Провадження № 2/761/8007/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

08 грудня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Харечко О.В.,

за участі:

позивачки: ОСОБА_1 ,

представника позивачки: ОСОБА_2 ,

представника третьої особи: Третяк О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про відібрання дітей та повернення їх матері,

в с т а н о в и в :

У червні 2025р. позивачка ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просила суд:

- відібрати у відповідача ОСОБА_3 , дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та повернути їх матері - позивачці ОСОБА_1 .

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у неї народилася донька ОСОБА_4 . Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України батьком дитини записаний ОСОБА_6 , зі слів матері.

15 вересня 2015р. позивач та відповідач зареєстрували шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син: ОСОБА_5 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 травня 2022р. шлюб між сторонами було розірвано. Діти весь час проживали разом з позивачкою, всім необхідним остання їх забезпечувала, вчасно робили їм необхідні щеплення, діти відвідували дошкільний заклад, мали успіхи та повноцінно розвивались як особистості. При повномасштабному вторгненні рф, позивачка разом з дітьми на початку березня 2022р. виїхала до Республіки Болгарія, де перебувала в статусі «тимчасово захищених осіб», діти виховувались позивачкою, ходили до дошкільного закладу. Діти підтримували стосунки з батьком за допомогою телекомунікаційних можливостей «Інтернет», телефоном. Фінансово відповідач дітей не підтримував.

У 2023р. сторони, разом з дітьми перебували на відпочинку в Туреччині, відповідач самовільно, без дозволу матері, у незаконний спосіб, забрав дітей та невдовзі телефоном повідомив позивачку, що він знаходиться вже разом з дітьми на території рф, вказавши місцезнаходження - м. краснодар.

Наразі, діти були оголошені в розшук, про що наявні відомості на державному сайті «Діти війни».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2025р. позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей - задоволено. Визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , разом зі своєї матір`ю позивачкою ОСОБА_1 . Незважаючи на судове рішення та неодноразові прохання позивачки про повернення дітей, відповідач продовжує їх самовільно утримувати. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, з метою захисту прав дітей, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2025р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадженні і призначено справу в підготовче засідання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2025р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, наведених у позові, просили суд позов задовольнити, не заперечували проти заочного розгляду справи. Позивачка наголошувала, що її спілкування з дітьми відбувається дуже рідко, за допомогою інтернет - зв`язку і лише тоді, коли відповідач надає таку можливість, оскільки у вільному доступі у дітей телефонів не має, та вони не мають змоги спілкуватися з нею. При цьому позивачка наголошувала, що останнім часом, відповідач вдався до шантажу, і обіцяє повернути дітей до України, за умови сплати йому позивачкою грошової винагороди.

Відповідач, про час та місце розгляду справи оповіщався в установленому законом порядку, поважності причин неявки не повідомив, у встановлений судом строк, відзив на позов не подавався.

Представник третьої особи в судовому засіданні, зазначила, що третя особа просить суд ухвалити законне рішення, яке буде найкраще відповідати інтересам малолітніх дітей.

Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Суд, заслухавши пояснення позивачки, представника третьої особи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивачки ОСОБА_1 народилась донька ОСОБА_4 . Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України батьком дитини записаний ОСОБА_6 , зі слів матері.

15 вересня 2015р. між сторонами було зареєстровано шлюб, який в подальшому було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва віл 23 травня 2022р. по цивільній справі № 761/1530/22, яке набрало законної сили.

В шлюбі у сторін народився син: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2025р. по цивільній справі № 761/14835/24, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини - задоволено. Визначено місце проживання малолітніх: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом зі своєю матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» - Конвенція є частиною національного законодавства України, а судова практика Європейського суду з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ) визнається джерелом права.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у ст. 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989р., ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991р. № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (ст. 7 Конвенції про права дитини).

Відповідно до частини 1 ст. 18, частини 1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006р.).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015р.).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою ст. 157 цього Кодексу (ст. 141 СК України).

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина 1 ст. 161 СК України).

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини та Верховного Суду дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Так, Шевченківський районний суд м. Києва, ухвалюючи рішення по цивільній справі № 761/14835/24, визнаючи місце проживання малолітній дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 саме з матір`ю, виходив саме, як з найкращих прав та інтересів цих дітей.

Згідно з частиною 1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Завданням цивільного судочинства, в силу положень ст. 2 ЦПК України, є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Статтею 9 Конвенції про права дитини, визначено, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Так, Верховний Суд, в постанові від 25 березня 2024р. по цивільній справі № 183/1464/22, зазначив, що положення ст. 162 СК України, встановлює правові наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким в силу закону чи на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання (висновки у постановах Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 475/431/21 та від 21 червня 2023 року у справі № 336/2426/20).

Відібрання дитини у контексті ст. 162 СК України - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, однак з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них.

Зміст ст. 162 СК України свідчить про те, що сфера її застосування обмежується лише протиправною поведінкою щодо зміни місця проживання малолітньої дитини. Отже в статті 162 СК України відбувається внормування тієї ситуації застосовується, коли після ухвалення судом рішення про визначення місця проживання дитини таке місце проживання було самочинно змінене другим із батьків.

Судове рішення про визначення місця проживання дитини по своїй суті є рішенням про визнання, а за своїм змістом є рішенням немайнового характеру. Зважаючи на відсутність у судовому рішенні про визначення місця проживання дитини обов`язку вчинення дій боржником (тим з батьків, з яким фактично проживає дитина), таке рішення не підлягає примусовому виконанню. Чинне законодавство не передбачає, що невиконання одним з батьків судового рішення щодо визначення місця проживання дитини з іншим з батьків, є умовою/підставою застосування статті 162 СК України. Основною умовою застосування статті 162 СК України є факт «самочинної зміни місця проживання дитини».

Якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону) (частина 1 ст. 10 СК України).

Так Європейський суд з прав людини, у справі «Савіни проти України» (заява №39948/06), рішення від 18 грудня 2008р. (набуло статусу остаточного від 18 березня 2009р.), п.п. 47-52, зазначав, що Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, № 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи 9 «Кутцнер проти Німеччини» (Kutzner v. Germany), № 46544/99, п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та «Зоммерфельд проти Німеччини» (Sommerfeld v. Germany), [GC], № 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), № 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], №№ 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). 50. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу «Хазе проти Німеччини» (Haase v. Germany), № 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» (Wallova and Walla v. the Czech Republic), № 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006р.; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки» (Havelka and Others v. the Czech Republic), № 23499/06, п. 57, від 21 червня 2007р.). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу «К. А. проти Фінляндії» (K. A. v. Finland), № 27751/95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу «Мозер проти Австрії» (Moser v. Austria), № 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006р.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачка має право на пред`явлення позову про відібрання дітей, враховуючи те, що відповідач змінив без її згоди, як матері малолітніх дітей, місце їх проживання, до ухвалення рішення про визначення місця проживання дітей; суд вважає, що відібрання дітей від відповідача не завдають шкоди інтересам дітей, оскільки зміна місця проживання дітей здійснена батьком самовільно, а тому суд вважає, що вимога позивачки про відібрання дітей, з урахуванням рішення суду про визначення їх місця проживання, разом з матір`ю, є належним способом захисту прав позивачки на повагу до її сімейного життя, відповідно до ст. 8 Конвенції та відповідає інтересам дітей, а тому заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 968,96 грн.

В силу положень п. 5) ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду, в частині відібрання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і повернення їх позивачки, з якою вони проживали.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 17-19, 76-82, 89, 141, 142, 200, 258, 259, 263-266, 268, 280, 282, 354, 355, 430 ЦПК України; ст. 51 Конституції України; Конвенцією про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р.; Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р.; ст. ст. 141, 150, 151, 157, 164, 170 СК України; ст. ст. 8, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства», суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_2 , останнє місце реєстрації з 25 серпня 2021р. по 18 березня 2024р.: АДРЕСА_1 ), третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації (, місцезнаходження: м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, буд. 26/4), про відібрання дітей та повернення їх матері - задовольнити.

Відібрати у ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та повернути їх матері: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 968 /дев`ятсот шістдесят вісім/ грн. 96 коп.

Допустити негайне виконання рішення суду, в частині відібрання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і повернення їх ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 08 грудня 2025р.

Суддя: