Ухвала

01 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 688/2467/22

провадження № 61-12906ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крат В. І. розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Агросад-2016», яка підписана представником Путіліним Євгеном Вікторовичем, на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 06 лютого 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 30 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агросад-2016» про стягнення коштів та розірвання договорів оренди,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Агросад-2016» (далі - ТОВ «Агросад-2016») про стягнення коштів і розірвання договорів оренди.

Позовна заява мотивована тим, що 22 травня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено з відповідачем 14 договорів оренди земельних ділянок, у яких визначено розмір щорічної орендної плати за користування ними.

Проте, в порушення умов договорів оренди відповідач з моменту укладення договорів оренди систематично не сплачує орендну плату. В зв`язку з чим позивачі змушені звертатись до суду щоб розірвати договори оренди з відповідачем та стягнути з нього борг з орендної плати, інфляційні втрати та 3 % річних.

Позивачі, із урахуванням заяви про збільшення позовних вимог про стягнення орендної плати за період 2019 рік по 2023 рік, просили суд:

1) стягнути з ТОВ «Агросад-2016» на користь ОСОБА_1 2 592 397,28 грн, з яких: 1 979 547,18 грн - основний борг, 497 050,53 грн - інфляційні втрати, 115 799,57 грн - 3% річних;

2) розірвати договори оренди, укладені між ОСОБА_1 та ТОВ «Агросад-2016» щодо земельних ділянок: площею 4,0 га з кадастровим номером :07:051:0242, площею 6,0 га з кадастровим номером :07:051:0244, площею 26,0 га з кадастровим номером :07:051:0311, площею 4,0 га з кадастровим номером :07:052:0011, площею 30,0 га з кадастровим номером :07:052:0013, площею 10,0 га з кадастром номером :07:052:0022, площею 20,0 га з кадастровим номером :07:056:0032, площею 26,0 га з кадастровим номером :07:056:0034, площею 10,0 га з кадастровим номером :07:056:0035;

3) стягнути з ТОВ «Агросад-2016» на користь ОСОБА_2 1 105 581,13 грн, з яких: 844 218,62 грн - основний борг, 211 977,43 грн - інфляційні втрати, 49 385,08 грн - 3% річних

4) розірвати договори оренди, укладені між ОСОБА_2 та ТОВ «Агросад-2016» щодо земельних ділянок: площею 8,0 га з кадастровим номером :07:051:0237, площею 42,0 га з кадастровим номером :07:052:0014, площею 6,0 га з кадастровим номером :07:052:0021, площею 1,0 га з кадастровим номером :07:052:0023, площею 1,0 га з кадастровим номером :07:052:0024.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 06 лютого 2025 року:

позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково;

розірвано договори оренди землі, укладені між ОСОБА_1 та ТОВ «АГРОСАД-2016» 22 травня 2018 року щодо земельних ділянок: площею 4,0 га з кадастровим номером :07:051:0242, площею 4,0 га з кадастровим номером :07:052:0011, площею 10,0 га з кадастром номером :07:052:0022, площею 20,0 га з кадастровим номером :07:056:0032, площею 26,0 га з кадастровим номером :07:056:0034;

стягнуто з ТОВ «Агросад-2016» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами оренди землі в сумі 1 851 501 грн 38 коп., в тому числі: 1 296 649,74 грн - основний борг, 446 821,41 грн - інфляційні втрати, 108 030,23 грн - 3% річних;

у задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено;

розірвано договори оренди землі, укладені між ОСОБА_2 та ТОВ «Агросад-2016» 22 травня 2018 року щодо земельних ділянок: площею 8,0 га з кадастровим номером :07:051:0237, площею 42,0 га з кадастровим номером :07:052:0014, площею 6,0 га з кадастровим номером :07:052:0021, площею 1,0 га з кадастровим номером :07:052:0023, площею 1,0 га з кадастровим номером :07:052:0024;

стягнуто з ТОВ «Агросад-2016» на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами оренди землі в сумі 1 105 581 грн 13 коп., в тому числі: 844 218,62 грн - основний борг, 211 977,43 грн - інфляційні втрати, 49 385,08 грн - 3% річних;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20 листопада 2024 року у справі № 918/391/23 зазначила, що підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України є систематична, тобто неодноразова (два та більше випадки) повна несплата орендної плати у строки, визначені договором. Ця спеціальна норма у такому випадку є самостійною й достатньою, і звертатися до більш загального правила частини другої статті 651 ЦК України - з метою оцінки істотності порушення договору його стороною - немає потреби;

судом встановлено, що ТОВ «Агросад-2016» порушило умови договорів оренди землі, оскільки з 2019 рік по 2023 рік не сплачувало орендної плати, а тому наявні підставі для розірвання договорів оренди землі відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України. Разом з тим, оскільки рішеннями Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області право власності ОСОБА_1 та право оренди ТОВ «Агросад-2016» щодо земельних ділянок з кадастровими номерами :07:052:0013, :07:056:0035; :07:051:0244, :07:051:0311 припинено, підстави для розірвання цих договорів оренди відсутні в зв`язку з припиненням зобов`язання. За таких обставин позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають;

заперечення відповідача щодо невикористання земельних ділянок протягом усього строку оренди через їхню непридатність для використання за цільовим призначенням не заслуговують на увагу, оскільки вказане твердження не доведено відповідачем під час судового розгляду, а також спростовується пунктом 2.5 договорів оренди, у яких відповідач погодив, що орендовані земельні ділянки не мають недоліків, що можуть перешкоджати їх використанню. Крім того, суд вважав, що поведінка відповідача з неповернення орендодавцю орендованих земельних ділянок протягом усього часу з дня укладення договорів оренди свідчить про наявність інтересу відповідача до них та можливістю їх використання;

в зв`язку з несплатою відповідачем орендної плати за період з 2019 по 2023 роки з відповідача також підлягає стягненню орендна плата за користування земельними ділянками з кадастровими номерами 682558460:07:051:0242, :07:052:0011, :07:052:0022, :07:056:0032, :07:056:0034, :07:051:0237, :07:052:0014, :07:052:0021, :07:052:0023, :07:052:0024, за період з 2019 по 2020 роки земельними ділянками з кадастровими номерами :07:052:0013, :07:056:0035; :07:051:0244, :07:051:0311 з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних. Заборгованість відповідача перед ОСОБА_1 становить 1 851 501,38 грн, в тому числі: 1 296 649,74 грн - основний борг, 446 821,41 грн - інфляційні втрати, 108 030,23 грн - 3% річних. Нарахована позивачем заборгованість з орендної плати за користування земельними ділянками з кадастровими номерами :07:052:0013, :07:056:0035; :07:051:0244, :07:051:0311 за період з 2021 по 2023 роки в сумі 740 895,90 грн, в тому числі 682 897,44 грн - основний борг, 50229,12 грн - інфляційні втрати, 7769,34 грн - 3% річних, стягненню не підлягає, оскільки у вказаний період за рішеннями Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області право власності ОСОБА_1 та право оренди ТОВ «АГРОСАД-2016» вказаних земельних ділянок було припинено. Заборгованість відповідача перед ОСОБА_2 становить 1 105 581,13 грн, в тому числі: 844 218,62 грн - основний борг, 211 977,43 грн - інфляційні втрати, 49 385,08 грн - 3% річних.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 30 вересня 2025 року:

апеляційну скаргу ТОВ «Агросад-2016» залишено без задоволення;

рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 06 лютого 2025 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

при залишенні без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вказав, що згідно зі статтею 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. На вимогу однієї із сторін договір відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» може бути достроково розірваний за рішенням суду у разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Положеннями статей 24, 25 Закону України «Про оренду землі» визначено права та обов`язки орендодавця і орендаря, а саме: орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; своєчасного внесення орендної плати. Орендар, у свою чергу, має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі, за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження та зобов`язаний приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку;

статтею 141 ЗК України передбачено таку підставу припинення права користування земельною ділянкою, як систематична несплата земельного податку або орендної плати. Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Зазначений підхід до вирішення питання щодо можливості розірвання договору судом з підстави істотності допущеного орендарем порушення договору шляхом систематичної несплати орендної плати є сталим та підтверджується релевантною практикою суду касаційної інстанції. Зокрема, аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 689/1101/18 (провадження № 61-10292св20), від 27 жовтня 2021 року у справі № 573/1833/20 (провадження № 61-7138св21), від 22 листопада 2021 року у справі № 341/609/20 (провадження № 61-10091св 21), від 24 листопада 2021 року у справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21), від 08 грудня 2021 року у справі № 357/452/21 (провадження № 61-7721св21);

у справі, що є предметом апеляційного перегляду, суд першої інстанції, задовольняючи позовну вимогу про розірвання договору оренди землі відповідно до пункту д) частини першої статті 141 ЗК України, частини другої статті 651 ЦК України, виходив з того, що відповідач систематично не виконував зобов`язання зі сплати орендної плати за 2019-2023 роки. Такий висновок обґрунтовано судом тим, що відомостей про сплату орендної плати за 2019-2023 роки справа не містить, відповідачем теж не надано таких доказів суду, навпаки представником ТОВ «Агросад-2016» підтверджено в судовому засіданні несплату орендарем орендодавцям орендної плати з часу укладення спірних договорів оренди, а належні та допустимі докази того, що позивачі перешкоджали відповідачу користуватися спірними земельними ділянками відсутні;

заперечуючи проти позовних вимог, ТОВ «Агросад-2016» посилалося на те, що земельні ділянки, які передані їм в оренду 22 травня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неможливо використовувати за призначенням, оскільки масово заліснені, ростуть хвойно-листові самозасіви, чагарники та верби та інше. Вигляд земельних ділянок свідчить про тривалу, багаторічну відсутність обробітку землі. Оренда земельної ділянки є різновидом найму майна, а тому до регулювання відносин з найму (оренди) земельної ділянки застосовуються загальні положення про найм (оренду), якщо інші правила не передбачено спеціальним Законом. Положення Закону України «Про оренду землі» не забороняють застосування до відносин з оренди землі положень частини шостої статті 762 ЦК України, згідно з якими наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає (постанови Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 399/935/16-ц (провадження № 61-304св17), від 01 квітня 2020 року у справі № 357/8110/18 (провадження № 61-15401св19), від 28 березня 2019 року у справі № 469/912/15 (провадження № 61-33986св18). Такий правовий висновок узгоджується із тлумаченням частини шостої статті 762 ЦК України, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 травня 2018 року у справі № 910/7495/16 (провадження № 12-37гс18): норма частини шостої статті 762 ЦК України визначає як підставу звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає. Обставини, зазначені у нормі частини шостої статті 762 ЦК України, повністю не охоплюються поняттям форс-мажорних обставин, адже на відміну від останніх, ознаками яких є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність, перші можуть бути спричинені, зокрема, й безпосередньо вольовою дією орендодавця, тобто обставини згідно з частиною шостою статті 762 ЦК України можуть включати обставини непереборної сили та випадку, втім не обмежуються ними. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відсутність у частині шостій статті 762 ЦК України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.

заперечення відповідача щодо невикористання земельних ділянок протягом усього строку оренди через їхню непридатність для використання за цільовим призначенням спростовуються матеріалами справи. За умовами договорів оренди, пунктів 2.5, актів приймання-передачі спірних земельних ділянок, орендовані земельні ділянки не мають недоліків, що можуть перешкоджати їх використанню. Крім того поведінка ТОВ «Агросад-2016» з неповернення орендодавцю орендованих земельних ділянок протягом усього часу з дня укладення договорів оренди свідчить про наявність інтересу відповідача до них та можливість їх використання, тобто неможливості використання спірних земельних ділянок з незалежних від відповідача причин судом не встановлено. Суд встановив обставини справи й зробив обґрунтований висновок про те, що відповідач не довів факт неможливості використання ним орендованого у позивача майна з незалежних від нього причин. З огляду на зазначене суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач допустив порушення умов договору оренди земельних ділянок, а саме систематично не сплачував оренду плату за 2019-2023 роки, передбачену договорами оренди землі, що відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України є підставою для розірвання договорів оренди землі;

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (орендодавці) посилалися на те, що ТОВ «Агросад-2016» (орендар) не виконав обов`язок зі сплати орендної плати за 2019-2023 роки. Відповідач не довів факт неможливості використання ним орендованого у позивачів майна з незалежних від нього причин, у зв`язку з чим за невиконання обов`язку зі сплати орендної плати за 2019- 2023 рік, з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню орендна плата. Вирішуючи спір у частині вимог позивачів про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати за договорами оренди землі, суд першої інстанції надав оцінку положенням укладених між сторонами договорів оренди землі, зробленому позивачами розрахунку заборгованості, на спростування якої відповідачем контррозрахунку заборгованості за оренду земельних ділянок не надано. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому судом першої інстанції при визначені заборгованості відповідача за договорами оренди укладені з ОСОБА_1 правильно враховано те, що період 2021 -2023 роки оренда плата за земельні ділянки з кадастровими номерами :07:052:0013; :07:056:0035; :07:051:0244; :07:051:0311 в сумі 740895,90 грн, яка складається 682 897,44 грн - заборгованість по орендній платі, 50229,12 -інфляційні втрати, 7769,34 грн - три відсотки річних не підлягають стягнення, оскільки рішеннями Шепетівського міськрайонного суду які набрали чинності, право власності ОСОБА_1 та право оренди ТОВ «Агросад-2016» вказаних земельних ділянок було припинено. Твердження відповідача в частині стягнення з відповідача орендної плати з індексом інфляції та три відсотків річних по цим земельним ділянкам спростовуються зазначеним та підлягають відхиленню. З огляду на вищезазначене, саме визначений судом розмір заборгованості підлягає стягненню з ТОВ «Агросад-2016» на користь позивачів Доводи апеляційної скарги про те, що суд не дотримався норм матеріального та процесуального права, є помилковими. Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

ТОВ «Агросад-2016» 14 жовтня 2025 року засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Путіліним Є. В., на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 06 лютого 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 30 вересня 2025 року (повне судове рішення складено 08 жовтня 2025 року).

Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, а саме: вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості інших учасників справи.

Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 06 листопада 2025 року подано уточнену касаційну скаргу, у якій ТОВ «Агросад-2016» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та постанову апеляційного суду і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В уточненій касаційній скарзі ТОВ «Агросад-2016» однією з підстав касаційного оскарження судового рішення указує на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК, а саме: пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України та зазначає про те, що судом необґрунтовано відмовлено у задоволені клопотання про призначення повторної експертизи та повторного витребування з ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області пошкодженого під час розгляду справи технічного носія (координат земельних ділянок), а також відмовлено у повернені до підготовчого судового засідання. Вказані докази необхідні були для встановлення обставин неможливості використання орендарем земельних ділянок в зв`язку з їх залісненням.

Окрім цього, в уточненій касаційній скарзі ТОВ «Агросад-2016» підставою касаційного оскарження судового рішення зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного, зокрема, у постанові пленуму Верховного суду України «Про судове рішення в цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2017 року у справі № 128/3851/14-ц.

Аналіз судових рішень у справі № 128/3851/14-ц, які оприлюднено в ЄДРСР свідчить, що ухвалу у справі постановлено 05 квітня 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ (https://reyestr.court.gov.ua/Review/65968476).

Касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (частина третя статті 411 ЦПК України).

У разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України (суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи) у касаційній скарзі слід вказати, яке саме було заявлено клопотання, яке суд відхилив та щодо встановлення яких саме обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, воно було заявлено, обґрунтувавши при цьому, порушення норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України. ТОВ «Агросад-2016» не обґрунтовує передбачених пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень (суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи).

Саме по собі посилання відповідача на те, що судом необґрунтовано відмовлено у задоволені клопотання про призначення повторної експертизи та повторного витребування з ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області пошкодженого під час розгляду справи технічного носія (координат земельних ділянок), а також відмовлено у повернені до підготовчого судового засідання і вказані докази необхідні були для встановлення обставин неможливості використання орендарем земельних ділянок в зв`язку з їх залісненням, не є обґрунтуванням підстави касаційного оскарження, передбачених пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України та не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України). Оскільки особою, яка подала касаційну скаргу, при цьому не обґрунтовано жодного порушення судом норм процесуального права. Тому особою, яка подала касаційну скаргу, не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 233/3676/19 (провадження № 14-65 цс 20) вказано, що:

«29. Зміни до процесуального законодавства щодо обов`язкового врахування висновків ВСУ щодо застосування норм права при розгляді інших справ були запроваджені Законом України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон про судоустрій 2010 року), який, за винятком окремих його положень, набрав чинності 03 серпня 2010 року.

30. Власне частина п`ята статті 13 Закону про судоустрій 2010 року передбачала, що висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах ВСУ, враховуються іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках ВСУ, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

31. У частині цивільної юрисдикції відповідні норми набрали чинності разом з початком роботи Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), який на виконання пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону про судоустрій 2010 року та відповідно до Указу Президента України від 12 серпня 2010 року № 810/2010 «Про Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ» розпочав свою діяльність 1 листопада 2010 року.

32. Відповідно до пункту 2 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону про судоустрій 2010 року касаційні скарги (подання) на рішення загальних судів у кримінальних і цивільних справах, подані до ВСУ до 15 жовтня 2010 року включно і призначені (прийняті) ним до касаційного розгляду, розглядаються ВСУ в порядку та в межах повноважень, що діяли до набрання чинності цим Законом, до завершення розгляду таких скарг, але не пізніш як до 1 листопада 2011 року. Касаційні скарги (подання), не розглянуті ВСУ до 1 листопада 2011 року включно, передаються ним до ВССУ, про що постановляється ухвала. Розгляд ВССУ таких справ починається спочатку.

33. Таким чином, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах ВСУ в цивільних справах, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права, коли вони висловлені ВСУ після набрання чинності Законом про судоустрій 2010 року за результатами перегляду судових рішень ВССУ з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм права чи невідповідності судового рішення ВССУ викладеному в постанові ВСУ висновку щодо норм права, або ж за результатами перегляду судових рішень у цивільних справах з підстав встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.

34. Отже, правова позиція, викладена в ухвалі ВСУ від 28 березня 2007 року у справі з провадженням № 6-7167сво06, яка хоча і висловлена ВСУ в порядку перегляду у зв`язку з винятковими обставинами, не була на момент розгляду цієї справи обов`язковою для врахування правовою позицією ВСУ, викладеною у постанові ВСУ. Така правова позиція може бути свідченням практики ВСУ, однак не створює для суду процесуального обов`язку щодо її врахування чи необхідності відступу від неї.

35. У Великої Палати Верховного Суду відсутні підстави для вирішення питання відступу від відповідних висновків, викладених у загаданій ухвалі ВСУ. Аналогічне стосується й інших ухвал ВСУ, постановлених як в порядку касаційного провадження (індекси «кс», «ск», «св») так і в порядку перегляду у зв`язку з винятковими обставинами ухвал суду касаційної інстанції (індекс «сво»)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначено, що:

«85.1. Лише за Законом України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», який набрав чинності 3 серпня 2010 року, висновки Верховного Суду України стали обов`язковими для врахування судами (частина п`ята статті 13 вказаного Закону).

85.2. Такі висновки Верховний Суд України формулював не в ухвалах, а у постановах, прийнятих після набрання чинності зазначеним Законом за результатами перегляду судових рішень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з підстав (а) неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм права, (б) невідповідності судового рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування норм права, (в) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.

85.3. Отже, висновок Верховного Суду України, сформульований в ухвалі від 28 березня 2007 року у справі № 6-7167сво06, не є прикладом висновку щодо застосування норми права, який суди мають ураховувати під час вирішення справ (аналогічний висновок Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постанові від 1 вересня 2020 року у справі № 233/3676/19 (пункти 29-35))».

Висновки, сформульовані у постанові пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення в цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2017 року у справі № 128/3851/14-ц, не є прикладом висновків щодо застосування норми права, який суди мають ураховувати під час вирішення справ. Тому посилання на вказані постанови не може бути підставою касаційного оскарження судового рішення і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Агросад-2016», яка підписана представником Путіліним Євгеном Вікторовичем, на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 06 лютого 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 30 вересня 2025 року в частині підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України та в частині посилання у касаційній скарзі на постанову пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення в цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2017 року у справі № 128/3851/14-ц повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат