ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9850/25 Справа № 932/840/25 Суддя у 1-й інстанції - Рибкін О. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

розглянувши в приміщенні суду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ковальов Олександр Олександрович, на рішення Шевченківського районного суду м.Дніпра від 03 липня 2025 року у складі судді Рибкіна О.А. у цивільній справі № 932/840/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2025 року ОСОБА_2 звернулася через суд із позовом, пред`явленим до ОСОБА_1 , на предмет стягнення з нього заборгованості з повернення забезпечувального платежу за договором оренди квартири у розмірі 19 000 грн, обґрунтовуючи це тим, що 27 вересня 2024 року між нею та відповідачем було фактично узгоджено істотні умови договору оренди квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Строк дії договору визначений сторонами з 01 жовтня 2024 року. Розмір орендної плати встановлений у розмірі 19 000 грн. За умовами договору оренди орендар вносить оплату за один місяць оренди, а також забезпечувальний платіж у розмірі 19000 грн, який не може бути використаний як оплата за оренду останнього місяця. Передача ключів від квартири, у зв`язку з терміновим виїздом відповідача за кордон, відбулась 27 вересня 2024 року, а позивач, на виконання умов договору оренди квартири, того ж дня перерахувала відповідачеві 38 000 грн, що включало орендну плату за жовтень 2024 року та забезпечувальний платіж. У зв`язку з виниклими істотними обставинами у позивача, остання 31 жовтня 2024 року попередила орендодавця про намір розірвати договір оренди в кінці листопада, та сплатила орендну плату за листопад 2024 року на визначений ОСОБА_1 картковий рахунок в повному обсязі, у відповідності до умов договору. Орендодавець не висловив будь-яких заперечень щодо зазначеного та погодився на дострокове припинення договору. 28 листопада 2024 року, за погодженням з орендодавцем, позивачем було передано квартиру та ключі від квартири уповноваженій відповідачем особі. Майно вказана особа прийняла без будь-яких зауважень. В подальшому претензій щодо пошкодження майна, санітарного стану квартири, не передачі ключів, заборгованості зі сплати орендної плати чи будь-яких інших зауважень від орендодавця чи власника квартири не надходило. Натомість, орендодавець не повернув позивачеві забезпечувальний платіж у розмірі 19 000 грн, посилаючись на його сподівання передачі в оренду квартири на півроку, чого позивач не дотрималась, а також на те, що йому потрібно було винаймати прибиральників для наведення порядку. За таких обставин позивач вважає її майнові права порушеними з боку відповідача, як і порушені ним умови договору оренди, де передбачається повернення такого забезпечувального платежу у разі одностороннього розірвання договору оренди (а.с.1-3).

Рішенням Шевченківського районного суду м.Дніпра від 03 липня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти, які були сплачені в якості забезпечувального платежу за договором оренди квартири від 01 жовтня 2024 року, в розмірі 11800 грн, а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 601,78 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено (а.с. 87-100).

Рішення суду мотивовано доведеністю позивачем позовних вимог та обов`язку відповідача повернути їй забезпечувальний платіж за умовами договору оренди квартири, однак, враховуючи, що відповідачем в добровільному порядку було перераховано позивачеві 7200 грн як частка за послуги рієлтора, тому за вирахуванням цієї суми суд першої інстанції вважав за можливе стягнути 11 800 грн як забезпечувальний платіж.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, у серпні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Ковальова О.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про повну відмову у задоволенні позову (а.с. 104-106).

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково визнав скріншоти з месенджера "Телеграм" належним доказом повідомлення відповідача про розірвання договору оренди з боку позивача, як орендаря, оскільки з них неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документу не захищений від внесення правок і викривлень. Натомість, скаржник вважає, що належним повідомленням про розірвання договору оренди було б надіслання наміру про розірвання договору в односторонньому порядку позивачем на адресу відповідача поштового відправлення з описом вкладення та про вручення такого повідомлення, чого позивач не виконала, а, відтак, і не виконала умови договору. Крім того скаржник зазначив. що він мав намір передачі квартири у довгострокову оренду, зокрема, щонайменш на півроку, що порушила позивач, а тому він поніс матеріальні збитки. Задовольняючи частково позовні вимоги позивача суд першої інстанції, на думку скаржника, дійшов помилкового висновку, не врахувавши і того, що через швидкий від`їзд позивача з квартири нею поверталась квартира у темний період доби, при відсутності світла, що позбавило можливості повноцінного огляду квартири на предмет її чистоти. Відтак, відповідач був змушений сплачувати ще і за послуги клінінгу квартири.

Позивач ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подала у вересні 2025 року відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначила, що представником скаржника в суді першої інстанції визнавався факт листування сторін у месенджері, як і визнавався факт того, що усі істотні умови договору були погоджені сторонами шляхом такого листування, однак, заперечувався лише факт повідомлення нею відповідача про намір розірвання договору. Зазначений скаржником в апеляційній скарзі порядок повідомлення про намір розірвання договору не передбачений умовами цього договору та виключно бажанням сторони відповідача. Разом з цим наголосила, що доказів необхідності оплати послуг клінінга квартири скаржником не надавалось як суду першої інстанції, так і до апеляційної скарги, з чого виходить необґрунтованість таких тверджень скаржника. Вважає рішення суду обґрунтованим та законним, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 жовтня 2024 року між сторонами було укладено договір оренди квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 6 місяців з 01 жовтня 2024 року до 01 квітня 2025 року, з місячною орендною платою 19000 грн на місяць (а.с.4-5).

Відповідно до п.14 договору оренди, орендар вносить оплату за один місяць оренди, а також забезпечувальний платіж у розмірі 19000 грн, який не може бути використаний як оплата за оренду останнього місяця.

27 вересня 2024 року позивачем згідно платіжної інструкції № Р24АD5445 було перераховано відповідачу грошові кошти в сумі 38000 грн, що становить орендну плату за жовтень 2024 року та забезпечувальний платіж (а.с.12).

27 вересня 2024 року згідно платіжної інструкції № Р24АD6574 позивачем було перераховано ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 14250 грн, призначення платежу - переказ власних коштів (а.с.66).

27 вересня 2024 року згідно платіжної інструкції № Р24АD2076 відповідачем було перераховано позивачу грошові кошти в сумі 7200 грн, призначення платежу - переказ власних коштів (а.с.49).

31 жовтня 2024 року згідно квитанції № 9Т0М-ККМ0-0ВХР-А82Т позивачем було перераховано відповідачу орендну плату за листопад 2024 року по квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14).

28 листопада 2024 року згідно квитанції № МН82-68НА-3А6А-12СН позивачем було перераховано відповідачу комунальну плату за жовтень 2024 року по квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13).

Пунктом 8 договору передбачено дострокове розірвання договору за спільною згодою сторін або за ініціативою орендаря або орендодавця в односторонньому порядку.

Згідно п.11 договору, про бажання звільнити квартиру та припинити дію договору сторони повідомляють одна одну не пізніше ніж за один календарний місяць до моменту розірвання договору.

Згідно п.15 договору, у разі дострокового припинення договірних відносин однієї із сторін та повідомлення іншої сторони за місяць про факт розірвання контракту, забезпечувальний платіж (заставна сума) повертається орендарю в день розірвання договору, за умови, якщо орендар не завдав шкоди майну в квартирі та за відсутності заборгованості з комунальних платежів.

Пунктом 18 договору передбачений обов`язок орендодавця повернути заставу після закінчення терміну оренди (або дострокового розірвання договору) за відсутності матеріальних збитків орендованого житла та майна, виниклого з вини орендаря, відсутності заборгованості з оплати, відсутності порушення п.11 про дострокове звільнення квартири.

Судом першої інстанції також встановлено, що згідно скріншотів листування в месенджері між сторонами, 31 жовтня 2024 року позивачем було попереджено відповідача про намір розірвати договір оренди наприкінці листопада, також було узгоджено питання щодо передання квартири наприкінці листопада визначеній відповідачем особі (а.с.6-7).

Згідно скріншотів листування в месенджері між сторонами, 26 листопада 2024 року відповідач повідомив позивачу номер телефону та особу, якій необхідно передати ключі від квартири (а.с.8).

Передача квартири та ключів від квартири відбулося уповноваженій відповідачем особі 28 листопада 2024 року. Ця обставина також підтверджується скріншотами листування в месенджері між сторонами за 28 листопада 2024 року (а.с.60-63).

Також згідно скріншотів листування в месенджері між сторонами за 28 листопада 2024 року, 30 листопада 2024 року, 01 грудня 2024 року сторони обговорювали питання повернення позивачу забезпечувального платежу, але згоди не досягли (а.с.60-65).

Згідно скріншоту в месенджері з телефону позивача контакт, підписаний як «Власник Квартири», має номер мобільного телефону НОМЕР_1 , що відповідає номеру мобільного телефону відповідача, зазначеному в договорі оренди квартири та у відзиві (а.с.67).

Таким чином, судом встановлено, що під час виконання сторонами договору оренди квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , який було укладено на строк 6 місяців з 01 жовтня 2024 року до 01 квітня 2025 року, позивач відповідно до пунктів 8, 11 договору 31 жовтня 2024 року через месенджер мобільного телефону повідомила відповідача про намір розірвати договір оренди квартири наприкінці листопада, на що відповідач не висловив будь-яких заперечень.

Згодом в ході спілкування в месенджері мобільного телефону сторони узгодили питання передачі позивачем квартири та ключів від квартири визначеній відповідачем його довіреній особі. Передача квартири відбулася 28 листопада 2024 року. Будь-яких претензій щодо стану переданої квартири, оплати орендної плати та комунальних платежів відповідачем не заявлялося.

З`ясовуючи характер спірних правовідносин та частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що за умовами п.15 договору оренди у відповідача виник обов`язок повернення забезпечувального платежу, який застосовується лише у разі дострокового припинення договірних відносин однієї із сторін та повідомлення іншої сторони за місяць про факт розірвання контракту, та лише у випадку, якщо орендар не завдав шкоди майну в квартирі та за відсутності заборгованості з комунальних платежів, що не спростовано відповідачем. Разом з цим суд першої інстанції вважав, що на користь позивача необхідно стягнути частину суми такого забезпечувального платежу у розмірі 11800 грн, враховуючи перерахування відповідачем 27 вересня 2024 року, тобто, в момент домовленостей сторін про умови договору, 7200 грн, які у добровільному порядку відповідач сплатив позивачеві як частину за послуги рієлтора.

З такими фактичними обставинами та висновками суду першої інстанції повністю погоджується і колегія суддів.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина перша статті 759 ЦК України передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Судом першої інстанції вірно визначено, що предметом спору є повернення забезпечувального платежу у відповідності до умов договору оренди квартири від 01 жовтня 2024 року, укладеного між позивачем та відповідачем, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Колегія суддів наголошує, щоу випадках, коли право на односторонню відмову у сторони відсутнє, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, а в разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін.

Належить зазначити, що сторона скаржника не заперечує того факту, що договір оренди від 01 жовтня 2024 року на момент подання позову ОСОБА_2 є розірваним, про що сторони домовились, а скаржник не надавав письмових доказів оскарження таких дій позивача, що свідчить про його згоду щодо дострокового розірвання договору оренди.

Доводи скаржника про те, що квартира була у неналежному стані, з огляду на темний час доби та відключення світла, що унеможливило огляд квартири на момент передачі її позивачем довіреній особі відповідача, колегія суддів до уваги не приймає, як і не може взяти до уваги доводи про те, що позивач у неналежний спосіб повідомила його про дострокове розірвання договору, адже жодною умовою договору не передбачено яким саме шляхом належить повідомляти орендодавця про таку дію, що правомірно зазначено судом першої інстанції. Тому суд першої інстанції правомірно вважав доведеним, що позивач у строк та в порядку умов договору повідомила відповідача про дострокове розірвання договору, з чим останній погодився, вчинивши дії з направлення довіреної особи для передачі ключів від квартири від позивача та за відсутності боргів по комунальним послугам.

Верховний Суд у своїй постанові від 12 жовтня 2023 року у справі №910/5029/22 наголосив, що стабільність та обов`язковість договірних відносин втілена також у положеннях статті 651 ЦК України, якими не допускається одностороння зміна або розірвання договору, крім випадків, коли це передбачено законом або самим договором.

Зокрема, відповідно до частини першої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінились настільки, що, якби сторони могли це перебачити, вони не уклали б договір або уклали його на інших умовах.

Відповідно до частини другої статті 652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний за наявності одночасно таких умов: 1) у момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Зі змісту статті 652 ЦК України випливає, що укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей. Проте, в ході виконання договору можуть виникати обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін.

При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, при яких він буде виконуватися. Інтереси сторін можуть порушуватися будь-якою зміною обставин, що виникають у ході виконання договору, проте лише істотна зміна обставин визнається підставою для вимоги про зміну договору. Зміна обставин вважається істотною тільки тоді, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони б не уклали договір або уклали б його на інших умовах.

Аналіз наведеної норми вказує на те, що закон пов`язує можливість внесення змін до договору та/або розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, при істотній зміні обставин.

Застосування статті 652 ЦК України є відображенням дії у договірних правовідносинах справедливості, добросовісності, розумності як загальних засад цивільного судочинства з огляду на ті обставини, що на стабільність договірних відносин можуть вплинути непередбачувані фактори, що істотно порушують баланс інтересів сторін та суттєво знижують очікуваний результат для кожної зі сторін договору.

Істотна зміна обставин є оціночною категорією, водночас вона полягає у розвитку договірного зобов`язання таким чином, що виконання зобов`язання для однієї зі сторін договору стає більш обтяженим, ускладненим, наприклад у силу збільшення для сторони вартості виконуваного або зменшення цінності отримуваного стороною виконання, чим суттєво змінюється рівновага договірних стосунків, призводячи до неможливості виконання зобов`язання.

Норма статті 652 ЦК України є універсальною, а її правозастосування - сталим та послідовним у судовій практиці.

Колегія суддів наголошує, що судова практика щодо забезпечувального платежу за договором оренди квартири вказує, що цей платіж є законним і використовується як гарантія виконання умов договору. Судова практика часто фокусується на чіткості умов договору щодо мети використання платежу (наприклад, покриття збитків чи оплата останнього місяця) та правил повернення у разі припинення оренди. Ключовим є наявність умов договору, які визначають, що саме охоплює забезпечувальний платіж та як він буде використаний, а суди перевіряють дотримання цих умов.

В даному випадку, за умовами п.15 договору оренди від 01 жовтня 2024 року, передбачено сторонами, що забезпечувальний платіж може бути використаний лише у разі повідомлення стороною за місяць про факт розірвання договору та за умови, якщо орендар не завдав шкоди майну в квартирі та за відсутності заборгованості з комунальних послуг.

Скаржником не спростовано жодним доказом того, що позивачем порушено умови договору та вона у неналежний спосіб, без його згоди вчинила розірвання договору оренди, завдала відповідачеві шкоди користуванням квартирою, що є предметом оренди чи накопичила борги по комунальним послугам, а тому належить відзначити, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про обов`язок за цим договором оренди відповідача про повернення такого забезпечувального платежу позивачеві, враховуючи вже раніше сплачені кошти у розмірі 7200 грн.

За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст.12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до приписів ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 77, 78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів.

Відповідно до правил статті 78 ЦПК України про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтями 81, 82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов`язків по доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, встановленим ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Колегія суддів наголошує, що скаржник не зазначив обставин та письмових доказів, які б не досліджувались судом першої інстанції та які б спростовували відсутність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів наголошує, що скаржник не скористалася наданими їй правами, не обґрунтувала свої доводи апеляційної скарги, не надала суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, викладеними в судовому рішенні від 03 липня 2025 року, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна правова оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 133,137,141, 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ковальов Олександр Олександрович - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Дніпра від 03 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 09 грудня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна