ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 213/1948/24

провадження № 61-335св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідач -Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Румянцева Ірина Олексіївна, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Афанасьєва Євгенія Олександрівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 липня 2024 року у складі судді Мазуренка В. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Агєєва О. В., Корчистої О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк»), треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Румянцева І. О., приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Афанасьєва Є. О., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позовна заява мотивована тим, що 19 березня 2019 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» і ним укладено договір про споживчий кредит № 455/57, відповідно до якого він отримав кредит у розмірі 443 145 грн на строк 84 місяці для придбання транспортного засобу.

У той самий день між сторонами укладено нотаріально засвідчений договір застави № 455/57/1, відповідно до якого з метою належного виконання зобов`язання за кредитом, він передав у заставу належний йому транспортний засіб СНERY TIGGO 7, номерний знак НОМЕР_1 , 2018 року випуску.

15 січня 2024 року приватним виконавцем Афанасьєвою Є. О. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2, на підставі виконавчого напису № 1815, вчиненого 01 грудня 2023 року приватним нотаріусом Румянцевою І. О.

Вважав, що вказаний виконавчий напис вчинений з грубим порушенням порядку його вчинення.

Вказував що під час вчинення виконавчого напису нотаріус керувався незаконним та недійсним нормативним актом, а саме пунктом 2 розділу 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Також, на думку позивача, відповідачем не були надані нотаріусу документи, які б надавали підстави для визначення заборгованості за кредитним договором. Нотаріус не переконався у безспірності вимоги за кредитним договором та в отриманні боржником вимоги стягувача з підписом боржника про його отримання.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис від 01 грудня 2023 року № 1815, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Румянцевою І. О., яким звернено стягнення на автомобіль марки СНERY, модель TIGGO 7, номерний знак НОМЕР_1 , належний йому.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 липня 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 1815, вчинений 01 грудня 2023 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Румянцевою І. О., яким звернуто стягнення на автомобіль марки СНERY, модель TIGGO 7, номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 .

Судові рішення мотивовано тим, що оспорюваний виконавчий напис нотаріуса не відповідає вимогам закону, оскільки заборгованість, яка вказана у цьому написі, не є безспірною. Факт наявності цього виконавчого напису суттєво порушує права позивача. Неотримання боржником вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавляє його можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги кредитора. Якщо боржник не має можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між нею та відповідачем щодо суми заборгованості, це об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису.

Крім того, кредитний договір, на виконання зобов`язань по якому було звернуто стягнення на предмет застави, не був нотаріально посвідчений.

Суди послалися на відповідну судову практику Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2025 року до Верховного Суду, АТ «Ощадбанк», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкових висновків про те, що боржнику не була вручена банком вимога про усунення порушень за кредитним договором, оскільки така надсилалася ОСОБА_1 , а повернулася неврученою з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що, на думку заявника, за умовами договору є належним повідомленням боржника.

Зазначає, що банком був поданий нотаріусу нотаріально засвідчений договір застави, а відповідно до пункту 1-1 Переліку, нотаріально засвідчений кредитний договір подавати не потрібно.

Вказує, що боржник не оспорював розмір заборгованості ні на час вчинення виконавчого напису, ні у межах розгляду цієї справи, що свідчить про безспірність такого розміру заборгованості.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2025 року представник ОСОБА_1 - адвоката Боровенко Д. В., подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що викладені в касаційні скарзі доводи є безпідставними, не спростовують правильності вирішення судами спору, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Ураховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 41-43 постанови від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20), у пунктах 20-22 постанови від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22), колегія суддів залишає без розгляду подані АТ «Ощадбанк» додаткові пояснення у справі, оскільки вони по суті є штучним поданням доповнень до касаційної скарги поза межами визначеного процесуального строку.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

17 лютого 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц, від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц, постанові Верховного Суду від 19 березня 2021 року у справі № 750/3781/20, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга АТ «Ощадбанк» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок) визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано.

Визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 1-1 такого змісту: «1-1. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.».

Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.

Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21).

Судами встановлено, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 01 грудня 2023 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14.

Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) ? «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання».

З наданих сторонами доказів та висловлених доводів і заперечень вбачається, що укладений між банком та позивачем кредитний договір, який наданий нотаріусу під час вчинення виконавчого напису, для підтвердження існування кредитних правовідносин та розміру заборгованості за основним зобов`язанням, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Подібні правові висновки Верховний Суд викладав, зокрема, у постановах: від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17 (провадження № 61-14105св18), від 21 жовтня 2020 року у справі № 172/1652/18 (провадження № 61-16749св19), від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21), від 06 жовтня 2021 року у справі № 361/4793/20 (провадження № 61-5910св21).

Крім того, встановивши, що ОСОБА_1 не отримував повідомлення банку про погашення заборгованості та намір банку звернути стягнення на предмет застави, шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що заборгованість не є безспірною, а тому його позовні вимоги є обґрунтованими.

Такі висновки узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 320/545/19 (провадження № 61-18729св19), Великої Палати Верховного Суду у постановах: від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 12-278гс18) та від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19).

Доводи касаційної скарги про те, що боржник був належно повідомлений про вимогу банку про усунення порушень за кредитним договором, оскільки така надсилалася ОСОБА_1 , а повернулася неврученою з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що за умовами договору є належним повідомленням боржника, є безпідставними, оскільки умовами договору, на які посилається заявник, вимога вважається вручено у разі неотримання її з вини боржника, у той час як повернення вимоги неврученою з відміткою «за закінченням терміну зберігання» не є належним повідомлення, що неодноразово вказувалося у сталій судовій практиці Верховного Суду, зокрема, це узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 липня 2023 рок у справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22).

Посилання заявника на пункт 1-1 Переліку, з вказівкою на те, що договір застави був нотаріально посвідчений, є безпідставним, оскільки наведений пункт Переліку регулює питання одержання виконавчого напису за іпотечним договором, у то час як у цьому випадки між сторонами був укладений договір застави рухомого майна, що врегульовано пунктом 1 Переліку.

Так, відповідно до пункту 1 Переліку нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку).

Для одержання виконавчого напису подаються:

а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів);

б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання».

Доводи касаційної скарги про те, що боржник не оспорював розмір заборгованості ні на час вчинення виконавчого напису, ні у межах розгляду цієї справи, що свідчить про безспірність такого розміру заборгованості, не впливають на правильність вирішення спору судами, оскільки не спростовують наведені вище факти, а саме неповідомлення боржника про намір отримати виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на заставне майно та неподання нотаріусу нотаріально посвідченого кредитного договору.

Отже, доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та встановленим судом обставинам, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявниками норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Вимога про стягнення з позивача суми судового збору, є безпідставною, оскільки колегія суддів залишає касаційну скаргу без задовленя.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 липня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник