ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 липня 2025 року

м. Київ

справа № 332/856/20

провадження № 61-17960св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В.,

Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2020 року, додаткове рішення Заводського районного суду

м. Запоріжжя від 29 січня 2021 року, ухвалені у складі судді Яцуна О. С., та постанову Запорізького апеляційного суду від 29 вересня 2021 року, ухвалену колегією у складі суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Кримської О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради (далі - Департамент), про скасування права власності на спадкове майно.

Позов обґрунтовувала тим, що вона з відповідачем є спадкоємцями першої черги в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , який помер

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спадкове майно складається з 31/50 часток домоволодіння

на АДРЕСА_1 та квартири

АДРЕСА_2 .

Вона вчасно подала заяву про прийняття спадщини, проте відповідач спадщину не прийняв, оскільки самостійно не подав заяву про прийняття спадщини.

ОСОБА_5 в інтересах свого повнолітнього сина - ОСОБА_2 подала заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом до Першої запорізької державної нотаріальної контори.

Вказані обставини встановлені відділом Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області у постанові

від 22 березня 2019 року про закриття кримінального провадження.

На підставі статті 1301 Цивільного кодексу (ЦК - далі) України просила визнати свідоцтва про право власності на домоволодіння на АДРЕСА_1 та свідоцтво про право власності на квартиру

АДРЕСА_2 недійсними і скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2020 року

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради (далі - Департамент), про скасування права власності на спадкове майно відмовлено.

Суд першої інстанції вказав, що оспорюваними свідоцтвами про право власності позивач вважає витяг про реєстрацію права власності на нерухоме

майно № 10695491 від 22 травня 2006 року та інформаційну довідку з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 15965017 від 20 січня 2014 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано пред`явленням позову до неналежного відповідача, оскільки предметом спору є державна реєстрація спірного майна, вчинена уповноваженими державними органами на підставі судових рішень.

Додатковим рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня

2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право власності на домоволодіння на АДРЕСА_1 та свідоцтва про право власності на квартиру

АДРЕСА_2 в порядку статті 1301 ЦК України залишено без задоволення.

Додаткове рішення аргументовано тим, що свідоцтва про право на спадщину нотаріус не видавав, підставами виникнення права власності у ОСОБА_2 на спірне майно були відповідні рішення суду, тому відсутні підстави для задоволення позову за статтею 1301 ЦК України.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 29 вересня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2020 року та додаткове рішення цього суду від 29 січня 2021 року залишені без змін.

Суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновками місцевого суду, вказав на обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, ухвалених з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

30 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернулася засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2020 року, додаткове рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 29 вересня 2021 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Підставою касаційного оскарження рішення Заводського районного суду

м. Запоріжжя від 29 липня 2020 року, додаткового рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2021 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 29 вересня 2021 року заявник визначає порушення норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій (пункт 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України))

Вказує, що місцевий суд ухвалив додаткове рішення за відсутності учасників справи, без їх повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Апеляційний суд необґрунтовано відхилив клопотання ОСОБА_1 про необхідність участі у судовому засіданні представника Першої державної нотаріальної контори та розглянув справу без участі її адвоката Федорця В. І. за наявності його клопотання про відкладення розгляду справи.

В ухваленні судового рішення суду апеляційної інстанції брав участь суддя, якому заявлено відвід, і апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні відводу.

Зазначає про відсутність у ОСОБА_2 права на спірне майно з підстав, зазначених у позові.

Крім того, ухвалою від 27 січня 2022 року Верховний Суд не прийняв посилання заявника на незастосування судами першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях постанови Пленуму Верховного Суду України

від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», рішення Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року у справі № 1-1/2014, рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року

у справі № 1-8/2012, постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», листів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року, від 27 вересня 2012 року, листа Верховного Суду України від 1 лютого 2014 року.

Позиція інших учасників

18 лютого 2022 року адвокат Штабовенко Д. С., який діє в інтересах ОСОБА_2 , подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 395 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження. До відзиву додаються докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

До поданого відзиву не додано доказів надсилання його копій та доданих до нього документів позивачу, що суперечить частині четвертій статті 395 ЦПК України.

Долучені до відзиву квитанції про направлення рекомендованого листа

ОСОБА_6 та Департаменту за відсутності опису вкладення цього листа не підтверджують належне виконання вимог частини четвертої статті 395 ЦПК України.

Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення визначені статтею 183 ЦПК України.

Частиною четвертою статті 183 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Оскільки вказаний відзив надійшов до суду без доказів надсилання його копій та доданих до нього документів іншим учасникам справи, Верховний Суд повертає його без розгляду.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2022 року відкрито касаційне провадження

та витребувано з місцевого суду матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2025 року справу № 332/856/20 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько відповідача та чоловік позивача - ОСОБА_4 .

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2006 року

у справі № 2-30/2006 за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування після ОСОБА_4 . Рішення суду набрало чинності 21 лютого 2006 року.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2007 року

у справі № 2-1068/2006 за ОСОБА_2 визнано право власності на 31/50 частку домоволодіння на АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після його дядька - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішення набрало законної сили 13 березня 2013 року після його перегляду в апеляційному порядку.

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_2 є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , державна реєстрація права власності здійснена 22 травня 2006 року Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації на підставі рішення Заводського районного суду

м. Запоріжжя від 10 лютого 2006 року у справі № 2-30/2006.

З інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно суди встановили, що ОСОБА_2 є власником 31/50 часток домоволодіння

на АДРЕСА_1 , державна реєстрація права власності здійснена 11 червня 2007 року на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2007 року у справі № 2-1068/2006.

Свідоцтва про право власності на спірне майно ОСОБА_2 не видавалися; підставами виникнення у нього права власності і реєстрації такого майна були вказані судові рішення.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши додержання судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1301 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Реєстраційні дії за судовими рішеннями проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником (частина перша статті 311 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Одним з основоположних аспектів верховенства права у розумінні пункту 1

статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є принцип правової визначеності (певності), який вимагає, серед іншого, щоб остаточне вирішення судом спору не ставилося під сумнів (принцип правової визначеності як складова справедливого судового розгляду).

У національному законодавстві даний принцип закріплений

у статті 129-1 Конституції України і статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Державну реєстрацію спірного нерухомого майна відповідача здійснили уповноважені державою органи, а саме Орендне підприємство Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації та Реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції Запорізької області на підставі судових рішень.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Такий висновок викладений у постановіВеликої ПалатиВерховного Суду

від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц(провадження № 14-61цс18).

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача на іншій особі - належному відповідачеві.

Встановивши, що позивач, оскаржуючи дії щодо реєстрації спірного майна, пред`явила позов до ОСОБА_2 , який не повинен відповідати за цим позовом, оскільки належними відповідачами за такими вимогами є Орендне підприємство Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації та Реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову проскасування державної реєстрації права власності на спадкове майно.

ОСОБА_8 набув право власності на 31/50 частку домоволодіння

на АДРЕСА_1 та 1/2 частку квартири

АДРЕСА_2 на підставірішень Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2007 року у справі № 2-1068/2006 та

від 10 лютого 2006 року у справі № 2-30/2006 відповідно, що не потребує доведення відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України.

Оскільки свідоцтва про право на спадщину нотаріус не видавав, а підставами виникнення у ОСОБА_2 права власності є вказані судовірішення, місцевий та апеляційний суди правильно відмовили у задоволенні позову щодо визнання свідоцтв про право власності на спірне нерухоме майно недійсними в порядку статті 1301 ЦК України.

Позов ОСОБА_1 фактично спрямований на перегляд судових рішень, якими визнано за відповідачем право власності на спадкове майно, з метою досягнення іншого процесуального результату.

При цьому заявник у касаційній скарзі не навела доводів на спростування вказаних висновків суду першої та апеляційної інстанцій.

Доводи касаційної скарги про розгляд апеляційним судом справи без участі адвоката Федорця В. І., за наявності його клопотання про відкладення розгляду справи, призначеного на 3 березня 2021 року об 11 год, спростовуються протоколом судового засідання Запорізького апеляційного суду від 3 березня

2021 року (т. 3 а.с. 152), відповідно до якого вказане судове засідання відкладено. Крім того, у судових засіданнях в суді апеляційної інстанції особисто брала участь

ОСОБА_1 та її адвокат Тютюнник В. П., що свідчить про забезпечення прав позивача, передбачених пунктом 2 частини першої статті 43 ЦПК України.

Протокольною ухвалою Запорізького апеляційного суду від 29 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні Першої державної нотаріальної контори у якості свідка. У заявах

від 6 квітня 2021 року та від 14 липня 2021 року про виклик свідків позивач не обґрунтувала необхідності участі свідків у суді апеляційної інстанції, тому відмова у задоволенні вказаних клопотань не є порушенням норм процесуального права.

Щодо доводів заявника про те, що в ухваленні судового рішення суду апеляційної інстанції брав участь суддя, якому заявлено відвід, і апеляційний суд відмовив

у задоволенні відводу, Верховний Суд зазначає наступне.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 14 вересня 2020 року заяву

ОСОБА_1 про відвід колегії у складі суддів Подліянової Г. С., Гончар М. С.,

Маловічко С. В. визнано необґрунтованою, ухвалою цього ж суду від 16 вересня 2020 року у задоволенні вказаної заяви відмовлено.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду у іншому складі суду від 11 листопада 2020 року заяву ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Подліянової Г. С.,

Гончар М. С., Маловічко С. В. визнано необґрунтованою; заяви суддів

Подліянової Г. С., Гончар М. С., Маловічко С. В. про самовідвід задоволено; справу № 332/856/20 передано для проведення повторного автоматизованого розподілу.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 10 грудня 2020 року заяву

ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Кухаря С. В. та Бєлки О. З. визнано необґрунтованою, ухвалою цього ж суду від 11 грудня 2020 року у задоволенні вказаної заяви відмовлено.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 20 січня 2021 року заяву

адвоката Федорця В. І., подану в інтересах ОСОБА_1 , про відвід колегії суддів Кухаря С. В. та Бєлки О. З. залишено без розгляду.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 29 вересня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід колегії у складі суддів Онищенка Е. А., Кухаря С. В. та

Бєлки О. З. відмовлено.

У касаційній скарзі позивач не обґрунтувала допущені судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права під час вирішення поданих нею заяв про відвід суддів і касаційний суд таких порушень не встановив. Разом з тим, заявник не конкретизувала, під час вирішення якої саме з поданих заяв про відвід апеляційний суд допустив порушення норм процесуального права.

Щодо аргументів касаційної скарги про ухвалення місцевим судом додаткового рішення за відсутності учасників справи без їх повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 липня 2023 року

у справі № 911/3312/21 (провадження № 12-43гс22) викладено висновок про те, що неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви (частина четверта статті 244 Господарського процесуального кодексу України, частина четверта

статті 270 ЦПК України). Додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою, ухвалюється в тому самому складі та порядку, що й первісне судове рішення.

Правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскаржуваного судового рішення. Оскаржуване судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції. Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати

Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18

(провадження № 61-13667сво21)).

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України).

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2020 року ухвалене у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження.

Додаткове рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня

2021 року ухвалене у відкритому судовому засіданні, проте в матеріалах справи відсутні докази повідомлення судом першої інстанції учасників справи про дату, час і місце розгляду.

В апеляційній скарзі на вказане додаткове рішення ОСОБА_1 зазначала про ухвалення такого судового рішення місцевим судом без повідомлення учасників справи.

Переглядаючи додаткове рішення суду першої інстанції, апеляційний належним чином не надав оцінки доводам апеляційної скарги, не врахував, що положення частини четвертої статті 270 ЦПК України про те, що у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання, не виключають обов`язку суду повідомити сторони про призначення судового засідання, з огляду на ухвалення 29 липня 2020 рокурішення судом першої інстанції у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження з викликом учасників справи.

Апеляційний суд не звернув уваги на те, що правила щодо реалізації учасниками справи права на участь у судовому засіданні передбачені частиною третьою

статті 270 ЦПК України, яка визначає обов`язок суду призначити судове засідання відповідно до процедури розгляду справи, що була визначена судом для розгляду справи в цілому (загального, спрощеного чи письмового провадження).

Залишаючи без змін додаткове рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. При цьому апеляційний суд залишив поза увагою аргументи позивача щодо неповідомлення учасників справи про дату, час та місце судового засідання, у якому ухвалене оскаржуване додаткове рішення.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення;скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта

статті 411 ЦПК України).

Допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права є підставою для часткового задоволення касаційної скарги, скасування постанови Запорізького апеляційного суду від 29 вересня 2021 року в частині перегляду додаткового рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2021 року та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в цій частині.

Оскільки відсутні підстави для скасування рішення Заводського районного суду

м. Запоріжжя від 29 липня 2020 року та постанови Запорізького апеляційного суду

від 29 вересня 2021 року в частині перегляду вказаного рішення суду першої інстанції, касаційний суд залишає їх без змін у цій частині.

Під час нового розглядуапеляційному суду необхідно з дотриманням норм процесуального права переглянути додаткове рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2021 року, врахувавши аргументи ОСОБА_1 щодо неповідомлення учасників справи про дату, час та місце судового засідання,

у якому ухвалене оскаржуване додаткове рішення.

Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції у зазначеній частині, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 29 вересня 2021 року в частині перегляду додаткового рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя

від 29 січня 2021 рокускасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 29 вересня 2021 року в частині перегляду вказаного рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік