У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.12.2025 Справа №607/14438/25 Провадження №4-с/607/39/2025

місто Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Якімця Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Трембач С.О.,

без участі сторін,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кметик Ярослав Степанович, заінтересована особа: Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на бездіяльність державного виконавця та скасування арешту майна та

У С Т А Н О В И В :

І. Описова частина

1. Стислий зміст скарги

11 липня 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Кметик Я.С. звернувся до суду, заінтересована особа: ТВ ДВС Тернопільської області ЗМУ МЮ, із скаргою, в якій просив: зобов`язати ТВ ДВС Тернопільської області ЗМУ МЮ зняти арешт з нерухомого майна ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), зареєстрованого 27 січня 2005 року за № 1636054, реєстраційний номер обтяження 1636054, підстава обтяження постанова про арешт та оголошення заборони на його відчуження, АА № 441008 від 21 січня 2005 року, виключивши відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта про арешт майна.

В обґрунтування вказаної скарги представник ОСОБА_1 адвокат Кметик Я.С. зазначив, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для індивідуального садівництва, кадастровий номер: :01:001:0384, та квартири АДРЕСА_1 . Адвокат підкреслює, що з метою продажу земельної ділянки ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу земельної ділянки, однак нотаріус повідомила скаржника, що вчинити будь-які нотаріальні дії не можна, оскільки згідно постанови державного виконавця Тернопільського міського відділу ДВС від 21 січня 2005 року усе нерухоме майно ОСОБА_1 перебуває під арештом. У зв`язку з чим, останній звернувся з заявою про зняття арешту від 04 червня 2025 року до ТВ ДВС Тернопільської області ЗМУ МЮ, утім листом від 16 червня 2025 року за № 99578 відділ ДВС повідомив, що перевіркою бази даних АСВП встановлено, що станом на 16 червня 2025 року у відділі виконавчі провадження про стягнення будь-якої заборгованості з боржника ОСОБА_1 відсутні. Також, перевіркою бази даних АСВП (спецрозділ та архів) встановлено, що інформація про накладення арешту на майно ОСОБА_1 , в тому числі на нерухоме майно згідно постанови АА № 441008 від 21 січня 2005 року відсутня. Таким чином, вказане обтяження підлягає зняттю. В аспекті поновлення строку на звернення до суду адвокат зазначив, що звернувся до суду з позовною заявою, однак, ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 червня 2025 року (справа № 607/12671/25) ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження, а тому строк звернення до суду зі скаргою пропущено з поважних причин.

2. Стислий зміст заперечень (пояснень) на скаргу

Заінтересована особа: Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції своїм правом на заперечення (пояснення) на скаргу не скористався.

3. Процесуальні дії та хронологія руху справи в суді

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 липня 2025 року прийнято до розгляду скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кметик Ярослав Степанович, заінтересована особа: Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на бездіяльність державного виконавця та скасування арешту майна, та призначено до розгляду в судовому засіданні з викликом сторін (а.с. 13).

У судове засідання скаржник ОСОБА_1 та його представник адвокат Кметик Я.С. не з`явилися, будучи належним чином повідомленими, однак представник скаржника подав заяву про розгляд справи без участі скаржника та його представника; у заяві вказано, що вимоги скарги вони підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити.

У судове засідання представник Тернопільського відділу ДВС Тернопільської області ЗМУ МЮ не з`явився, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час судового засідання, проте подала заяву про розгляд справи без участі представника відділу.

Відповідно до частини другої статті 450 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи.

ІІ. Мотивувальна частина

1. Фактичні обставини встановлені судом.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 429135566 від 29 травня 2025 року, на майно ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), накладено арешт, реєстраційний номер обтяження: 1636054, підстава обтяження: постанова про арешт та оголошення заборони на його відчуження, АА № 441008, 21 січня 2005 року, Тернопільський міський відділ державної виконавчої служби, держвиконавець Проць І.П., об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно, квартира АДРЕСА_2 , зареєстровано: 27 січня 2005 року Першою тернопільською державною нотаріальною конторою (а.с. 7).

Згідно з даними Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 27 травня 2025 року ОСОБА_1 належить земельна ділянка з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, площею 0,0891, кадастровий номер: :01:001:0384, яка розташована на території Романівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області (а.с. 8).

04 червня 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Кметик Я.С. звернувся до Тернопільського відділу ДВС Тернопільської області ЗМУ МЮ із заявою про зняття арешту з майна, зокрема: зняти арешт з всього майна, що перебуває у власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_3 , який було накладено на підставі постанови про арешт та оголошення заборони на його відчуження, АА № 441008 від 21 січня 2005 року, реєстраційний номер обтяження: 1636054 від 27 січня 2005 року (а.с. 5).

Згідно з відповіддю Тернопільського відділу ДВС Тернопільської області ЗМУ МЮ № 99578 від 16 червня 2025 року, перевіркою бази даних АСВП встановлено, що станом на 16 червня 2025 року у відділі виконавчі провадження про стягнення будь-якої заборгованості з боржника ОСОБА_1 відсутні. Перевіркою бази даних АСВП (спецрозділ та архів) встановлено, що інформація про накладення арешту на майно ОСОБА_1 , в тому числі на нерухоме майно згідно постанови АА № 441008 від 21 січня 2005 року відсутня. Таким чином, у державного виконавця відсутні підстави для зняття арешту з майна (а.с. 6).

У відповіді Тернопільського відділу ДВС Тернопільської області ЗМУ МЮ № 141972 від 17 вересня 2025 року зазначено, що перевіркою бази даних АСВП встановлено, що станом на 16 червня 2025 року у відділі виконавчі провадження про стягнення будь-якої заборгованості з боржника ОСОБА_1 відсутні. Перевіркою бази даних АСВП (спецрозділ та архів) встановлено, що інформація про накладення арешту на майно ОСОБА_1 , в тому числі на нерухоме майно згідно постанови АА № 441008 від 21 січня 2005 року відсутня. Таким чином, повідомлено про неможливість надати належно завірену копію постанови АА № 441008 від 21 січня 2005 року (а.с. 23, 25).

2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

2.1. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша та друга статті 8 Конституції України).

За статтею 41 Основного Закону України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (частина перша); ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина четверта).

Конституцією України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55). Частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року №9-зп).

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права (стаття 447-1 ЦПК України).

2.2. Ураховуючи особливості цієї справи, суд вважає за необхідне щонайперше розв`язати питання стосовно поновлення пропущеного строку на звернення до суду зі скаргою.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закон № 1404) завершальною стадією судового провадження є виконавче провадження як сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 449 ЦПК України визначено, що скаргу може бути подано до суду: Скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений для подання скарги строк може бути поновлено судом за наявності поважних причин його пропуску на підставі клопотання особи, яка подає скаргу, що має бути заявлено одночасно зі скаргою. У разі подання скарги з пропуском строку і за відсутності поважних причин для його поновлення та клопотання особи, яка подає скаргу, така скарга залишається судом без розгляду.

У частині п`ятій статті 74 Закону № 1404 рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Верховний Суд в своїх рішеннях неодноразово вказував, що строки, визначені у статті 449 ЦПК України, є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно із скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 18 листопада 2020 року, справа № 466/948/19).

Зі змісту поданої скарги встановлено, що скаржник дізнався про порушення свого права після звернення до нотаріуса про продаж земельної ділянки, про що особисто зазначив у скарзі. Після чого, звернувся до ДВС із заявою про зняття арешту, на що отримав відмову та звернувся з позовною заявою до суду. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 червня 2025 року (справа № 607/12671/25), йому було відмовлено у відкритті провадження (а.с. 9, 10).

Скаргу на дії державного виконавця скаржником подано 11 липня 2025 року, тобто у строк, передбачений статтею 449 ЦПК України та статтею 74 Закону № 1404.

Згідно частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

В частині другій статті 449 ЦПК України передбачено, що пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Із змісту наведених правових норм убачається, що підставою для поновлення строку для подання скарги є факт пропуску заявником такого строку з поважних причин.

Поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для заявника подати у встановлений законом строк скаргу до суду. Це також ті обставини, що вказують на безпосереднє унеможливлення або ускладнення можливості вчинення процесуальних дій у визначених законом строк, що виникли об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк.

Крім того, поважність причин пропущеного строку для подання скарги пов`язана не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на заявника.

Перелік причин, які слід вважати поважними, законодавцем не зазначено, а тому суд відповідно до статті 89 ЦПК України дає оцінку поважності причин за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року (справа № 755/8494/16-ц) вказано про те, що відповідно до сталої практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип «res judicata» (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03).

Згідно пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26 грудня 2003 року № 14, скарга (заява), пропущений строк на подання якої не поновлено, залишається без розгляду.

За таких обставин, зважаючи на те, що представником заявника заявлено клопотання про поновлення строку для подання скарги на дії державного виконавця, обґрунтовано поважність причин пропуску строку звернення до суду зі скаргою, відповідно суд вважає за необхідне поновити строк звернення із вказаною скаргою.

2.3. В аспекті розв`язання питання щодо бездіяльності державного виконавця та скасування арешту майна, суд вважає за необхідне зазначити нижченаведене.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень (постанова Верховного Суду від 24 травня 2021 року, справа № 712/12136/18).

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження у відповідності до статті 447 ЦПК України, статті 74 Закону № 1404 мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону № 1404 особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом № 1404 (постанова Верховного Суду від 24 травня 2021 року, справа № 712/12136/18).

Таким чином, оскільки підставами та предметом поданої скарги є захист майнових прав заявника щодо законності подальшого обтяження у вигляді арешту його майна, накладеного в рамках виконавчого провадження, у якому останній був боржником, суд вважає, що в даному випадку заявником обрано належний спосіб захисту шляхом подачі скарги в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі Закон № 606), що діяв на момент винесення постанови про арешт та оголошення заборони на його відчуження, АА № 441008 від 21 січня 2005 року, реєстраційний номер обтяження: 1636054 від 27 січня 2005 року, та пункту 1 частини першої статті 10 Закону № 1404, одним із заходів примусового виконання рішення є звернення стягнення на майно боржника.

Як вказано у частині першій статті 52 Закону № 606 та частини першій статті 48 Закону № 1404 звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилучені та примусовій реалізації.

Положеннями частин першої та другої статті 57 Закону № 606, частин першої та другої статті 56 Закону № 1404 передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення та накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника.

Підстави для зняття арешту з майна боржника за рішенням суду або державним виконавцем, визначені статтею 60 Закону № 606 та статтею 59 Закону № 1404.

Законом № 606 питання щодо зняття арешту з майна боржника, скасування інших заходів примусового виконання рішень, виключення записів з відповідних реєстрів, у разі повернення виконавчого документу стягувачу, врегульовано не було.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Суд враховує, що метою застосування заходів примусового виконання рішення є забезпечення реального виконання останнього.

Як зазначено скаржником та вбачається з відповідей ТВ ДВС Тернопільської області ЗМУ МЮ № 99578 від 16 червня 2025 року та № 141972 від 17 вересня 2025 року, перевіркою бази даних АСВП встановлено, що станом на 16 червня 2025 року у відділі виконавчі провадження про стягнення будь-якої заборгованості з боржника ОСОБА_1 відсутні. Перевіркою бази даних АСВП (спецрозділ та архів) встановлено, що інформація про накладення арешту на майно ОСОБА_1 , в тому числі на нерухоме майно згідно постанови АА № 441008 від 21 січня 2005 року відсутня. Таким чином, у державного виконавця відсутні підстави для зняття арешту з майна.

Передбачені статтями 22, 23 Закону № 606 та статті 12 Закону № 1404 строки для повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання сплили та питання щодо їх поновлення стягувачем не ініціювалось.

За вказаних обставин, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту з майна, накладеного у завершеному виконавчому провадженні, порушує права скаржника на мирне володіння своїм майном.

В постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року (справа №817/928/17; провадження №К/9901/20268/18), зазначено про те, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться. Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 321 Цивільного кодексу України визначено: право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша); особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (абзац перший).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини положення статті 1 Першого протоколу містять три окремих правила, які не застосовуються окремо: перше правило проголошує принцип мирного володіння майном, друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у власність правомірним, третє правило визнає за державами правомочність контролювати використання майна за наявності певних умов для цього (див., зокрема, «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» /Sporrong and Lonnroth v. Sweden, 1982, § 61, «Вістінс і Перепйолькінс проти Латвії» /VistinsandPerepjolkinsv.Latvia [ВП], 2012, § 93).

Право власності не є абсолютним, тобто може бути обмежене, однак втручання у це право може здійснюватися лише на підставі закону з дотриманням принципу юридичної визначеності та принципу пропорційності, який вимагає досягнення розумного співвідношення між інтересами особи та суспільства (абзац сьомий підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 5 червня 2019 року № 3-р(І)/2019).

Отже, право власності особи може бути обмежене, й це не свідчитиме про нівелювання самої сутності цього права, однак таке обмеження має ґрунтуватися на законі, відповідати принципу юридичної визначеності, бути пропорційним й не надто обтяжливим для особи. Законодавчий механізм обмеження права власності та практика його застосування не повинні призводити до фактичної втрати власником права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на невизначений період.

У постановах Верховного Суду від 27 березня 2020 року (справа № 2-356/12), від 03 листопада 2021 року (справа № 161/14034/20), від 22 грудня 2021 року (справа № 645/6694/15-ц), від 09 січня 2023 року (справа № 2-3600/09) від 28 серпня 2024 року (справа № 947/36027/21), сформульовано правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Отже, невжиття виконавчою службою за заявою ОСОБА_1 заходів щодо скасування обтяжень майна останнього, застосованих постановою про арешт та оголошення заборони на його відчуження, АА № 441008 від 21 січня 2005 року, реєстраційний номер обтяження: 1636054 від 27 січня 2005 року, є неправомірними.

Статтею 451 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

ІІІ. Висновки суду за результатами розгляду скарги

Враховуючи встановлені судом обставини та наведені приписи чинного законодавства, суд доходить висновку про необхідність задоволення скарги в повному обсязі, визнавши неправомірною бездіяльність Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо невжиття заходів по скасуванню арешту майна боржника ОСОБА_1 , накладеного постановою державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Процюк І.П. АА № 441008 від 21 січня 2005 року, реєстраційний номер обтяження: 1636054 від 27 січня 2005 року, а також зобов`язати вказаний відділ відповідно до частини четвертої статті 40 Закону № 1404 зняти арешт з майна та вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження з нерухомого майна ОСОБА_1 , зареєстрованого 27 січня 2005 року за № 1636054, реєстраційний номер обтяження 1636054, підстава обтяження постанова про арешт та оголошення заборони на його відчуження, АА № 441008 від 21 січня 2005 року, виключивши відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта про арешт майна.

Судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції віднести на рахунок держави, в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 76 78, 81, 89, 258 261, 273, 352 355, 447 453 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

1. Поновити строк ОСОБА_1 на звернення до суду із скаргою, заінтересована особа: Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на бездіяльність державного виконавця та скасування арешту майна.

2. Скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кметик Ярослав Степанович, заінтересована особа: Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на бездіяльність державного виконавця та скасування арешту майна задовольнити.

3. Зобов`язати Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт з нерухомого майна ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), зареєстрований 27 січня 2005 року за № 1636054, реєстраційний номер обтяження 1636054, підстава обтяження постанова про арешт та оголошення заборони на його відчуження, АА № 441008 від 21 січня 2005 року, виключивши відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта про арешт майна.

4. Судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції віднести на рахунок держави, в порядку передбаченому Кабінетом Міністрів України.

5. Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

6. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення.

8. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину ухвали суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

9. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Повний текст ухвали виготовлено 08 грудня 2025 року.

Відомості про учасників:

Скаржник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 .

Заінтересована особа: Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, , адреса місця знаходження: вул. Князя Острозького, 14, м. Тернопіль.

Головуючий суддя Т. І. Якімець