних обставин, з яких можливо було б зробити висновок про припинення його обов`язку щодо утримання неповнолітнього сина з інших підстав.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

Законодавцем визначено підстави припинення обов`язку зі сплати аліментів на підставі судового рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у ст.ст. 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення (абз. 2 ч. 1 ст. 273 СК України).

Матеріали справи не містять доказів того, що у визначеному законом порядку заявника звільнено від сплати аліментів за судовим наказом від 26.06.2025 року, виданим Новоархангельським районним судом Кіровоградської області.

Отже, оскільки сам по собі факт проживання з 29.07.2025 року дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 у м. Кодима, не є підставою для звільнення останнього від обов`язку сплачувати аліменти, помилки при видачі судового наказу не встановлено, відповідно відсутні підстави для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

При цьому статтею 273 СК України визначено, що якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

Зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою для звільнення від сплати аліментів чи звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів. Рішення про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами повинно також відповідати найкращим інтересам дитини. Нарахування аліментів за період, коли дитина не проживала з матір`ю, суперечить цільовому призначенню аліментів за рахунок яких утримується дитина. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 186/126/21 (провадження № 61-1949св23).

Отже, у зв`язку зі зміною обставин, які мають істотне значення, платник аліментів у порядку визначеному законом, зокрема шляхом звернення до суду з відповідним позовом, має право на звернення до суду з позовом про звільнення його від обов`язку щодо сплати аліментів у визначеному судовим наказом розмірі або на зменшення розміру аліментів, визначеного судовим рішенням.

У разі видачі судового наказу відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Зазначена норма чітко вказує на дію, яка має слідувати у випадку непогодження боржника із судовим наказом щодо стягнення аліментів.

Окрім того, відповідно до ч. 8 ст. 170 ЦПК України, у разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

Суд вважає необхідним роз`яснити заявнику право звернення до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, звільнення від слати аліментів чи з заявою про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами.

З урахуваннями вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання таким, що не підлягає виконанню, судового наказу Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 26.06.2025 року, а тому в задоволенні заяви слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене та керуючись 161, 172, 173, 183, 247, 432 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу від 26 червня 2025 року в цивільній справі № 394/617/25, 2-н/394/38/25 таким, що не підлягає виконанню - відмовити.

Роз`яснити заявнику, що він має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами.

Ухвала може бути оскаржена до Кропивницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15-ти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: