КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 761/20111/24

06 березня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2024 року, постановлену під головуванням судді Волошина В.О. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних, -

в с т а н о в и в:

У травні 2024року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 12 лютого 2024 року Київський окружний адміністративний суд ухвалив рішення по справі № 320/23439/23, яким частково задовольнивпозовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві.

Зазначеним рішеннямвідповідач був зобов?язаний здійснити перерахунок та виплату пенсії позивача на підставі Довідки в/ч НОМЕР_1 про розмір грошового забезпечення № 222/4/167/239/21 від 14 січня 2021 року, починаючи з 01.04.2019 року без обмеження її максимального розміру, з урахуванням фактично виплачених сум.

Зазначає, що наприкінці квітня 2024 року відповідач надав позивачу «Попередній розрахунок пенсії за вислугу років» (в редакції від 26.04.2024 року), з якого вбачається, що за період з 01.04.2019 року по 30 квітня 2024 року обрахована відповідачем заборгованість перед позивачем становить 587 256 (п?ятсот вісімдесят сім тисяч двісті п?ятдесят шість) грн. 19 коп.

Зазначає, що вінне погоджується з розрахунками відповідача, зробленими на підставі Довідки Військової частини НОМЕР_1 про розмір грошового забезпечення № 222/4/167/239/21 від 14 січня 2021 року, і тому зробив власний розрахунок заборгованості Відповідача станом на 30 квітня 2024 року. Як вбачається з «Розрахунку помісячної заборгованості» станом на 30 квітня 2024 року відповідач заборгував позивачу грошові кошти в сумі 656891 (шістсот п?ятдесят шість тисяч вісімсот дев?яносто одна) грн. 55 коп.

Оскільки станом на 06 травня 2024 року відповідач не перерахував позивачу жодних грошових коштів, які відповідач повинен сплатити на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 12.02.2024 року.

Вказує на те, що він направив відповідачу «Досудовою вимогою» щодо сплати заборгованості у сумі 656 891 (шістсот п?ятдесят шість тисяч вісімсот дев?яносто одна) грн. 55 коп. протягом десяти днів з дня отримання цієї вимоги.

Зазначає, що станом на день подання позовної заяви відповідач жодним чином не відреагував на «Досудову вимогу» і не перерахував ніяких грошових коштів на виконання рішення суду.

З огляду на вище викладене просив стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні втрати, 3% річних у зв`язку з тривалим невиконанням рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року у справі №320/23439/23.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2024 року провадження по цивільній справі №761/20111/24 провадження №2/761/7631/2024 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних - закрито.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, 07 жовтня 2024 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить ухвалу першої інстанції скасувати та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що в позовній заяві було чітко і однозначно визначив предмет спору: «Про стягнення інфляційних збитків, трьох відсотків річних та моральної шкоди за невиконання грошового зобов 'язання», зазначивши при цьому в своїй позовній заяві, що питання щодо визначення суми основного боргу позивачем вже вирішено в рішенні Київського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року по справі №320/23439/23. Тобто, в позовній заяві по справі №761/20111/24 позивачем поставлено виключно питання щодо «відшкодування збитків», а не щодо «відшкодування майнової шкоди».

В судове засідання сторони не з`явились, про день та час розгляду справи апеляційним судом повідомлені у встановленому порядку.

Відповідності до вимог статті 128, 130, 211, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності сторін ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Київського окружного адміністративного суду 12 лютого 2024 року задоволено частково адміністративний позов.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві щодо непроведення перерахунку пенсії ОСОБА_1 відповідно довідки Військової частини НОМЕР_1 про розмір грошового забезпечення №222/4/167/239/21 від 14 січня 2021 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві (код ЄДРПОУ - 42098368, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м.Київ) здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки Військової частини НОМЕР_1 про розмір грошового забезпечення №222/4/167/239/21 від 14 січня 2021 року, починаючи з 01.04.2019 без обмеження її максимального розміру, з урахуванням фактично виплачених сум.

Відмовлено у задоволенні решти позовних вимог.

Закриваючи провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , суд першої інстанції посилався на те, що оскільки заявлені позовні вимоги є похідними від основного спору щодо перерахунку соціальних виплат (пенсії), який розглядався за правилами адміністративного судочинства, то позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення інфляційних втрат та 3% річних повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства, за правилами якого був розглянутий основний спір, відтак суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для закриття провадження у даній справі.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

За вимогами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

З огляду викладене, правильне визначення юрисдикції суду в справі залежить від змісту правовідносин та її учасників.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні керуватися сутністю права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 520/13190/17 (провадження № 11?1066апп18), від 27 листопада 2018 року у справі № 820/3534/17 (провадження № 11-870апп18).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (частина перша статті 19 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 2 ЦК України, визначено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 676/1557/16-ц (провадження № 14-197цс19) зазначено, що:

"пункт 1 частини першої статті 3 КАС України визначав справою адміністративної юрисдикції публічно-правовий спір, в якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що 21 березня 2016 року Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області постановив ухвалу про закриття провадження у справі № 676/7544/15-а за позовом ОСОБА_1 про відшкодування фінансових втрат, завданих внаслідок несвоєчасного виконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду у від 10 липня 2013 року у справі № 2208/2757/12 начальником Управління Пенсійного фонду України у м. Кам`янець-Подільському та Кам`янець-Подільському районі Хмельницької області Кацап Зоєю Володимирівною. Суд вважав, що позивач заявив за правилами адміністративного судочинства вимогу про відшкодування шкоди без вимоги вирішити публічно-правовий спір. А тому адміністративний суд не має юрисдикції щодо розгляду такого спору. Оскільки 23 березня 2016 року - на час звернення позивача до суду у справі № 676/1557/16-ц - відповідач погасив борг за пенсійними виплатами, ця справа стосується захисту права позивача на компенсацію, зумовлену простроченням виплати пенсії належного розміру, Велика Палата Верховного Суду відхиляє доводи касаційної скарги щодо юрисдикції адміністративного суду".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року справі № 757/63985/16 (провадження № 14-556 цс 19) вказано, що:

"Велика Палата Верховного Суду звертає увагу що слід розрізняти вимоги щодо стягнення недоотриманої суми пенсії (борг за пенсійними виплатами) та стягнення компенсації втрати частини доходів через порушення строків їх виплати. Так у справі № 676/1557/16-ц (провадження № 14-197 цс 19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскільки відповідач (Кам`янець-Подільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Хмельницької області) вже погасив борг за пенсійними виплатами позивачу, а ця справа стосується захисту права позивача на компенсацію, зумовлену простроченням виплати пенсії належного розміру, тобто позовні вимоги пов`язані з відшкодуванням шкоди та заявлені без вимоги вирішити публічно-правовий спір, то такий спір необхідно розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість спір у цій справі (№ 757/63985/16) стосовно недоотриманої суми пенсії є публічно-правовим, виник з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, тому повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства. Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 750/1668/17 (провадження № 14-599цс18)".

У справі, що переглядається суд першої інстанції помилково вважав, що заявлені позовні вимоги є похідними від основного спору щодо перерахунку соціальних виплат (пенсії), та не звернув уваги на те, що слід розрізняти вимоги щодо стягнення недоотриманої суми пенсії (борг за пенсійними виплатами) та застосування компенсації, зумовленої простроченням виплати пенсії належного розміру; позивач просив стягнути із відповідача збільшення суми боргу за рахунок індексу інфляції, 3 % річних, посилаючись на те, що відповідач не виконував рішення суду про зобов`язання зробити перерахунок та виплатити позивачу пенсію. Таким чином виник спір саме щодо компенсації, зумовленої простроченням виплати пенсії належного розміру; тому суд першої інстанції зробив неправильний висновок про закриття провадження в справі.

Оскільки позовні вимоги позивача пов`язані з відшкодуванням шкоди та заявлені без вимоги вирішити публічно-правовий спір, то такий спір необхідно розглядати за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, є підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Отже, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України є підставною для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно вимог ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про скасування ухвали суду про закриття провадження по справі та повернення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, питання розподілу судових витрат за результатами розгляду справи по суті належить до повноважень суду першої інстанції та апеляційним судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2024 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 07 березня 2025 року

Головуючий: Судді: