КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 368/1275/24
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3826/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Кононовій Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Дем`янової Каріни Олександрівни на ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 10 жовтня 2024 року (суддя Кириченко В.І.) про закриття провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про встановлення факту належності правовстановлюючого документу,

встановив:

у серпні 2024 року заявниці звернулись до суду із заявою, у якій просили встановити факт належності правовстановлюючого документа, а саме: що свідоцтво про право власності на житло від 2 лютого 1995 року, видане згідно з розпорядженням від 2 лютого 1995 року Кагарлицької міської ради народних депутатів, в якому зазначено неправильно прізвище заявниці, а саме « ОСОБА_4 » замість вірного « ОСОБА_5 », в дійсності належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; та встановити факт належності правовстановлюючого документа, а саме: що свідоцтво про право власності на житло від 2 лютого 1995 року, видане згідно з розпорядженням від 2 лютого 1995 року Кагарлицької міської ради народних депутатів, в якому зазначено неправильно прізвище заявниці, а саме « ОСОБА_4 » замість вірного « ОСОБА_5 », в дійсності належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Мотивуючи подану заяву, заявниці зазначали, що їм на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 2 лютого 1995 року, виданим згідно з розпорядженням Кагарлицької міської ради народних депутатів від 2 лютого 1995 року. Однак, у зазначеному свідоцтві неправильно записано їх прізвища, а саме: у графі «Прізвище ім`я по батькові» зазначено « ОСОБА_4 », тоді як правильно « ОСОБА_5 ». Вказана помилка перешкоджає вирішенню питання щодо реєстрації права власності на вказане майно та внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, і не дає можливості реалізувати їх право власності, при цьому, внести відповідні виправлення у позасудовому порядку неможливо.

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 10 жовтня 2024 року провадження у справі закрито.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Дем`янова К.О. просить ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Представник заявниць вважає, що суд першої інстанції не зазначив, з яких ознак він прийшов до висновку про наявність спору про визнання права власності на частку у нерухомому майні, а також дійшов помилкового висновку про те, що дана справа не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, оскільки заявниці у поданій заяві ставлять питання виключно про належність їм свідоцтва про право власності на житло від 2 лютого 1995 року, яке необхідно для вирішення питання щодо реєстрації права власності на майно та внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце апеляційного розгляду (с.с.77-86), у судове засідання не з`явились, клопотань про його перенесення не подали, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 2 лютого 1995 року, виданого Кагарлицькою міською радою народних депутатів, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності « ОСОБА_7 », « ОСОБА_3 », « ОСОБА_8 » (с.с.19).

При цьому, зазначене свідоцтво містить виправлення літери «е» у прізвищах співвласників на «ё».

Згідно архівної довідки Комунального підприємства Київської обласної ради «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» № 24 від 7 березня 2024 року, станом на 29 грудня 2012 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за « ОСОБА_6 », « ОСОБА_3 », « ОСОБА_9 », на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 2 лютого 1995 року на підставі рішення Кагарлицької міської ради б/н від 2 лютого 1995 року (с.с.20).

У розпорядженні виконкому Кагарлицької ради народних депутатів № 473 від 2 лютого 1995 року щодо передачі зазначеної квартири у приватну власність наймача та членів його сім`ї, прізвище заявниці зазначено як « ОСОБА_4 » (с.с.22).

У паспорті громадянина України серії НОМЕР_1 , прізвище ім`я та по батькові заявниці зазначено як « ОСОБА_6 » (с.с.4).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 30 листопада 1989 року, складеного на російській мові, ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась «ОСОБА_10 », батько - « ОСОБА_3 », мати - «ОСОБА_11 » (с.с.17).

Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 9 червня 2017 року підтверджено, що у цей день шлюб зареєстрували ОСОБА_12 та ОСОБА_9 , яка змінила прізвище на ОСОБА_13 (с.с.18).

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що в порядку окремого провадження неможливо встановити факт належності правовстановлюючого документа заявницям, оскільки правовстановлюючий документ містить виправлення у прізвищах заявниць з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_14 », що є підставою

для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, шляхом подачі позовної заяви про визнання права власності на частку у нерухомому майні.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з таких підстав.

Частиною першою статті 15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Підстави для закриття провадження в справі вичерпно визначені статтею 255 ЦПК України і свідчать про те, що процес виник або неправомірно при відсутності в заінтересованої особи права на звернення до суду за захистом, або не може бути продовжений з інших причин, у тому числі і у зв`язку з волевиявленням сторін по розпорядженню своїми правами, які викликають зазначені правові наслідки.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.

Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (частина перша статті 315 ЦПК України).

Зокрема у пункті 6 частини першої цієї статті визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №

320/948/18 зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.

Таким чином, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц, від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19, від 16 червня 2021 року у справі № 643/6447/19/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 641/5187/20.

Заявниці звернулись до суду з метою встановлення факту належності їм правовстановлюючого документу, а саме свідоцтва про право власності на житло, яке містить розбіжності у написанні прізвища співвласників з документами, що посвідчують їх особу в частині написання їх прізвищ, мотивувавши свою заяву тим, що даний факт має юридичне значення, оскільки від нього залежить можливість оформленнями ними права власності на житло у встановленому законом порядку та внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2018 року по справі № 545/1472/17 зазначено, що «при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього

відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства».

Зазначаючи в ухвалі, що такий факт встановлюється шляхом подання позовної заяви про визнання права власності на частку в нерухомому майні, суд першої інстанції не навів обґрунтування такого висновку.

Встановивши, що факт належності заявницям правовстановлюючого документу - свідоцтва про право власності на житло від 2 лютого 1995 року - не може бути встановлений у зв`язку із наявними у ньому виправленнями, які належним чином не посвідчені, суд повинен був ухвалити судове рішення за результатами розгляду такої заяви, а не закривати провадження у справі з підстав, що заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки ухвала суду першої інстанції про закриття провадження у справі постановлена з порушенням норм процесуального права, вона підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Дем`янової Каріни Олександрівни задовольнити.

Ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 10 жовтня 2024 року скасувати, цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про встановлення факту належності правовстановлюючого документу направити до Кагарлицького районного суду Київської області для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 7 березня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук