Номер провадження: 22-ц/813/634/25
Справа № 510/223/22
Головуючий у першій інстанції Сорокін К. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі судового засідання: Узун Н.Д.,

за участю представника скаржника адвоката Петрова В.С.,

переглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Петров Володимир Степанович на ухвалу Ренійського районного суду Одеської області про відмову у задоволенні скарги на дії державного виконавця від 11 липня 2023 року по справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Ренійського районного суду Одеської області зі скаргою на дії державного виконавця Ботіка Руслана Вікторовича, а саме на розрахунок заборгованості по примусовому виконанню виконавчого листа №510/1114/2021 виданого 19.07.2021 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів з 01.01.2011, станом на 31.08.2021 у розмірі 127 231,75 грн.

Скаржник вважає, що державним виконавцем зроблено розрахунок заборгованості по примусовому виконанню виконавчого листа №510/1114/2021 виданого 19.07.2021 про стягнення з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 аліментів з 01.01.2011 і нараховано заборгованість станом на 31.08.2021 у розмірі 127 231,75 грн, неправомірно.

Також зазначив, що вважає розрахунок державного виконавця неправомірним та таким, що необхідно проводити з 19.07.2021, тобто з дня звернення ОСОБА_2 з дублікатом виконавчого листа. В якості обґрунтування скарги посилається на положення ч. 2 ст. 191 СК України та на ч. 1 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження».

У судовому засіданні в суді першої інстанції представник скаржника адвокат Петров В.С. підтримав доводи скарги, наполягав на її задоволенні.

Представник Ренійського ВДВС в Ізмаїльському районі Одеської області ПМУМЮ (м. Одеса) Доценко О.М. просила відмовити у задоволенні скарги та пояснила, щоне подача виконавчого листа до ДВС не є підставою для не виконання рішення суду про стягнення аліментів. За викликом до ДВС Наулко Д.С. у вересні 2021 року не з`явився. 01 вересня 2021 року до ДВС звернувся адвокат, 08 вересня 2021 року адвокатом на електрону пошту отримано розрахунок заборгованості. ОСОБА_2 від стягнення боргу не відмовляється, так як сума заборгованості не погашена. Також відповідно до ч. 1 ст. 194 СК України, аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.

11 липня 2023 року ухвалою Ренійського районного суду Одеської області у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця з розрахунку заборгованості по примусовому виконанню виконавчого листа №510/1114/2021 виданого 19.07.2021 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів з 01.01.2011, станом на 31.08.2021 у розмірі 127 231,75 грн відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 Петров Володимир Степанович засобами поштового зв`язку направив до Ренійського районного суду Одеської області апеляційну скаргу на ухвалу Ренійського районного суду Одеської області від 11 липня 2023 року в якій просить суд скасувати ухвалу Ренійського районного суду Одеської області від 11 липня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити скаргу.

Від представника Ренійського відділу державної виконавчої служби в Ізмаїльському районі Одеської області до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якій наголошує на правильності висновків суду першої інстанції та просить суд залишити оскаржувану ухвалу без змін.

В судове засідання, призначене на 20 листопада 2025 року об 13 год 50 хв з`явився представник скаржника адвокат Петров В.С., інші учасники справи до суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 139).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Згідно положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду вказаним вимогам відповідає, а подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в якості доказу неправомірності розрахунку державним виконавцем заборгованості по аліментам, і як наслідок його скасування, скаржник посилався на ч. 2 ст. 191 СК України, яка не регулює ці правовідносини, обрав не вірний спосіб захисту свої прав, таким чином не довів неправомірність розрахунку заборгованості по аліментам, у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні скарги.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 наголошує на тому, що на момент отримання ОСОБА_2 , дублікату виконавчого листа, заборгованості по сплаті аліментів у скаржника не було. Також скаржник повідомив, що до отримання ОСОБА_2 , дублікату виконавчого листа, вони проживали разом та повністю утримував дітей. Апелянт вважає, що судом першої інстанції не було взято до уваги той факт, що в період з 2019-2021р.р. ОСОБА_1 не ухилявся від утримання доньки, що підтверджується переказом коштів.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що 14 лютого 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб. За період шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина ОСОБА_4 . Влітку 2005 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 припинили сумісно проживати однією сім`єю, а 03 листопада 2005 року рішенням Ренійського районного суду Одеської стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_5 , які ОСОБА_1 почав сплачувати на підставі рішення суду.

04 квітня 2007 року рішенням Ренійського районного суду Одеської області шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розірвано.

З початку 2011 року ОСОБА_6 і ОСОБА_2 відновили шлюбні стосунки і почали сумісно проживати, у зв`язку з чим ОСОБА_2 написала заяву про повернення виконавчого листа.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 народила сина ОСОБА_7 , батьком якого є ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 народила доньку ОСОБА_8 , батьком якої є ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Скаржником було повідомлено, що в жовтні 2018 року ОСОБА_1 отримав травму на виробництві за кордоном і приїхав до дому в тяжкому стані, внаслідок чого стосунки між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 погіршились.

22 січня 2021 року ОСОБА_2 звернулась до Ренійського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання їх сумісних дітей: ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , однак у ході судового розгляду з`ясовано що рішення про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_9 прийнято судом 03 листопада 2005 року, однак ОСОБА_2 загублено виконавчий лист.

14 червня 2021 року ухвалою Ренійського районного суду Одеської області видано ОСОБА_2 дублікат виконавчого листа по цивільній справі №2-828/2005 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на користь доньки ОСОБА_9 .

19 липня 2021 року ОСОБА_2 звернулась до виконавчої служби з виконавчим листом з приводу виконання рішення суду від 03.11.2005.

Державним виконавцем Доценко О. зроблено розрахунок заборгованості по примусовому виконанню виконавчого листа №510/1114/2021р. виданого 19.07.2021 про стягнення з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 аліментів з 01.01.2011 і нараховано заборгованість станом на 31.08.2021 у розмірі 127 231,75 грн, яку заявник офіційно отримав 16.02.2022.

У поданій ОСОБА_1 скарзі на дії державного виконавця, скаржник зазначав, що так як державним виконавцем було отримано виконавчий лист 19.07.2021 то і початком суми заборгованості має бути вказана дата, адже до моменту звернення із виконавчим листом, як вважає скаржник, ОСОБА_2 не потребувала аліментів на утримання дитини так як проживала разом із ОСОБА_1 , який добровільно утримував дітей.

Також з матеріалів справи вбачається, що скаржник, в якості обґрунтування скасування розрахунку заборгованості по примусовому виконанню виконавчого листа посилався на положення ч. 2 ст. 191 СК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Тобто, положення ч. 2 ст. 191 СК України визначають порядок присудження аліментів за минулий час під час розгляду судом відповідного спору, а не порядок стягнення аліментів за минулий час та заборгованості за аліментами.

Суд першої інстанції звернув увагу скаржника на викладені обставини, вірно вказавши, що звертаючись до суду зі скаргою на дій державного виконавця у скаржника виникає обов`язок аргументування такої скарги, тобто викладення доводів щодо того, на підставі яких правових засад дії виконавця, на його думку, є неправомірними.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції міг сам застосувати положення ст. 194 СК України, з`ясувавши, що посилання скаржника на положення ст. 191 СК України є помилковими, апеляційний суд оцінює критично, так як не можна в цьому випадку застосувати принцип «суд знає закон», адже конкретно в даній справі таке застосування буде підміняти за собою покладений на скаржника обов`язок доказування.

Крім того, в апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 зазначив, що помилковість посилання на ст. 191 СК України зумовлена також тим, що в отриманому розрахунку не було посилання на правові норми, а тому важко було зрозуміти чим саме керувався державний виконавець під час складання вказаного розрахунку.

Такі доводи апеляційний суд також відхиляє та наголошує на тому, що ст. 191 СК України регулює питання присудження аліментів за минулий час в судовому порядку, в той час як положеннями ст. 194 СК України визначено порядок стягнення аліментів за минулий час або заборгованості по сплаті аліментів.

Апеляційний суд вважає, що стадія судового розгляду, на якій вирішується питання стягнення аліментів та порядок стягнення заборгованості по сплаті аліментів або їх стягнення за минулий час за виконавчим листом, є двома різними стадіями, а державний виконавець під час виконання розрахунку керується нормами, які регулюють питання стягнення аліментів за виконавчим листом, а не нормами, які регулюють стягнення аліментів судом.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що до моменту отримання виконавчого листа у ОСОБА_2 не було потреби в аліментах адже ОСОБА_1 проживав разом із нею та утримував дітей, апеляційний суд вказує наступне.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

У постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що звертаючись зі скаргою на дії державного виконавця, скаржником не було надано доказів існування повідомлених обставин та не зазначено причинно-наслідковий зв`язок між цими обставинами та існуючим обов`язком сплати аліментів за рішенням суду.

Колегія суддів вважає, що в іншій частині подана апеляційна скарга фактично зводиться до висловлення незгоди з прийнятим судовим рішенням, є проханням про повторний перегляд матеріалів справи та переоцінку доказів.

Відтак, наведені ОСОБА_11 в апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, оскільки вони спростовуються встановленими судом обставинами та не доводять порушення або неправильного застосування судами норм матеріального та процесуального права.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та обґрунтовано виходив з того, що відсутні законні підстави для задоволення скарги.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Тому, законних підстав для скасування ухвали суду й ухвалення нового рішення про задоволення скарги ОСОБА_1 у апеляційного суду немає.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних суду першої інстанції, апеляційний суду на підставі ст. 375 ЦПК України, відхиляючи апеляційну скаргу, залишає рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Петров Володимир Степанович - залишити без задоволення.

Ухвалу Ренійського районного суду Одеської області від 11 липня 2023 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 01 грудня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда