ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 756/4131/25

провадження № 61-11026св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Оболонська окружна прокуратура, Державна казначейська служба України,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 липня 2025 року у складі колегії суддів Борисової О. В., Ратнікової В. М., Рейнарт І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Оболонської окружної прокуратури, Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що в 1994 році ОСОБА_1 придбав сертифікат № 0097838 Акціонерного товариства «Слід» (далі - АТ « Слід») на п`ять простих акцій на пред`явника, загальною номінальною вартістю 500 000,00 карбованців.

Зазначав, що до цього часу дивідендів від АТ «Слід» не отримував, у зв`язку з чим неодноразово звертався до органів національної поліції з метою перевірки можливих неправомірних дій цього товариства та виявлення ознак кримінального правопорушення, однак такі спроби жодних результатів не дали.

Вважав, що на підставі статті 56 Конституції України, статті 23 Цивільного кодексу України має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави у зв`язку із тим, що внаслідок бездіяльності органів державної влади позивач мав постійні переживання щодо його майна, зазнав душевних страждань та втрати здоров`я.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати ДКСУ за рахунок коштів Державного бюджету України здійснити на його користь виплату в розмірі 16 850,00 грн у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Оболонський районний суд міста Києва ухвалою від 14 квітня 2025 року позовну заяву повернув позивачеві на підставі статті 185 ЦПК України.

Повертаючи позовну заяву позивачеві, місцевий суд керувався тим, що ОСОБА_1 не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку.

Київський апеляційний суд ухвалою від 10 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року визнав неподаною та повернув особі, яка її подала, на підставі статей 185, 357 ЦПК України.

Апеляційний суд мотивував повернення апеляційної скарги тим, що недоліки апеляційної скарги, встановлені ухвалою суду від 30 травня 2025 року, не були усунуті, тому апеляційна скарга підлягає поверненню.

А саме суд апеляційної інстанції керувався тим, що заявник не надав суду апеляційної скарги в новій редакції із зазначенням відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету, яка повинна відповідати вимогам статті 356 ЦПК України, не надав її копій та копій доданих матеріалів відповідно до кількості учасників справи, а лише зазначив про відсутність електронної пошти та можливості подивитися та дізнатися, який електронний кабінет у відповідачів та надати такі відомості суду.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 10 липня 2025 року, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд залишив поза увагою те, що позивач подав заяву про усунення недоліків, чим здійснив належне виконання вимог ухвали апеляційного суду про залишення без руху апеляційної скарги.

Вважає, що апеляційний суд не дослідив належним чином його доводів апеляційної скарги та заяви про усунення недоліків, що свідчить про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

У серпні 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 липня 2025 року.

Верховний Суд ухвалою від 23 жовтня 2025 року відкрив касаційне провадження у справі та витребував матеріали справи з Оболонського районного суду міста Києва.

У листопаді 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 06 листопада 2025 року призначив справу до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до статті 10 ЦПК України при розгляді справи суд керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституція України як закон прямої дії має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1, 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп; абзац сьомий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Перегляд судових рішень гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Забезпечення права на справедливий суд відіграє особливу роль у демократичному суспільстві, є його базовою цінністю, яка має вирішальне значення у безперешкодній реалізації основоположних прав і свобод людини і громадянина та дотриманні принципу верховенства права загалом. Водночас однією з важливих гарантій цього права є можливість оскарження судових рішень в апеляційному порядку.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Воловік проти України» від 06 грудня 2007 року в пунктах 54, 55 зазначається, що, беручи до уваги особливості порядку апеляційного оскарження за українським законодавством, право заявника на доступ до апеляційного суду було захищено основоположними гарантіями, передбаченими статтею 6 Конвенції. У цьому зв`язку суд нагадує, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Отже, апеляційне провадження є важливою процесуальною гарантією захисту прав і охоронюваних законом інтересів особи.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97 проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічні правові висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах містяться в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року в справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Відповідно до практики ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише регламентованим, але й реальним. Надмірний формалізм під час вирішення питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Згідно з частиною другої статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Вимоги щодо форми і змісту апеляційної скарги визначені у статті 356 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

У справі, що переглядається, Оболонський районний суд міста Києва ухвалою від 14 квітня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 повернув на підставі частини третьої статті 185 ЦПК України.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку.

Київський апеляційний суд ухвалою від 30 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року залишив без руху, оскільки усупереч вимогам пункту 2 частини другої та пункту 2 частини четвертої статті 356 ЦПК України до апеляційної скарги не додано копії скарги та доданих письмових матеріалів відповідно до кількості учасників справи, а також не зазначені відомості про наявність або відсутність електронного кабінету. Суд надав строк для усунення недоліків апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Наведені недоліки перешкоджають вирішенню питання про відкриття апеляційного провадження, проте можуть бути усунені заявником шляхом подання заяви про усунення недоліків апеляційної скарги у встановленому законом порядку із зазначенням відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету та долученням копій апеляційної скарги та доданих матеріалів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 43 ЦПК України, залежно від обраного способу подання скарги.

Вказану ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху заявник одержав 11 червня 2025 року (а. с. 36).

18 червня 2025 року у строк, установлений судом для усунення недоліків, позивач подав до апеляційного суду заяву на виконання ухвали про усунення недоліків.

У вказаній заяві про усунення недоліків ОСОБА_1 зазначив, що є пенсіонером, не має технічних засобів, таких як комп`ютерна техніка або смартфон з доступом до мережі Інтернет, не має власної електронної пошти, а також не має можливості перевірити наявність електронного кабінету у відповідачів та надати ці відомості суду.

Просив суд апеляційної інстанції встановити електронні кабінети відповідачів та надіслати на їх адреси його копії апеляційної скарги з додатками до відома.

Київський апеляційний суд ухвалою від 10 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року визнав неподаною та повернув особі, яка її подала, на підставі статей 185, 357 ЦПК України.

Апеляційний суд мотивував повернення апеляційної скарги тим, що недоліки апеляційної скарги, встановлені ухвалою суду від 30 травня 2025 року, не були усунуті, тому апеляційна скарга підлягає поверненню.

А саме суд апеляційної інстанції керувався тим, що заявник не надав суду апеляційної скарги в новій редакції із зазначенням відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету, яка повинна відповідати вимогам статті 356 ЦПК України, не надав її копій та копій доданих матеріалів відповідно до кількості учасників справи, а лише зазначив про відсутність електронної пошти та можливості у нього подивитися та дізнатися, який електронний кабінет у відповідачів, та надати такі відомості суду.

Колегія суддів вважає зазначені висновки апеляційного суду передчасними, враховуючи таке.

У постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 у справі № 925/782/18, від 28 квітня 2023 року у справі № 904/272/22 зазначено, що суд касаційної інстанції наділений достатнім обсягом повноважень щодо перевірки та надання оцінки доказам, наданим на підтвердження вчинення або невчинення учасниками справи процесуальних дій, що є складовою перевірки правильності застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права і впливає на відповідні висновки суду.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 356 ЦПК України в апеляційній скарзі мають бути зазначені повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає апеляційну скаргу, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта (для фізичних осіб - громадян України), номери засобів зв`язку, адреса електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21 затверджено Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (далі - Положення), пунктом 2 якого визначено порядок функціонування в судах та органах системи правосуддя окремих підсистем (модулів), зокрема, підсистем «Електронний кабінет», «Електронний суд» та підсистеми відеоконференцзв`язку.

Електронний кабінет - персональний кабінет (вебсервіс чи інший користувацький інтерфейс) у підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (далі - ЄСІТС), за допомогою якого особі, яка пройшла електронну ідентифікацію, надається доступ до інформації та сервісів ЄСІТС або її окремих підсистем (модулів), у тому числі можливість обміну (надсилання та отримання) документами (в тому числі процесуальними документами, письмовими та електронними доказами тощо) між судом та учасниками судового процесу, а також між учасниками судового процесу (пункт 5.4-1 розділу І Положення).

Електронна ідентифікація особи здійснюється з використанням кваліфікованого електронного підпису чи інших засобів електронної ідентифікації, які дають змогу однозначно встановити особу.

Порядок функціонування окремих підсистем (модулів) ЄСІТС, зокрема, підсистеми «Електронний кабінет», визначено розділом ІІІ Положення, у пункті 9 якого зазначено, що процедура реєстрації в ЄСІТС (реєстрація Електронного кабінету, реєстрація офіційної електронної адреси) передбачає проходження запропонованої засобами Електронного кабінету процедури реєстрації з використанням кваліфікованого електронного підпису, та внесенням контактних даних особи (адреси електронної пошти, номера телефону, зазначенням інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Зміст викладених положень порядку функціонування підсистеми «Електронний кабінет» свідчить про те, що реєстрація Електронного кабінету фізичною особою передбачає наявність у такої особи, серед іншого, власної електронної пошти та доступу до мережі Інтернет.

У заяві про усунення недоліків апеляційної скарги заявник, зокрема, зазначив про те, що не має технічних засобів з доступом до мережі Інтернет та не має власної електронної пошти.

Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення у справах «Мала проти України», № 4436/07, від 03 липня 2014 року; «Богатова проти України», № 5231/04, від 07 жовтня 2010 року).

Верховний Суд звертає увагу на те, що, вирішуючи питання про наявність чи відсутність підстав для відкриття апеляційного провадження чи повернення апеляційної скарги, суди апеляційної інстанції мають враховувати обов`язок суду сприяти учасникам справи у реалізації їх процесуальних прав з дотриманням принципу розумності та пропорційності із додержанням балансу між метою забезпечення належної процесуальної поведінки сторони та забезпеченням її права на апеляційне оскарження судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 204/2321/22).

З огляду на викладене колегія суддів виснує, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доводам заявника щодо відсутності у нього Електронного кабінету учасника справи, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про невідповідність в цій частині змісту апеляційної скарги ОСОБА_1 вимогам процесуального законодавства.

Також апеляційний суд підставою повернення апеляційної скарги заявникові зазначив невиконання вимог ухвали суду щодо надання копій скарги та доданих письмових матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

Згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 356 ЦПК України до апеляційної скарги додаються копії скарги та доданих письмових матеріалів відповідно до кількості учасників справи, крім випадків, якщо така скарга та додані матеріали подаються до суду в електронній формі через електронний кабінет.

В апеляційній скарзі має бути зазначено перелік документів та інших матеріалів, що додаються (пункт 9 частини четвертої статті 356 ЦПК України).

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу у паперовій формі, отже, зобов`язаний був додати до апеляційної скарги її копії відповідно до кількості учасників справи.

Згідно з практикою ЄСПЛ закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля. Відсутність ясності та двозначність формулювань приписів не може гарантувати їх однакове застосування та захист від свавілля (перше речення абзацу другого підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010; абзац шостий пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення Великої палати Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017; абзац третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Великої палати Конституційного Суду України від 06 червня 2019 року № 3?р/2019).

Наведені положення цивільного процесуального законодавства, передбачені пунктом 2 частини другої, пунктом 2 частини четвертої статті 356 ЦПК України щодо додання до апеляційної скарги копій скарги та доданих письмових матеріалів відповідно до кількості учасників справи та зазначення відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету є достатньо чіткими та зрозумілими для пересічного громадянина, а тому не можуть викликати труднощі у їх тлумаченні.

Отже, законодавець через відповідне правове регулювання забезпечив якість закону та його ефективність, оскільки якісний закон впливає на правомірну поведінку особи, яка звертається до суду за захистом порушеного права та забезпечує особі передбачити можливу свою поведінку та поведінку учасників цивільного процесу, а також наслідки, які може застосувати суд.

Відсутність у заявника апеляційної скарги електронного кабінету не звільняє його від обов`язку додання до апеляційної скарги копій скарги та доданих письмових матеріалів відповідно до кількості учасників справи, зокрема, якщо такі учасники відповідно до частини шостої статті 14 ЦПК України були зобов`язані зареєструвати електронний кабінет, оскільки наслідки у вигляді звільнення заявника від обов`язку надсилання копій документів таким учасникам справи були встановлені на випадок подання такої скарги до суду в електронній формі та стосувалися учасників справи, які зобов`язані зареєстрували електронний кабінет, але не зареєстрував його (частина сьома статті 43 ЦПК України).

Усуваючи недоліки апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначив, що не має технічної можливості перевірити наявність у відповідачів електронного кабінету та надати такі відомості суду.Тому просив суд апеляційної інстанції встановити, які електронні кабінети відповідачів та надіслати на їх адреси його копії апеляційної скарги з додатками до відома.

Оцінюючи зміст та доводи заяви ОСОБА_1 про усунення недоліків апеляційної скарги, Верховний Суд не вбачає, що заявник висловив заперечення щодо вимоги про надання суду копій скарг та доданих письмових матеріалів відповідно до кількості учасників справи. Натомість просив суд надіслати відповідачам його копії апеляційної скарги з додатками.

Крім того, повертаючи апеляційну скаргу заявникові, суд апеляційної інстанції жодним чином не оцінив зазначені аргументи прохальної частини заяви ОСОБА_1 про усунення недоліків апеляційної скарги щодо направлення відповідачам його копій апеляційної скарги з додатками, не вказав про те, чи були такі копії додані разом із вказаною заявою.

Отже, з матеріалів справи достовірно не убачається, що заявник не виконав вимог ухвали апеляційного суду в частині надання копій апеляційної скарги з додатками відповідно до кількості учасників справи.

Колегія суддів зазначає, що за наявності відповідних підстав чи будь?яких сумнівів у змісті заяви про усунення недоліків апеляційної скарги Київський апеляційний суд не позбавлений можливості продовжити передбачений законом процесуальний строк з власної ініціативи відповідно до частини другої статті 127 ЦПК України для отримання додаткових матеріалів.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 147/127/17, від 28 лютого 2024 року у справі № 757/27298/20.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 вересня 2023 року у справі № 204/2321/22 (провадження № 14-48цс22) зазначила: «Обсяг права на апеляційний перегляд справи, що визначається законом, має гарантувати особі ефективну реалізацію права на судовий захист задля досягнення цілей правосуддя, забезпечуючи захист інших конституційних прав і свобод такої особи. Обмеження доступу до суду апеляційної інстанції, як складової права на судовий захист, можливе лише з обов`язковим дотриманням конституційних норм і принципів, а саме пріоритетності захисту фундаментальних прав і свобод людини і громадянина, а також принципу верховенства права, відповідно до якого держава має запровадити таку процедуру апеляційного перегляду, яка забезпечить ефективність права на судовий захист на цій стадії судового провадження, зокрема дасть можливість відновити порушені права і свободи особи та максимально запобігти негативним індивідуальним наслідкам можливої судової помилки суду першої інстанції».

За таких обставин апеляційний суд зробив передчасний висновок про наявність підстав для визнання апеляційної скарги неподаною та її повернення заявнику ОСОБА_1 .

Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарги

У частині третій статті 406 ЦПК України зазначено, що касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Згідно з частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Ураховуючи доводи касаційної скарги, оскаржувана ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду (вирішення питання про відкриття апеляційного провадження).

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 10 липня 2025 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

О. М. Ситнік