Справа № 344/705/23
Провадження № 22-ц/4808/208/25
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Бойчук
У Х В А Л А

05 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Девляшевського В.А.,

секретаря Кузнєцова В.В.,

з участю ОСОБА_1 та її представника,

розглянувши клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа: ГУ Держгеокастру в Івано-Франківській області про визнання неправомірними дій державного кадастрового реєстратора, скасування державної реєстрації земельної ділянки, визнання недійсним (нечинним) витягу з Державного земельного кадастру, зобов`язання внести до Державного земельного кадастру запис про скасування державної реєстрації земельної ділянки, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 19 листопада 2024 року під головуванням судді Антоняка Т.М. у м. Івано-Франківськ,

в с т а н о в и в:

У провадженні апеляційного суду перебуває справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 19 листопада 2024 року.

При поданні апеляційної скарги ОСОБА_1 просила суд витребувати:

ліцензію за якою ОСОБА_2 мав право станом на 13.05.2013 займати посаду державного кадастрового реєстратора і здійснювати реєстрацію земельних ділянок,

технічну документацію із землеустрою ОСОБА_4 стосовно земельної ділянки, якій 13.05.2013 державним реєстратором Луценком В.О. присвоєно кадастровий номер :12:001:0931,

документи, на підставі яких ОСОБА_3 здійснювала представництво інтересів померлого ОСОБА_4 стосовно виготовлення зазначеної технічної документації на земельну ділянку, якій присвоєно кадастровий номер :12:001:0931.

При цьому апелянтка вказала, що судом першої інстанції залишено поза увагою клопотання про витребування вказаних документів, що призвело до невідповідності висновків рішення суду обставинам справи, і як наслідок до порушення норм процесуального права.

Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні вказаного клопотання з огляду на таке.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц).

Відповідно до ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно подати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Відповідно до ч.2 ст. 84 ЦПК України у клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Таким чином, витребування судом доказів можливе тільки у разі неможливості стороною самостійно подати необхідний доказ.

Позивачка у своєму клопотанні про витребування доказів не вказала від кого наведені докази має витребувати суд, а також не зазначила про здійснення нею будь-яких самостійних дій чи заходів з метою отримання вказаних доказів (звернення до відповідних органів чи установ про надання їй зазначених у клопотанні документів).

Тому є підстави вважати, що таке клопотання суперечить вимогам ст.84 ЦПК України, а відтак визнається судом необґрунтованим.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановлено, що матеріали справи містять належні, допустимі та достатні докази, що в своїй сукупності надають суду можливість встановити обставини справи для перевірки доводів апеляційної скарги. Позивачкою не надано суду жодних підтверджень щодо неможливості самостійно отримати зазначені в клопотанні документи та подати їх до суду задля доведення обставин справи.

З врахуванням підстав та предмета позовних вимог, об`єкту доказування, фактичних обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що на стадії апеляційного розгляду відсутні підстави для витребування доказів, зазначених апелянткою в апеляційній скарзі, тому в задоволенні вказаного клопотання слід відмовити.

Керуючись ст.84,381 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів відмовити.

Ухвала касаційному оскарженню не підлягає.

Ухвалу складено 10 березня 2025 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

В.А. Девляшевський