1Справа № 335/1510/25 2-з/335/9/2025
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 березня 2025 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Макарова В.О., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного підприємства «Офіс-Інвест № 3» третя особа, що не заявляє самостійних вимог: визнання договору недійсним, скасування реєстраційних дій,
В провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного підприємства «Офіс-Інвест № 3» третя особа, що не заявляє самостійних вимог: визнання договору недійсним, скасування реєстраційних дій.
06.03.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову.
Вважає, що невжиття заходів забезпечення поданого ним позову може унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позову та значно ускладнити виконання можливого рішення суду про задоволення цього позову та значно ускладнити поновлення порушених прав позивача за захистом яких він звернувся з огляду на наступне.
Як вбачається з позову, згідно договору міни від 11.02.2015 ОСОБА_2 отримала у власність від ПП «Офіс-Інвест № 3» 7/50 часток будівлі літ. К-4, інв. № 1000094, що й було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 11.02.2015. Тобто правовстановлюючим документом догвором міни від 11.02.2015 було встановлено, що власник нерухомого майна ПП «Офіс-Інвест № 3» передав належний підприємству об`єкт нерухомості у вигляді частки спільної власності у розмірі 7/50 будівлі літ. К-4, інв. № 1000094 новому власнику ОСОБА_2 . Отже, ОСОБА_2 згідно договору міни від 11.02.2015 отримала у власність саме частку у розмірі 7/50 будівлі, а не будь-які конкретно визначені приміщення з зазначенням номеру, площі та функціонального призначення. Позивачем та іншими співвласниками будівлі ніколи не узгоджувався з ОСОБА_2 порядок володіння та користування приміщеннями спільної власності, як це передбачено ч.ч. 2, 4 ст. 358 ЦК України. Попри обізнаність ОСОБА_2 про відсутність у неї прав на конкретні приміщення у вищезазначеній будівлі нею неодноразово вчинялись спроби всупереч встановленому законом порядку привласнити собі певні приміщення будівлі поза волею співвласників. У 2019 ОСОБА_2 звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом про захист права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що за нею в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровані нежитлові приміщення, що складають 7/50 часток будівлі літ. К-4, інв. № 1000095 по АДРЕСА_1 . За результатом розгляду справи № 335/3681/19 рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.10.2019 у задоволенні вимог ОСОБА_2 було відмовлено. Під час розгляду справи № 335/368ё/19 судом встановлено наступне: «Договір міни від 11.02.2015 року, що міститься в матеріалах справи та на підставі якого ОСОБА_2 придбала у власність 7/50 часток в праві спільної часткової власності на будівлю літ. К-4, інвентарний № 1000094, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не містить положень, які б дозволили встановити де саме власник ОСОБА_2 здійснює повноваження з володіння та користування нерухомим майном, що є спільною частковою власністю. Договір міни від 11.02.2015 року не містить переліку певних нежитлових приміщень з визначенням їх номерів, площі та функціонального призначення. Будь-якого доказу домовленості співвласників про порядок володіння та користування спільним нерухомим майном з визначенням конкретних приміщень ОСОБА_2 також суду не надала».
В подальшому, вже у серпні 2023 ОСОБА_2 знов в черговий раз намагалася ввести в оману судову установу та подала до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя позов де знов стверджувала, що їй у будівлі літ. К-4, інв. № 1000094 належить конкретно визначені приміщення з зазначенням їх номеру, площі та функціонального призначення. Проте, за результатами розгляду чергового позову ОСОБА_2 рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22.01.2024 у справі № 335/8115/23 було встановлено, що ОСОБА_2 володіє лише часткою спільної часткової власності у вищезазначеній будівлі у розмірі 135/1000 та, що ОСОБА_2 ніколи не мала у власності жодного приміщення вказаної будівлі з зазначенням номеру приміщення, площі приміщення та функціонального призначення приміщення. Вказане рішення набрало законної сили на підставі постанови Запорізького апеляційного суду 05.05.2024. Проте, ОСОБА_2 не припинила протиправні спроби всупереч правовстановлюючому документу (договору міни від 11.02.2015) привласнила собі перелік нежитлових приміщень з визначенням їх номерів, площі та функціонального призначення. Так, у листопада 2024 всупереч встановленому законом порядку (про що було зазначено у позовній заяві від 14.02.2025) у графі «Номер відомостей про речове право: 8694576», з`явились додаткові відомості стосовно об`єкту власності ОСОБА_2 , що містять перелік приміщень вищевказаної будівлі з зазначенням їх номеру, площі та функціонального призначення, які нібито належать ОСОБА_2 .
Вищевказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_2 не діє у спосіб встановлений законом, а систематично вдається до спроб привласнити собі конкретні приміщення в будівлі, або передати їх підконтрольній їй особі. Прикладом таких дій є той факт, що у березні 2023 ОСОБА_2 вже здійснила продаж 5/1000 своєї частки у вищевказаній будівлі власній дочці ОСОБА_3 з частковим внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно додаткових відомостей щодо складу цієї частки, а саме, «приміщення площею 33,4 кв. м.», що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав від 25.11.2024 за № 405109524 (інформаційна довідка від 25.11.2024 за № 405109524).
Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.
З огляду на те, що розгляд заяви про забезпечення позову відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Вивчивши заяву про забезпечення позову, дослідивши надані суду документи та матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню за наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується, окрім іншого, забороною вчиняти певні дії.
За правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20, під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.
За змістом частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18).
Разом із цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Ключовим є встановлення судом: (1) наявності спору між сторонами; (2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; (3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та (4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.
Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
Викладені обставини, враховуючи положення ст. 151 ЦПК України, є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.
Керуючись ст.ст. 149-151, 247 ЦПК України, суд
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.
Копію ухвали для виконання направити до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради.
Відповідно до ч. 1 ст. 157 ЦПК України, ухвала суду про забезпечення позову підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.
Ухвала про забезпечення позову набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали.

Учасник справи, якому ухвалу суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Строк пред`явлення до виконання ухвали про забезпечення позову три роки.

Текст ухвали складений та підписаний суддею 07.03.2025.

Стягувач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 .

Боржник ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя В.О. Макаров