КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/3862/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року та на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2024 року, а також апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Святошинського району міста Києва на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2024 року

у справі за позовомОСОБА_1 до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації та Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Святошинського району м. Києва про визнання протиправним та скасування розпорядження,-

установив:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації та КНП «Консультативно-діагностичний центр» Святошинського району м. Києва про визнання протиправним та скасування розпорядження.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року зазначену вище позовну заяву залишено без розгляду.

Ухвала суду мотивована тим, що з 22 січня 2024 року по 10 квітня 2024 року у Святошинському районному суді м. Києва та Київському окружному адміністративному суді розглядався один і той же спір позивача, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що позовну заяву необхідно залишити без розгляду, оскільки у провадженні іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Крім того, до суду першої інстанції 17 жовтня 2024 року від адвокат Лисенко Г.О., яка діє в інтересах КНП «Консультативно-діагностичний центр», надійшло клопотання про ухвалення додаткового рішення, щодо стягнення з позивача на користь КНП «Консультативно-діагностичний центр» витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 61000 грн.

Святошинським районним судом м. Києва від 31 жовтня 2024 року ухвалено додаткове рішення у зазначеній вище цивільній справі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КНП «Консультативно-діагностичний центр» Святошинського району міста Києва судові витрати, пов`язані з розглядом справи у розмірі 10000 грн.

У решті заяви відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що вона постановлена з порушенням норм процесуального права, а висновки суду, викладені в оскаржуваній ухвалі є помилковими та передчасними.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що09 вересня 2023 року засобами поштового зв`язку до Київського окружного адміністративного суду направлено його позовну заяву до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, КНП «Консультативно-діагностичний центр» Святошинського району м. Києва про визнання протиправним та скасування розпорядження.

Дану позовну заяву було втрачено канцелярією внаслідок критичного перенавантаженняКиївського окружного адміністративного суду справами, переданими з Окружного адміністративного суду м. Києва у зв`язку з прийнятим рішенням про ліквідацію зазначеного суду.

21 жовтня 2023 року він повторно подано позовну заяву особисто до канцелярії Київського окружного адміністративного суду, з метою уникнення втрати під час пересилання поштою. За поданою особисто позовною заявою Київським окружним адміністративним судом сформовано справу №320/38458/23.

02 листопада 2023 року ухвалою Київського окружного адміністративного суду по справі №320/38458/23 відмовлено у відкритті провадження, встановлено, що даний спір має вирішуватись в порядку цивільного судочинства та рекомендовано звернутись до районного суду.

29 листопада 2023 року після отримання рішення Київського окружного адміністративного суду він звернувся з позовною заявою до Святошинського районного суду м. Києва, за якоюсформовано справу №759/23597/23.

11 грудня 2023 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва у справі №759/23597/23 відкрито провадження.

Вказує, що пізніше втрачену його позовну заяву, подану засобами поштового зв`язку 09 вересня 2023 року було віднайдено канцелярією Київського окружного адміністративного суду та зареєстровано, сформовано справу №320/46855/23.

Наголошує, що про відкриття провадження у справі №320/46855/23 Київський окружний адміністративний суд не сповістив належним чином жодну з сторін, а інформацію про відкриття провадження було віднайдено його представником випадково.

Зазначає, що таким чином, він вперше отримав ухвалу про відкриття провадження у справі №320/46855/23 особисто 22 березня 2023 року, після чого негайно, в той же день подав клопотання від 22 березня 2023 року про залишення позовної заяви у справі №320/46855/23 без розгляду.

Вказує, що наведені факти свідчать про те, що він діяв сумлінно, чесно та добросовісно, з дотриманням ст. 43 ЦПК України, вчинив всі можливі та залежні від нього дії для забезпечення повного, всебічного та своєчасного розгляду справи по суті.

Крім того, вказує, що у нього не було встановленого законом обов`язку вчиняти будь-які додаткові дії, оскільки подана засобами поштового зв`язку позовна заява була втрачена, а у справі за його позовом Київським окружним адміністративним судом вже прийнято рішення про відмову у відкритті провадження (ухвала КОАС про відмову у відкритті провадження від 02 листопада 2023 року у справі №320/38458/23), що згідно чинного законодавства виключало можливість повторного відкриття провадження у справі, розгляду аналогічної справи та ухвалення рішення по суті цим самим судом (п. 2 ч. 1 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України).

Водночас, зазначає, що судом першої інстанції не визнано його дії зловживанням процесуальними правами в резолютивній частині оскаржуваної ухвали, рівно як і не наведено обґрунтування чи відповідних висновків в описово-мотивувальній частині оскаржуваної ухвали, що не дає змоги чітко визначити правові підстави, якими суд керувався під час прийняття оскаржуваного рішення.

Просив суд, скасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в обґрунтування якої зазначив, що для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач мав довести, а суд встановити, які саме його дії при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими, в чому полягає недобросовісність його звернення з відповідним позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджено.

Наголошує, що його звернення до суду за захистом порушеного права, а також всі його дії, направлені на такий захист, і не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами.

Просив суд, скасувати додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні клопотання КНП «Консультативно-діагностичний центр» Святошинського району м. Києва про стягнення судових витрат.

На вказані апеляційні скарги КНП «Консультативно-діагностичний центр» Святошинського району подало відзив, в обґрунтування якого зазначило, що позивач належним чином не слідкував за рухом справи у адміністративному суді, а тому і виникли такі суперечності.

Крім того, позивач не повідомив, що до адміністративного суду було два звернення до моменту подачі позовної заяви до районного суду, чим ввів суд в оману.

Також у позовній заяві представник позивача зазначив: «Підтверджую, що мій підзахисний не подавав іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав», що є неправдою.

Просило суд, апеляційні скарги залишити без задоволення, ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року та додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2024 року залишити без змін.

Разом з тим, не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції, КНП «Консультативно-діагностичний центр» Святошинського району подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначило, що сам факт одночасного звернення до різних судів із аналогічними позовними заявами є достатнім для визнання дій позивача зловживання процесуальними правами, отже його право на компенсацію понесених судових витрат є фактично встановленим ухвалою суду першої інстанції.

Разом з тим, у додатковому рішенні суд першої інстанції застосував принцип співмірності та зменшив заявлені витрати на професійну правничу допомогу з 61000 грн. до 10000 грн., що становить лише 16,6% заявлених витрат.

Таким чином, вважає, що таке зменшення витрат є необґрунтованим, оскільки не відображає реально виконаного обсягу адвокатом роботи та витраченого ним часу.

Просило суд, скасувати додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2024 року та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_1 на свою користь судові витрати, пов`язані з розглядом справи у розмірі 61000 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з поверненням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що з 22 січня 2024 року по 10 квітня 2024 року у Святошинському районному суді м. Києва та Київському окружному адміністративному суді розглядався один і той же спір позивача, а тому суд першої інстанції дійшов висновку пронеобхідність залишення позовної заяви без розгляду, оскільки у провадженні іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людини при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Європейський суд з прав людини наголошує, що п. 1 ст.6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином передбачено «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто, право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Наведені норми свідчать про те, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Між тим, необхідно враховувати, що будь-яке суб`єктивне право має межі, оскільки існує міра свободи, міра можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах.

Цивільне процесуальне законодавство містить застереження щодо заборони учасникам судового процесу зловживати наданими їм процесуальними правами.

Зловживання процесуальними правами - це особливий вид юридично значущої поведінки, яка полягає у діях (бездіяльності) учасника процесу, що суперечать завданням цивільного судочинства.

Відповідно до п. 10 ч.3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Частини 1 ст. 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає у тому, при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права.

Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 44 ЦПК України, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.

Частинами 3, 4 ст. 44 ЦПК України передбачено, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Із приписів цієї статті вбачається, що суд зобов`язаний вживати заходів у разі виявлення зловживання процесуальними правами учасником процесу.

Між тим, положеннями ч. 3 ст. 44 ЦПК України визначено такі можливі наслідки визнання судом подання скарги, клопотання чи заяви зловживання процесуальними правами, - це залишення без розгляду або повернення поданої скарги, заяви чи клопотання, а не позову.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у справі №757/64933/17-ц.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Питання, щодо наявності чи відсутності зловживання правом на подання заяви вирішується судом у кожному конкретному випадку окремо. Проте, за загальним правилом, яке міститься у справі «Миролюбов та інші проти Латвії» (рішення від 15 вересня 2009 року), про зловживання правом у розумінні п. 3 ст. 35 Конвенції мова йде у тих випадках, коли поведінка заявника, яка явно не відповідає призначенню гарантованого Конвенцією права на звернення до суду, порушує встановлений порядок роботи суду або ускладнює належний перебіг розглядів справ. При цьому суд наголошує, що визнання заяви неприйнятною з мотивів зловживання правом на подання заяви є винятковим процедурним заходом (пункти 62, 65).

Встановлено, що 09 вересня 2023 року до Київського окружного адміністративного суду ПоляковимЄ.О. направлено першу позовну заяву до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, КНП «Консультативно-діагностичний центр» Святошинського району м. Києва про визнання протиправним та скасування розпорядження, яку було втрачено канцелярією Київського окружного адміністративного суду.

21 жовтня 2023 року до Київського окружного адміністративного суду Поляков Є.О. повторно подав позовну заяву, та ухвалою від 02 листопада 2023 року Київського окружного адміністративного суду (справа №320/38458/23) відмовлено у відкритті провадження, встановлено, що даний спір має вирішуватись в порядку цивільного судочинства та рекомендовано звернутись до районного суду.

29 листопада 2023 року ОСОБА_1 подав позов до Святошинського районного суду м. Києва, за яким сформовано дану справу та 11 грудня 2023 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва відкрито провадження му даній справі.

Разом з тим, 22 січня 2024 року ухвалою Київського окружного адміністративного суду відкрито провадження по справі №320/46855/23 за втраченою позовною заявою, яка була подана ОСОБА_1 09 вересня 2023 року, тобто більше ніж через чотири місяці після подачі позивачем першої позовної заяви до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, КНП «Консультативно-діагностичний центр» Святошинського району м. Києва про визнання протиправним та скасування розпорядження, яку було втрачено канцелярією Київського окружного адміністративного суду.

20 березня 2024 року ОСОБА_1 подав заяву до Київського окружного адміністративного суду про залишення його позовної заяви, яка була подана ним 09 вересня 2023 року, без розгляду, оскільки даний спір вже є предметом розгляду Святошинського районного суду м. Києва.

Таким чином, ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року (справа №320/46855/23) позовна заява ОСОБА_1 залишена без розгляду, за його заявою від 20 березня 2024 року.

Крім того, судом встановлено, що 04 квітня 2024 року представником позивача подано адвокатський запит до Київського окружного адміністративного суду з метою отримання інформації, щодо поданих аналогічних позовних заяв, для отримання доказів на підтвердження своєї позиції.

26 квітня 2024 року отримано відповідь на адвокатський запит від Київського окружного адміністративного суду, щодо подання позивачем позовних заяв у межах справ №320/38458/23 та №320/46855/23.

Отже, наведені факти свідчать про те, що ОСОБА_1 діяв сумлінно, чесно та добросовісно, з дотриманням ст. 43 ЦПК України, вчиняв всі можливі та залежні від нього дії для забезпечення повного, всебічного та своєчасного розгляду справи по суті.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у позивача не було встановленого законом обов`язку вчиняти будь-які додаткові дії, оскільки вперше подана 09 вересня 2023 року позовна заява ОСОБА_1 була втрачена, а у справі №320/38458/23 за поданою вдруге ОСОБА_1 позовної заяви Київським окружним адміністративним судом вже було прийнято рішення про відмову у відкритті провадження (ухвала про відмову у відкритті провадження від 02 листопада 2023 року у справі №320/38458/23), що згідно чинного законодавства виключало можливість повторного відкриття Київським окружним адміністративним судом провадження у справі, розгляду аналогічної справи та ухвалення рішення по суті цим самим судом (п. 2 ч. 1 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України).

Таким чином, висновки суду першої інстанції є передчасними та помилковими, оскільки відсутні підстави стверджувати, що у провадженні іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет та із тих самих підстав

Залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду суд першої інстанції обмежив позивача права на доступ до правосуддя.

Враховуючи зазначене вище, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року про порушення судом першої інстанції норм процесуального права є обґрунтованими.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права (пункти 1, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому, відповідно до положень ст. 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Щодо оскарження додаткового рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2024 року, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Встановлено, що 17 жовтня 2024 року від адвоката Лисенко Г.О., яка діє в інтересах КНП «Консультативно-діагностичний центр», надійшло клопотання про ухвалення додаткового рішення, щодо стягнення з позивача на користь КНП «Консультативно-діагностичний центр» витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 61000 грн.

Святошинським районним судом м. Києва від 31 жовтня 2024 року ухвалено додаткове рішення у зазначеній вище цивільній справі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КНП «Консультативно-діагностичний центр» Святошинського району міста Києва судові витрати, пов`язані з розглядом справи у розмірі 10000 грн.

У решті заяви відмовлено.

Як вбачається із оскаржуваного додаткового рішення, суд першої інстанції частково задовольняючи клопотання адвоката Лисенко Г.О., яка діє в інтересах КНП «Консультативно-діагностичний центр» та стягуючи з ОСОБА_1 на користь відповідача судові витрати, пов`язані з розглядом справи зазначив, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи, та дійшов висновку про зменшення їх розміру та стягнення з позивача витрати за надання правової допомоги на користь відповідача у розмірі 10000 грн., що на думку суду першої інстанції є обґрунтованим і пропорційним до предмета спору та виконаної адвокатом роботи.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що оскаржуване додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2024 року підлягає скасуванню, оскільки його висновки не узгоджуються із положеннями норм процесуального права, які регулюють дані правовідносини, знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В свою чергу апеляційна скарга КНП «Консультативно-діагностичний центр» Святошинського району м. Києва на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2024 року підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Згідно ч. 9 ст.141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Таким чином, у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у разі необґрунтованих дій позивача, таких як зловживання процесуальними правами, виникнення спору внаслідок неправильних дій сторони.

Зловживання правами характеризуються умислом порушити порядок цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 ЦПК України, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Під зловживанням процесуальними правами маємо розуміти особливу форму цивільного процесуального правопорушення, тобто умисні недобросовісні дії учасників цивільного процесу, що супроводжуються порушенням умов здійснення суб`єктивних процесуальних прав і здійснювані лише з видимістю реалізації таких прав, пов`язані з обманом відносно відомих обставин справи, в цілях обмеження можливості реалізації або порушення прав інших осіб, що беруть участь в справі, а також в цілях того, що перешкодило діяльності суду по правильному і своєчасному розгляду і вирішенню цивільної справи, - що породжує застосування заходів цивільного процесуального примусу.

Згідно з ч. 5 ст. 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Тобто, стягнення з позивача понесених відповідачем судових витрат, зокрема, у разі залишення позову без розгляду, можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача.

Разом з тим, звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст.ст. 55, 124 Конституції України, безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову. Залишення заяви без розгляду на підставі заяви позивача - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Для стягнення здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Аналогічні висновки щодо застосування норм прав у подібних правовідносинах містяться у постановах Верховного Суду від 26.09.2018 у справі №148/312/16-ц, у від 28.01.2019 у справі №619/1146/17-ц, від 14.01.2021 у справі №521/3011/18.

Як вбачається із роз`яснень, викладених у п.38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах, у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. Розмір відшкодування доводить відповідач. При цьому, саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача.

Тобто, для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідач повинен довести, що позовна заява була залишено без розгляду внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Згідно ч. 9 ст. 141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Із системного тлумачення положень частин 5, 6 ст. 142, ч. 9 ст. 141 ЦПК України вбачається, що необґрунтовані дії позивача, як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до ч.5 ст. 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.

Згідно матеріалів справи, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації та КНП «Консультативно-діагностичний центр» Святошинського району м. Києва про визнання протиправним та скасування розпорядження було залишено без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Як зазначено судом першої інстанції з 22 січня 2024 року по 10 квітня 2024 року у Святошинському районному суді м. Києва та Київському окружному адміністративному суді розглядався один і той же спір позивача, тобто у провадженні іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Разом з тим, як вбачається із ухвали суду першої інстанції від 14 жовтня 2024 рокусудом не визнавались необґрунтованими дії позивача, а тому, за даних обставин, є необґрунтованим висновок суду першої інстанції, викладений в оскаржуваному додатковому рішенні від 31 жовтня 2024 року, відносно того, що в діях позивача наявні ознаки зловживання процесуальними правами, що в свою чергу, відповідно до ч.5 ст. 142 ЦПК України, є підставою для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Враховуючи наведене вище, оскільки будь-яких свідомих недобросовісних дії позивача, які свідчать про зловживання позивачем процесуальними правами, в ході судового розгляду даної справи судом першої інстанції встановлено не було, як і не було судом застосовано до позивача будь-яких заходів, у зв`язку із зловживанням правами, а позов було залишено судом без розгляду не через необґрунтовані дії позивача, а у зв`язку із передчасними та помилковими, висновком суду першої інстанції, що у провадженні іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет та із тих самих підстав, то у позивача відсутній обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу, у контексті положень ч.5 ст.142 ЦПК України.

Таким чином, з огляду на вище встановлені обставини справи, а також те, що звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права та його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для компенсації відповідачу здійснених ним витрат на правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги КНП «Консультативно-діагностичний центр» Святошинського району м. Києва колегією суддів оцінюються критично, адже останні зводяться виключно до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції.

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скаргиОСОБА_1 необхідно задовольнити, ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року та додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2024 року - скасувати, у задоволенні апеляційної скарги КНП «Консультативно-діагностичний центр» Святошинського району м. Києва відмовити.

Керуючись ст.ст.259,268,367,374,376,381-384,390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2024 року скасувати.

У задоволенні апеляційної скарги Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Святошинського району міста Києва відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 10 березня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба