Справа № 504/3353/23
Номер провадження 2/504/581/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2025с-ще Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Вінської Н.В.

при секретарі судового засідання Коцар А.М.,

з участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Доброслав цивільну справу справу за позовом ОСОБА_1 до Южненської міської ради Одеського району Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Южненської міської ради Одеського району Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає у житловому приміщенні, а саме в квартирі АДРЕСА_1 .

Вказане житлове приміщення №6 у будинку АДРЕСА_2 було надано йому на підставі Протоколу №2 правління колгоспу ім. Щорса від 21.02.1992 р., за яким було прийнято рішення продати за готівку приміщення гуртожитку та розподілити його між мешканцями за списком (де під номером 3 зазначено прізвище позивача).

З моменту передачі житлового приміщення у 1992 році і по теперішній позивач проживає у зазначеному будинку, сплачує комунальні платежі, робить поточний ремонт, тобто вільно та відкрито користується нерухомим майном.

Так, з довідки Сичавського старостинського округу Одеського району Одеської області №251 від 26.07.2023 року вбачається, що згідно запису в погосподарській книзі №4 (за 1991-1995 роки), особовий рахунок № НОМЕР_1 Сичавської сільської ради Лиманського (в минулому Комінтернівського) району Одеської області за мною, ОСОБА_2 з 1993 року значиться житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 .

В 2013 році на замовлення позивача Комінтернівським районним бюро технічної інвентаризації було проведено технічну інвентаризацію та 26.12.2013 року видано Технічний паспорт, інвентаризаційна справа №6794. Відповідно до виготовленого технічного паспорту вбачається, що самочинне будівництво відсутнє, будинок та інші господарські будівлі не є аварійними та придатні до користування.

В подальшому позивач ОСОБА_2 звернувся до Сичавської сільської ради Одеської області, де в усній розмові йому було повідомлено, про необхідно звернутися до суду із позовною заявою про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, оскільки в інший порядок оформлення мого права власності на квартиру АДРЕСА_1 не передбачено законодавством.

Отже, враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 вимушений звернутись до суду з даною позовною заявою для захисту своїх прав та законних інтересів.

У судовому засідання позивач ОСОБА_2 , підтримав подану позовну заяву та просив її задовольнити.

Представник відповідача Южненської міської ради Одеського району Одеської області в судове засідання не з`явився надавши до суду заяву про розгляд справи у відсутність відповідача.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, суд дійшов наступного висновку.

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України).

На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Правовідносини пов`язані із набуття права власності за набувальною давністю врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ).

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 зазначено, що Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Враховуючи вищевказані правові висновки Верховного Суду та обставини встановлені у даної справі суд приходить до висновку, що у позивача, як у титульного співвласника, відсутні правові підстави для визнання за ним права власності за набувальної власності на частку співвласника яка фактично знаходиться у користуванні позивача.

Так позивач посилається, житлове приміщення АДРЕСА_1 було надано йому на підставі Протоколу №2 правління колгоспу ім. Щорса від 21.02.1992 р., за яким було прийнято рішення продати за готівку приміщення гуртожитку та розподілити його між мешканцями за списком (де під номером 3 зазначено прізвище ОСОБА_3 ).

У відповідності до довідки відділу надання адміністративних послуг, Южненської міської ради Одеського району Одеської області №2187/09-03 від 24.07.2023 року ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 з 19.01.1990 року.

Згідно запису в погосподарській книзі №4 (за 1991-1995 роки) особовий рахунок № НОМЕР_1 Сичавської сільської ради Одеського (в минулому Комінтернівського) району Одеської області за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , значиться житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 з 1993 року.

У відповідності до технічного паспорту виготовленого на замовлення ОСОБА_1 26 грудня 2013 року Комінтернівським РБТІ інвентаризаційна справа №6794, будинок АДРЕСА_2 є індивідуальним житловим будинком, який складається з літ. «А» житловий будинок 1957 року побудови, літ. «а» веранда 2000 року побудови, літ «а1» веранда 2000 року побудови, літ «а2» веранда 2000 року побудови, літ «Вп» погріб 1959 року побудови, літ «Г» вбиральня 1959 року побудови, літ «д» сарай 1959 року побудови, літ «Е» сарай 1958 року побудови, літ «Ж» сарай 1958 року побудови, літ «З» сарай 1958 року, літ «И» сарай 1958 року побудови, літ. «К» сарай 1959 року побудови, літ «Л» сарай 2000 року побудови, літ. «М» навіс 2000 року побудови, літ «Н» сарай 2000 року побудови, літ. «О» вбиральня 2000 року, літ «П» гараж 2000 року, №1-4 огорожа, літ «І» цистерна.

Відповідно до ст. 380 ЦК України, житловим будинком є будівля капітального споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Виходячи із аналізу ст. ст. 331, 351, 357, 379, 380 ЦК України, вбачається що правовий режим багатоквартирного будинку відрізняється від індивідуального жилого будинку садибного типу.

Відповідно до ст. 382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Відтак, об`єкти нерухомого майна, такі як квартира у будинку квартирного типу та індивідуальний житловий будинок, є різними за типом об`єктами, що не можуть існувати одночасно. У випадку, коли об`єктом цивільних прав є індивідуальний житловий будинок, то щодо цього будинку виникають права та обов`язки. Якщо об`єктом цивільних прав є квартира, то саме квартира, як частина від цілого, є самостійним об`єктом цивільних прав. Водночас, сам житловий будинок, у якому є самостійні об`єкти цивільних прав, не може бути об`єктом цивільного обороту.

Відповідно до ч. 2 статті 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

У відповідності до ст. 16 ч.1 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку що позивач не може набути права власності на квартиру в індивідуальному житловому будинку, право оскільки вказано у позові ОСОБА_2 квартира не є окремим об`єктом нерухомого майна, є часткою індивідуального житлового будинку.

Окрім того, позивача залучаючи Южненську міську раду Одеського району Одеської області у якості відповідача, не надає доказів того, що житловий будинок належить до комунальної власності та вказує, що власник чи попередній власник позивачу невідомий. Водночас позивач вказує, що спірна квартира була йому передана за у відповідності до Протоколу №2 правління колгоспу ім. Щорса від 21.02.1992 р., при цьому відомостей про правонаступників майна колгоспу ім. Щорса матеріали справи не містять.

Пунктом 13 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлено, що Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходить з того, що надані позивачем додатки містять суперечності з позовом та не доводять безтитульності володіння квартирою (часткою в індивідуальному будинку). Позивачем не доведено, що саме Южненська міська рада Одеського району Одеської області є належним відповідачем у справі, матеріали справи не містять доказів відсутності правонаступника мана колишнього колгоспу ім. Щорса.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У позові ОСОБА_1 до Южненської міської ради Одеського району Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня вручення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя : Вінська Н. В.