ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2025 року місто Чернівці справа №727/5949/24

провадження №22-ц/822/240/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанської Н.К.,

суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б.

секретар Факас А.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Комунальне підприємство «Центр культури та дозвілля імені Тараса Шевченка»,

третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог директор Комунального підприємства «Центр культури та дозвілля імені Тараса Шевченка» Шумілова-Лисякова М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Палікиржа Лілія Валеріївна на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 30 грудня 2024 року, головуючий в суді першої інстанції суддя Одовічен Я.В.,-

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Центр культури та дозвілля імені Тараса Шевченка», третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог: Директор Комунального підприємства «Центр культури та дозвілля імені Тараса Шевченка» Шумілова-Лисякова М.Ю. про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Посилалася на те, що перебувала у трудових відносинах з КП «Центр культури та дозвілля імені Тараса Шевченка», зокрема наказом №113-К від 29 вересня 2023 року її було прийнято на роботу на посаду головного бухгалтера.

У подальшому, наказом №141-К від 27 листопада 2023 року її було звільнено із займаної посади на підставі п.3 ст.40 КЗпП України. Підставою для звільнення стало систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Із вказаним наказом вона не погоджується та вважає його незаконним з огляду на наступне.

Так, систематичним невиконанням обов`язків вважається таке, що вчинене працівником, який раніше допускав порушення покладених на нього обов`язків і притягувався за це до дисциплінарної відповідальності, проте застосовані заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок. Догана є передумовою звільнення за п.3 ст.40 КЗпПУ.

Позивачу не відомо про її притягнення раніше до будь-якого дисциплінарного стягнення за порушення нею обов`язків, покладених трудовим договором або правилами внутрішнього розпорядку, ніяких належним чином оформлених документів відповідно до вимог чинного законодавства шляхом видачі наказів про притягнення її до дисциплінарної відповідальності не отримувала.

Також, зазначила, що в оспорюваному наказі не вказано які саме обов`язки, покладені на неї трудовим договором та правилами трудового розпорядку вона порушила, що є підставою для поновлення її на посаді.

Відповідач не вказав чітких причин звільнення, а саме: в чому полягає систематичність невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором, які саме трудові обов`язки вона порушила, які стягнення раніше було накладено на неї під час виконання трудових обов`язків.

Тому вважає, що наказ №141-К від 27 листопада 2023 року є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Крім того, у разі незаконного звільнення працівника, відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, останній має право на стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно довідки про доходи №03 від 03 червня 2024 року, заробітна плата позивачки за період: жовтень - листопад 2023 року складає 41380 грн. 57 коп. Таким чином, зважаючи на те, що загальна кількість її відпрацьованих днів складає 58 днів (з 29 вересня 2023 року по 27 листопада 2023 року) її середньоденний заробіток становив 713 грн. 46 коп. Час вимушеного прогулу складає період з 28 листопада 2023 року по 11 червня 2024 року та становить 132 робочих дні. Відповідно до проведеного розрахунку загальний розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 94 176 грн. 72 коп.

Також, позивач посилалась на те, що отримала наказ про звільнення 20 травня 2024 року, а тому перебіг місячного строку для оскарження наказу розпочинається з наступного дня, тобто з 21 травня 2024 року.

Просила поновити строк на звернення до суду з позовною заявою про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Визнати незаконним та скасувати наказ Комунального підприємства «Центр культури та дозвілля імені Тараса Шевченка» від 27 листопада 2023 року №141-К про звільнення ОСОБА_1 та поновити її на посаді головного бухгалтера з 27 листопада 2023 року та допустити негайне виконання рішення суду.

Стягнути середній заробітний за час вимушеного прогулу з 28 листопада 2023 року по дату ухвалення судом рішення та допустити до негайного виконання в межах стягнення за один місяць.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 30 грудня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Центр культури та дозвілля імені Тараса Шевченка» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Повний текст рішення складено судом 04 січня 2025 року.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Палікиржа Л.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та позовні вимоги задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі наводить обставини й підстави для задоволення вимог, які викладені в позовній заяві та свої доводи мотивує тим, що для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

Згідно заявленого позову позивач оспорюваний наказ отримала 20 травня 2024 року, а тому перебіг місячного строку, передбаченого ч.2 ст.233 КЗпП України починається з наступного дня, тобто з 21 травня 2024 року, а тому позов поданий 11 червня 2024 року в межах строку встановленого законом.

Відмовляючи у задоволені позову у зв`язку з пропущенням строку встановленого ч.2 ст.233 КЗпП України суд першої інстанції виходив з того, що позивачка отримала оспорюваний наказ 27 листопада 2023 року.

Однак, що стосується акту про вручення наказу про звільнення від 27 листопада 2023 року та акту від 27 листопада 2023 року про те, що ОСОБА_1 відмовилась від підпису в ознайомленні з наказом про її звільнення, які датовані однією і тією ж годиною, позивачка не була ознайомлена з даними актами, оскільки в цей день вона була присутня на роботі зранку орієнтовно о 8.00 год., а потім поїхала у Чернівецьку міську раду по робочим питанням і вже звідти одразу поїхала до сімейного лікаря через незадовільний стан здоров`я. Тобто позивачка в цей день в години , які зазначені в актах не була в приміщенні адміністрації підприємства, а тому не могла бути ознайомлена з даними актами.

Проте, що позивачку звільнили вона дізналася в телефонному режимі вже після того як вона відвідала сімейного лікаря.

Що стосується показів допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , як на підтвердження «безумовного підтвердження отримання оспорюваного наказу», то вважає, що кожен з свідків надав різні, а інколи і навіть взаємовиключні покази.

Так, згідно показів свідка ОСОБА_4 , останній був присутній при складені Акту про відсутність позивачки на робочому місці більше 3 годин та акті про відмову в отримані наказу про звільнення з підстав відсутності на робочому місці більше трьох годин без поважних причин. Дані обставини відбулися о 13.00 год. Пам`ятає що позивачка щось підписувала.

Згідно показів свідка ОСОБА_5 , остання була присутня при складені Акту про відсутність позивачки на робочому місці більше 3 годин, позивачка відмовилась від підписання даного акту і вийшла з кабінету. Акт про відмову в отримані наказу був складений в другій половині дня «ближче до вечора».

Свідок ОСОБА_2 повідомила, що позивачка прийшла на роботу до 9.00 год., потім пішла і взагалі не повернулася в цей день, а наказ про звільнення був вручений через «вайбер».

Отже, покази свідків допитаних в судовому засіданні різняться і не підтверджують факт вручення саме оспорюваного наказу ОСОБА_1 в день звільнення.

Що стосується «безумовного підтвердження отримання оспорюваного наказу» з тих підстав що ОСОБА_1 03 січня 2024 року в електронній формі звернулась до Південно-Західного міжрегіонального управління Держслужби з питань праці, в якому просила перевірити законні підстави її звільнення, то така перевірка згідно матеріалів справи проводилась на підставі електронного звернення позивачка.

Згідно матеріалів перевірки та звернення позивачки до Південно-Західного міжрегіонального управління Держслужби з питань праці не підтверджено, не зазначено про ознайомлення чи отримання ОСОБА_1 оспорюваного наказу.

Що стосується доказів направлення оскаржуваного наказу засобами поштового зв`язку рекомендованим листом із повідомленням 22 грудня 2023 року та вручення адресату 26 грудня 2023 року, то в матеріалах справи відсутній опис вкладень з підтвердженням, що даною поштовою кореспонденцією було направлено саме оспорюваний наказ чи взагалі будь які докази, що підтверджують направлення поштовим відправленням наказу про звільнення.

Згідно матеріалів справи вищезазначена поштова квитанція за №171 про направлення позивачці кореспонденції, підтверджує направлення останній Заяви за №292 від 29 листопада 2023 року з проханням з`явитися для отримання трудової книжки.

Крім того, копія Заяви про направлення позивачці наказу про звільнення №141-к від 27 листопада 2023 року було долучена до матеріалів справи в порушення вимог п. 3, 8, 9, 10 ст. 83 ЦПК України.

Отож, оспорюваний наказ позивачка отримала 20 травня 2024 року, що підтверджується супровідним листом про надання інформації на адвокатський запит, який був поданий в інтересах позивачки.

Таким чином, оскільки позивачка отримала наказ про звільнення 20 травня 2024 року, то перебіг місячного строку починається з наступного дня, тобто з 21 травня 2024 року.

У матеріалах справи відсутні докази безумовного підтвердження отримання оспорюваного наказу позивачкою 27 листопада 2023 року, а тому вважає, що нею не пропущено строк на звернення до суду за захистом своїх трудових прав встановлений ст.233 КЗпП України.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Мотивувальна частина

Межі розгляду справи

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що згідно наказу №113-К Комунального підприємства «Центр культури та дозвілля імені Тараса Шевченка» від 29 вересня 2023 року, ОСОБА_1 було прийнято на посаду головного бухгалтера з окладом згідно з штатним розписом, зі строком випробування 1 місяць, з 01 жовтня 2023 року (том 1 а.с.59).

02 жовтня 2023 року директором Комунального підприємства «Центр культури та дозвілля імені Тараса Шевченка» було затверджено посадову інструкцію бухгалтера Бондаренко І.В., з якою останню було ознайомлено під підпис того ж дня.

Відповідно до вказаної посадової інструкції визначено завдання та обов`язки, які покладено на ОСОБА_1 , зокрема: 3.10) здійснення контролю за веденням касових операцій, раціональним та ефективним використанням матеріальних, трудових та фінансових ресурсів, збереженням власності підприємства; 3.13) вживає заходів з попередження нестач, незаконної витрати коштів і товарно-матеріальних цінностей, порушень фінансового і господарського законодавства; 3.14) організовує інвентаризації та бере участь в оформленні її результатів, контролює передання в необхідних випадках матеріалів про нестачу та розкрадання коштів товарно-матеріальних цінностей до слідчих та судових органів; 3.20) бере участь у проведенні аналізу господарсько-фінансової діяльності підприємства за даними бухгалтерського обліку і звітності з метою виявлення внутрішньогосподарських резервів й усунення втрат від нераціонального використання ресурсів (том 1 а.с.146-147).

Наказом №114 від 31 жовтня 2023 року у зв`язку з виробничою необхідністю було затверджено графік прийняття-здачі об`єктів охорони адмінкорпусу та літнього театру Комунального підприємства «Центру культури та дозвілля ім.Т.Шевченка» за період з 01 листопада 2023 року по 30 листопада 2023 року, яким визначено, що 23 листопада 2023 року о 09 год. 00 хв. саме ОСОБА_1 мала приймати об`єкти під охорону (том 1 а.с.148).

Також, Правилами внутрішнього трудового розпорядку до основних обов`язків працівників підприємства віднесено: працювати чесно і добросовісно; дотримуватись дисципліни праці основи порядку на виробництві, своєчасно і точно виконувати розпорядження керівництва та ін. (п.3.2 Правил) (том 1 а.с.137-139).

Пунктом 5.1 Правил визначено час початку і закінчення роботи та перерву для відпочинку, зокрема для головного бухгалтера з 09 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв., обідня перерва з 13 год. 00 хв. до 14 год. 00 хв.

Відповідальність за порушення трудової дисципліни визначена у розділі 7 Правил. Так, за порушення трудової дисципліни до працівників може бути застосовано тільки один з таких засобів стягнення: попередження; догана; звільнення. Звільнення в якості дисциплінарного стягнення може бути застосовано за прогул без поважних причин, а також за появу на роботі в нетверезому стані.

Наказом №141-К від 27 листопада 2023 року Комунального підприємства «Центр культури та дозвілля імені Тараса Шевченка» - ОСОБА_1 звільнено з посади головного бухгалтера за п.3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку - 27 листопада 2023 року (том 1 а.с.60).

Підставою застосування дисциплінарного стягнення у відповідності до наказу №141-К від 27 листопада 2023 року зазначено: доповідні юрисконсульта Меленюк О.М. від 23 листопада 2023 року, від 24 листопада 2023 року; пояснення ОСОБА_1 ; акт про відсутність на робочому місці від 27 листопада 2023 року (том 1 а.с.60).

Згідно доповідної записки юрисконсульта Олени Меленюк від 23 листопада 2023 року вбачається, що остання повідомила директора про те, що 23 листопада 2023 року головним бухгалтером ОСОБА_1 було порушено наказ №114 від 31 жовтня 2023 року про затвердження графіку зняття-здачі об`єктів охорони. Згідно наказу 23 листопада 2023 року з 09 год. 00 хв. ОСОБА_1 мала прийняти об`єкт під охорону, проте об`єкт нею прийнято не було. Про неможливість прийняти об`єкт, або запізнення нікого не повідомила, заміну собі не забезпечила. Ні керівництво, ні співробітники підприємства нею не повідомлялися про неможливість вчасно прийняти чергування, що підтвердили усі опитані співробітники. Окрім порушення наказу та неприйняття об`єкту, головний бухгалтер ОСОБА_1 була відсутня на роботі більше трьох годин підряд, шо є порушенням трудової дисципліни, за що передбачена відповідальність у відповідності до п.4 ст.40 КЗпП України, а саме звільнення за прогул (том 1 а.с.187).

З доповідної записки юрисконсульта Олени Меленюк від 24 листопада 2023 року вбачається, що остання повідомила директора, що 24 листопада 2023 року головний бухгалтер ОСОБА_1 вела себе некоректно та неетично. Кричала, заважала працювати, на зауваження не реагувала та продовжувала конфліктну ситуацію. Свідком інциденту став бухгалтер ОСОБА_6 , який в цей час перебував разом із нею в кабінеті. Вона намагалась роз`яснити головному бухгалтеру ОСОБА_1 щодо порядку чергування всіма співробітниками підприємства, а також те, що всі чергують по два дні згідно наказу. Але вона продовжувала себе поводити агресивно та кричати. На її зауваження, що вона не вміє слухати людей і веде себе агресивно, остання почала їй погрожувати своїм чоловіком. Вважає таку поведінку бухгалтера в колективі неприпустимою. Крім цього, колеги неодноразово зауважили, що вона буває на робочому місці з запахом перегару, що є порушенням трудової дисципліни. Враховуючи викладене, просить вжити щодо головного бухгалтера ОСОБА_1 відповідних заходів реагування (том 1 а.с.187 на звороті).

Відповідно до акту про відсутність працівника на робочому місці від 27 листопада 2023 року, головний бухгалтер ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці 27 листопада 2023 року без поважної причини з 09 год. 30 хв. до 13 год. 00 хв. Акт складено директором в присутності свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (том 1 а.с.189).

Згідно акту про вручення наказу про звільнення від 27 листопада 2023 року встановлено, що директор Комунального підприємства «Центр культури та дозвілля ім.Т.Шевченка» у присутності ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , підготувала акт про вручення наказу про звільнення головному бухгалтеру ОСОБА_1 . Працівниця в отриманні наказу відмовилась (том 1 а.с.94).

Того ж дня, директором у присутності свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_5 о 14:00 год. було складено акт про відмову працівника від ознайомлення з наказом, згідно якого 27 листопада 2023 року головний бухгалтер ОСОБА_1 відмовилась від підпису в ознайомленні з наказом про її звільнення за ч.3 ст.40 КЗпП (том 1 а.с.95).

Згідно відповіді Комунального некомерційного підприємства Міська поліклініка №3 Чернівецької міської ради від 06 лютого 2024 року встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувала на прийомі у сімейного лікаря 27 листопада 2023 року о 15 год. 58 хв. З 27 листопада 2023 року їй було відкрито медичний висновок про тимчасову непрацездатність. З 27 листопада 2023 року по 11 грудня 2023 року позивач перебувала на амбулаторному лікуванні (том 1 а.с.89).

Як вбачається з супровідного листа Комунального підприємства «Центр культури та дозвілля ім.Т.Шевченка» за підписом директора №305 від 22 грудня 2023 року, копію наказу про звільнення №141-К від 27 листопада 2023 року було надіслано ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку рекомендованим листом із повідомленням про вручення та вручено адресату 26 грудня 2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №171 (том 1 а.с.195, 195 на звороті).

З листа головного бухгалтера ОСОБА_1 від 27 грудня 2023 року вбачається, що головний бухгалтер в електронній формі звернулась до заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Держслужби з питань праці, з проханням перевірити законні підстави її звільнення 27 листопада 2023 року, причину не оплати її лікарняних (том 1 а.с.192). Такий лист було переадресовано 03 січня 2024 року Державній службі України з питань праці.

З листа-відповіді Державної служби України з питань праці адресоване Південно-Західному міжрегіональному управлінні Держслужби з питань праці вбачається що розглянувши лист від 05 січня 2024 року погоджено проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю). За результатами розгляду звернення ОСОБА_1 було заплановано проведення позапланового заходу державного нагляду у Комунальному підприємстві «Центр культури та дозвілля ім.Т.Шевченка» за зверненням ОСОБА_1 від 03 січня 2024 року (том 1 а.с.192 на звороті, 193, 194).

Після проведення перевірки Управлінням було винесено Комунальному підприємству «Центр культури та дозвілля ім.Т.Шевченка» припис №ПЗ/ЧВ/725/0155 П від 26 січня 2024 року, який на даний час оскаржується відповідачем у Чернівецькому окружному адміністративному суді (том 1 а.с.120-121).

ОСОБА_1 були надані директору Комунального підприємства «Центр культури та дозвілля ім.Т.Шевченка» заява-пояснення з приводу порушень трудової дисципліни. Однак вказана заява не містить дати (том 1 а.с.144-145).

Доводи та мотиви апеляційного суду та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам відповідає.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Загальні підстави звільнення працівників визначені КЗпП України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення.

З вільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Згідно з частинами першою та другою статті 235 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Судом першої інстанції встановлена відсутність правових підстав для звільнення ОСОБА_1 за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України та порушення роботодавцем порядку звільнення при прийнятті наказу №141-к від 27 листопада 2023 року.

Вказані висновку у апеляційній скарзі ОСОБА_1 не оспорюються, а тому апеляційний суд у цій частині судове рішення не переглядає.

Відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом №141-К та безумовно отримала його копію 26 грудня 2023 року. Отже, строк, передбачений ст. 233 КЗпП України для звернення до суду із даним позовом закінчився 27 січня 2024 року.

Проте, позовна заява була подана до суду 11 червня 2024 року.

Позивачка, заявивши клопотання про визнання поважними причин пропуску строку для звернення до суду та його поновлення, посилалася на те, що отримала його копію лише 20 травня 2024 року, а висновку суду з цього питання є необгрунтованими.

Даючи оцінку дотримання позивачкою строків звернення до суду із указаним позовом, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої - другої статті 47 КЗпП України (в редакції на час звільнення позивача) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до статті 233 КЗпП України (в редакції станом на час звільнення) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (статті 116), минуло не більше одного року.

Стаття 234 КЗпП України не визначає переліку причин для поновлення строку та їх поважність має визначається судом в кожному випадку, залежно від конкретних обставин справи. При цьому очевидно, що як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали істотні труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

У постанові від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц Верховний Суд України вказав, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом №141-К від 27 листопада 2023 року Комунального підприємства «Центр культури та дозвілля імені Тараса Шевченка» - ОСОБА_1 звільнено з посади головного бухгалтера за п.3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку - 27 листопада 2023 року (том 1 а.с.60).

Згідно акту про вручення наказу про звільнення від 27 листопада 2023 року встановлено, що директор Комунального підприємства «Центр культури та дозвілля ім.Т.Шевченка» у присутності ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , підготувала акт про вручення наказу про звільнення головному бухгалтеру ОСОБА_1 . Працівниця в отриманні наказу відмовилась (том 1 а.с.94).

Того ж дня, директором у присутності свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_5 о 14:00 год. було складено акт про відмову працівника від ознайомлення з наказом, згідно якого 27 листопада 2023 року головний бухгалтер ОСОБА_1 відмовилась від підпису в ознайомленні з наказом про її звільнення за ч.3 ст.40 КЗпП (том 1 а.с.95).

Члени комісії були допитані судом першої інстанції в якості свідків та попереджені про кримінальну відповідальність, в тому числі за дачу завідомо неправдивих показань.

Крім того, роботодавець 22 грудня 2023 року направив ОСОБА_1 копію наказу про звільнення засобами поштового зв`язку, а саме рекомендованим листом із повідомленням про вручення та вручено адресату 26 грудня 2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №171 (том 1 а.с.195, 195 на звороті).

Згідно листа головного бухгалтера ОСОБА_1 від 27 грудня 2023 року, вбачається, що головний бухгалтер в електронній формі звернулась до заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Держслужби з питань праці, з проханням перевірити законні підстави її звільнення 27 листопада 2023 року, причину не оплати її лікарняних (том 1 а.с.192). Такий лист було переадресовано 03 січня 2024 року Державній службі України з питань праці.

Згідно листа-відповіді Державної служби України з питань праці адресоване Південно-Західному міжрегіональному управлінні Держслужби з питань праці, вбачається що розглянувши лист від 05 січня 2024 року погоджено проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) За результатами розгляду звернення ОСОБА_1 було заплановано проведення позапланового заходу державного нагляду у Комунальному підприємстві «Центр культури та дозвілля ім.Т.Шевченка» за зверненням ОСОБА_1 від 03 січня 2024 року (том 1 а.с.192 на звороті, 193, 194).

Аналізуючи викладене, матеріалами справи підтверджено, що позивачка отримала наказ про її звільнення 26 грудня 2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення (том а.с.195, 195 на звороті), а також те, що позивачці достеменно було відомо про її звільнення, підтверджується її листом-зверненням від 27 грудня 2023 року до Південно-Західного міжрегіонального управління Держслужби з питань праці з приводу перевірки законних підстав її звільнення (а.с.192).

Отже, будучи обізнаною про своє звільнення, ініціювання позивачкою перевірки припинення з нею трудових відносин, а також те, що вона не виконувала трудових обов`язків і їй не нараховувалася та не виплачувалася заробітна плата, позивачка впродовж тривалого періоду часу не цікавилася підставою припинення трудових відносин та не вчиняла жодних дій, спрямованих на захист її трудових прав. При цьому позивачка не довела поважних причин пропуску строку звернення до суду з позовом у цій справі, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

У постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі №387/326/20 (провадження №61-2166св21) зазначено, що у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачених трудовим законодавством та трудовим договором.

Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності.

Колегія суддів вважає, що поведінка позивачки у даній справі не може бути визнана добросовісною та залишена поза увагою суду при вирішенні питання щодо дотримання строк передбаченого статтею 233 КЗпП України.

В свою чергу, роботодавець вживав необхідні заходи та створив належні умови для отримання копії наказу про звільнення працівником, який діючи на власний розсуд, свідомо відмовився від їх отримання без поважних причин.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2024 року у справі №466/9728/22 (провадження №61-5086св24) зазначено, що конституційне право на судовий захист є невідчужуваним та непорушним, однак законодавець встановив чіткі темпоральні межі для реалізації такого права. Подібні процесуальні рамки покликані збалансувати інтереси сторін у справі, а також слугують однією з запорук дотримання принципу правової визначеності у судовому процесі.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформував практику, відповідно до якої національні суди мають надавати пріоритет дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду.

Підкреслюючи правильність та виваженість оскаржуваних рішень, колегія суддів вважає за доцільне навести відповідну практику ЄСПЛ.

Отже, правила, які регламентують етапи і терміни подачі заяви на судовий розгляд спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і відповідність нормам, а саме, принципу правової визначеності (рішення ЄСПЛ у справі «Кан`єте де Гоньі проти Іспанії», § 36). Право доступу до суду не є абсолютним: воно може підлягати обмеженням, застосування яких допускається в порядку презумпції, оскільки таке право, з огляду на сам його характер, потребує державного регулювання. Право на доступ до суду може бути предметом правомірних обмежень … Застосування строків покликане забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ у справі «Стаббінґс та інші проти Сполученого Королівства», §§ 51-52).

Як підсумок, право на доступ до правосуддя правомірно обмежене правилами судової процедури, котрі покликані дисциплінувати суб`єктів правовідносин та запобігти безладному рухові у судовому процесі, натомість безпідставне поновлення процесуального строку є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів зазначає, що обмеження права позивачки на поновлення строку звернення до суду у цій конкретній справі є пропорційним до індивідуальних обставин, зазначених заявником.

Взявши до уваги зазначені вище обставини, колегія суддів дійшла переконання, що судом першої інстанції було враховано всі обставини справи, надано оцінку усім належним доказам, та належним чином обґрунтовано висновок про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги фактично дублюють поданий позов та доводи позивача надані в суді першої інстанції, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд, та є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

При цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення в частині вирішення позовних вимог відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги щодо оскарження основного рішення не спростовують висновків суду, рішення суду щодо позовних вимог ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 30 грудня 2024 року слід залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Палікиржа Лілія Валеріївна залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 30 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 07 березня 2025 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: І.Н. Лисак

І.Б. Перепелюк