Справа № 182/4290/24
Провадження № 2/0182/169/2025
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25.11.2025 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Рунчевої О.В., при секретарі Паламарчук П.Ю., розглянувши в залі суду в м. Нікополі у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину майна в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

31.07.2024 року ОСОБА_1 звернулась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із згаданим вище позовом про визнання права власності на частину майна в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, посилаючись на наступні обставини.

14.06.1986 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_2 . В період шлюбу за спільні кошти подружжям було придбано житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 54,00 кв.м., та присадибну земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0787 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку № НОМЕР_1 для ведення особистого селянського господарства, площею 0,5583 га, розташовану на території с. Преображенка Томаківського району Дніпропетровської області. Дійти спільної згоди щодо розподілу спільного майна подружжя сторони не можуть, у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду та просить визнати за нею право власності на частину зазначеного вище домоволодіння з надвірними будівлями та присадибної земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а також на частину земельної ділянки АДРЕСА_2 , кадастровий номер :03:106:0057, загальною площею 0,5583 га для ведення особистого селянського господарства.

25.11.2025 року представник позивача ОСОБА_3 надала суду заяву, згідно якої позивач відмовляється від своїх позовних вимог в частині визнання за нею права власності на частину земельної ділянки № НОМЕР_1 для ведення особистого селянського господарства, площею 0,5583 га, розташованої на території с. Преображенка Томаківського району Дніпропетровської області.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.08.2024 року справу прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання, відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ним такої ухвали на подачу відзиву на позовну заяву (а.с.33-34).

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.08.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с.60).

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.11.2025 року задоволено заяву позивача про відмову від позовних вимог в частині визнання за нею права власності на частину земельної ділянки № НОМЕР_1 для ведення особистого селянського господарства, площею 0,5583 га, розташованої на території с. Преображенка Томаківського району Дніпропетровської області, провадження по справі в цій частині закрито.

Сторони в судове засідання не з`явились.

25.11.2025 року представник позивача Івріна І.Л. надала суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, на заявлених позовних вимогах наполягала (а.с.62).

24.04.2025 року відповідач ОСОБА_2 надав суду заяву, в якій позовні вимоги визнав частково. Не заперечував проти розподілу та визнання за позивачкою частини придбаного ними домоволодіння з надвірними будівлями та присадибної земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 . Заперечував проти розподілу земельної ділянки, загальною площею 0,5583 га, кадастровий номер :03:106:0057, що розташована на території с. Преображенка Томаківської селищної ради, оскільки вважає її особистою приватною власністю відповідно до п.1 ч.5 ст.57 СК України.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

На підставі ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено судом, 14.06.1986 року ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_2 , про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с.6).

Спільне життя не склалось, шлюб між подружжям розірвано за рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.02.2024 року (справа №182/116/23) (а.с.7-8).

04.07.2018 року, тобто в період шлюбу, подружжям було придбане нерухоме майно, яке складається з: житлового будинку з надвірними будівлями, загальною площею 54,00 кв.м., житловою площею 22,1 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу, посвідченим 04.07.2018 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Книгіною О.А., зареєстрованим в реєстрі за №88 (а.с.9-10), та присадибної земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0787 га., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу, посвідченим 04.07.2018 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Книгіною О.А., зареєстрованим в реєстрі за №90 (а.с.12-13).

Вирішуючи по суті даний спір щодо поділу майна подружжя, який виник між сторонами, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність, згідно п.6 ч.1 ст.3 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України).

У відповідності до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами частин 1 та 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 Сімейного Кодексу України (далі СК України) встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1,2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України.

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац 1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 (далі по тексту постанови Пленуму ВСУ).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України.

При цьому суд враховує правові позиції Верховного Суду з аналогічних спорів, в яких він роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Суд звертає увагу на те, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Враховуючи факт придбання подружжям спірного домоволодіння з надвірними будівлями та присадибної земельної ділянки 04.07.2018 року, тобто в період шлюбу, відповідно до ст.60 СК України дане майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Відповідач визнав позовні вимоги в цій частині, тому суд розділяє спільне майно на дві рівні частини, визнавши за позивачем право приватної власності на 1/2 частину зазначеного вище нерухомого майна.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. При цьому відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається в матеріалах справи, позивачкою понесені судові витрати, які складаються з оплати судового збору у в сумі 1 705,11 грн. (а.с.1), а тому суд у відповідності до ст. 141 ЦПК України стягує їх з відповідача.

Керуючись ст.ст.368,372 ЦК України, ст.ст. 3, 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 90, 141, 263-265, 268, 368 ЦПК України, ст.ст. 60, 63,70 СК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину майна в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями, загальною площею 54 кв.м., житловою площею 22,1 кв.м., який складається з: 1 коридору =3,8 кв.м.; 2 санвузлу = 2,2 кв.м.; 3 кухні-їдальні =14,6 кв.м.; 4 коридору = 4,3 кв.м., 5 житлової кімнати = 9 кв.м.; 6 житлової кімнати = 13,1 кв.м.; 7 приміщення = 7,0 кв.м. розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частину присадибної земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0787 га, кадастровий номер :03:106:0057, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) витрати по сплаті судового збору в сумі 1 705,11 (одна тисяча сімсот п`ять грн. 11 коп.).

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О. В. Рунчева