Дата документу 26.11.2025 Справа № 335/8761/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/8761/25 Головуючий у 1-й інстанції: Шалагінова А.В.
Провадження № 22-ц/807/2044/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Гончар М.С.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Вишнякова Дмитра Олександровича на ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2025 року у справі за позовом заступника керівника Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області Редьки Миколи Валерійовича в інтересах держави в особі Запорізької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення доходу, отриманого від безпідставно набутого майна,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року до суду надійшла позовна заява заступника керівника Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області Редьки Миколи Валерійовича в інтересах держави в особі Запорізької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення доходу, отриманого від безпідставно набутого майна, у розмірі 1 738 585,39 грн.

Також, 09.09.2025 до суду надійшла заява заступника керівника Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області Редьки Миколи Валерійовича в інтересах держави в особі Запорізької міської ради про забезпечення позову шляхом накладання арешту в межах суми позову на нерухоме майно нежитлову будівлю літ. А, загальною площею 513,4 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна: 11543856), що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Заява обґрунтована тим, що за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28.12.2000 за № 152, який укладений з Запорізьким філіалом Товарної біржі «Всеукраїнської біржі нерухомості» зареєстровано право власності на нежитлову будівлю літера А, загальною площею 1037 кв.м (реєстраційний номер майна: 11543856), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про земельні ділянки, вищевказаний об`єкт нерухомості розташований на земельній ділянці загальною площею 0,1460 га з кадастровим номером :05:001:0164. Указана земельна ділянка, відповідно до інформації Департаменту управління активами Запорізької міської ради від 02.05.2025 № 3240/01/01-07/3921, перебувала в оренді ОСОБА_1 на підставі договору оренди землі від 29.08.2006 № 84 зі строком до 29.08.2016. Звернень щодо укладення (продовження) договору оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0164 в системі автоматизованого документообігу «CityDoc» сектору реєстрації та обробки кореспонденції відділу діловодства департаменту (апарату) виконавчого комітету Запорізької міської ради не значиться.

Крім того, відповідно до інформації з Державного земельного кадастру, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право оренди земельної ділянки загальною площею 0,1460 га з кадастровим номером :05:001:0164 до теперішнього часу не зареєстровано. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та даних інформаційно-комунікаційних систем контролюючого органу відсутня інформація щодо реєстрації права власності або користування за ОСОБА_1 за період з 2017 року по 2025 рік земельною ділянкою з кадастровим номером :05:001:0164.

Відповідно до інформації ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області від 13.06.2025 № 10-8-0.37.1-2309/2-25 впродовж 2016-2025 років на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0164 видавались наступні витяги із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки: за заявою ОСОБА_1 видано витяг № 1607/207-17 від 25.10.2017 та № 1588/207-17 від 02.10.2017; за заявою Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя - № НВ-025 від 28.01.2025.

Згідно з витягами № 1607/207-17 від 25.10.2017 та № 1588/207-17 від 02.10.2017 нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0164 складає 7 848 186,20 грн, а також відповідно до витягу від 15.02.2024 № НВ-024 нормативна грошова оцінка земельної складає 3 491 252,14 грн. Згідно витягу від 28.01.2025 нормативна грошова оцінка вказаної земельної ділянки складає 11 687 022,60 грн.

Запорізькою міською радою на підставі зазначеної інформації, документів та рішень Запорізької міської ради від 30.06.2015 № 7 «Про затвердження нормативної грошової оцінки земель міста Запоріжжя», від 30.06.2015 № 6 «Про встановлення податку на майно в частині плати за землю», від 28.11.2018 № 26 «Про встановлення розміру орендної плати за землю» здійснено розрахунки недоотриманих доходів за фактичне користування ОСОБА_1 земельною ділянкою площею 1 460 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 ) без оформлення правовстановлюючого документа, що посвідчує право оренди (користування) за період з 03.04.2017 по 31.12.2021 та з 01.01.2023 по 31.01.2025.

Згідно з вказаними розрахунками загальний розмір недоотриманих доходів за фактичне користування зазначеною вище земельною ділянкою без оформлення правовстановлюючого документа, що посвідчує право оренди (користування), за період з 03.04.2017 по 31.12.2021 та з 01.01.2023 по 31.01.2025, становить 1 738 585,39 грн, зокрема:

- за період з 03.04.2017 по 31.12.2017 176 101,38 грн;

- за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 235 445,59 грн;

- за період з 01.01.2019 по 31.12.2019 235 445,59 грн;

- за період з 01.01.2020 по 31.12.2020 215 502,15 грн;

- за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 235 445,59 грн;

- за період з 01.01.2023 по 31.12.2023 297 838,67 грн;

- за період 01.01.2024 по 31.12.2024 313 028,44 грн;

- за період з 01.01.2025 по 31.01.2025 29 777,98 грн.

Враховуючи, що ОСОБА_1 до теперішнього часу користується вказаною земельною ділянкою без достатньої правової підстави, тому відповідно до положень статей 1212-1214 Цивільного кодексу України він повинен відшкодувати Запорізькій міській раді доходи, які він одержав у вигляді несплаченої орендної плати, за період з 03.04.2017 по 31.12.2021 та з 01.01.2023 по 31.01.2025 у розмірі 1 738 585,39 грн.

Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості вартість нежитлової будівлі літ. А, площею 513,4 кв.м, яка розташована на спірній земельній ділянці, за адресою: АДРЕСА_1 , складає 3 065 910,94 грн.

Враховуючи, що у відповідача відсутнє інше майно, крім вищезазначеного, накладення арешту на об`єкти в межах суми позовних вимог є мінімально необхідним заходом для забезпечення в майбутньому виконання судового рішення.

Посилаючись на вказані обставини, заявник просив суд накласти арешт в межах суми позову 1 738 585,39 грн. на нерухоме майно: нежитлову будівлю літ. А, площею 513,4 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належать на праві власності ОСОБА_1 .

Ухвалою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2025 року заяву заступника керівника Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області Редьки Миколи Валерійовича в інтересах держави в особі Запорізької міської ради про забезпечення позову задоволено.

З метою забезпечення позову заступника керівника Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області Редьки Миколи Валерійовича в інтересах держави в особі Запорізької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення доходу, отриманого від безпідставно набутого майна, накладено арешт на нерухоме майно нежитлову будівлю літ. А, загальною площею 513,4 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 11543856), що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Вишняков Д.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що, застосований судом вид забезпечення позову - арешт на нерухоме майно нежитлову будівлю літ. А, загальною площею 513,4 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не є співмірним із позовними вимогами.

Крім того, зауважує, що після подачі прокурором позовної заяви в інтересах Запорізької міської ради, саме Запорізька міська рада набула статус позивача в даній судовій справі, що має великий юридичний штат. Таким чином, подання саме прокурором в межах даної судової справи інших заяв процесуального характеру, окрім безпосередньо позовної заяви, є безпідставним.

Від заступника керівника Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області Петрова І.С. та представника Запорізької міської ради Кисельової О.О. на адресу апеляційного суду надійшли відзиви на апеляційну скаргу, просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. Зазначають, що доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду, є безпідставними та необґрунтованими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції своє рішення обґрунтовував тим, що предметом спору є стягнення з відповідача до місцевого бюджету 1 738 585,30 грн., яка утворилась внаслідок користування ним земельною ділянкою без оформлення відповідного правовстановлюючого документа за 2017-2021 р.р., 2023-2025 р.р. Таким чином, у даному випадку невжиття заходів забезпечення позову дійсно може ускладнити поновлення оспорюваних прав позивача та їх ефективний захист у разі задоволення позову, оскільки з урахуванням змісту спірних правовідносин наявні підстави вважати, що відповідачем можуть бути вчинені дії з подальшого відчуження даної будівлі або передачі її в іпотеку юридичним особам. Заявлений позивачем вид забезпечення позову у вигляді арешту на нерухоме майно нежитлову будівлю передбачений нормами чинного законодавства, а саме п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, та є співмірним із позовними вимогами. Та обставина, що вартість будівлі є більшою за суму позовних вимог, не доводить наявності підстав для невжиття заходів забезпечення позову. Доказів наявності у відповідача іншого, менш вартісного майна, на яке можливе звернення стягнення у разі задоволення позову, матеріали цієї справи не містять. Також відсутні дані щодо можливості накладення арешту на частину будівлі (у межах суми позову), оскільки відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших реєстрів № 440121932 від 19.08.2025 відповідач є єдиним власником цієї будівлі в повному обсязі, та інформація про виділ частки у праві власності відсутня. Водночас, вартість вказаної будівлі може бути врахована у разі виконання можливого рішення про задоволення позову під час здійснення відповідних процедур, визначених Законом України «Про виконавче провадження». Також, даний захід забезпечення позову носить тимчасовий характер та діє до набрання рішенням суду законної сили, а тому не призведе до порушення прав та законних інтересів учасників справи.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про можливість задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладання арешту на нежитлову будівлю літ А, загальною площею 513,4 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Поряд із цим, судом не встановлено обставин, що можуть свідчити про спричинення забезпеченням позову збитків відповідачу, а також обставин, передбачених ч. 3 ст. 154 ЦПК України, за наявності яких обов`язком суду є застосування зустрічного забезпечення, у зв`язку з чим, суд не вбачав підстав для застосування зустрічного забезпечення.

Перевіряючи законність оскаржуваного судового рішення колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Частиною першою статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Суд може застосувати кілька видів, заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною першою статті 150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Відповідно до вимог частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними для захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20 та від 31 січня 2023 року у справі № 295/5244/22.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Судом першої інстанції встановлено, що предметом позову є стягнення з відповідача до місцевого бюджету 1 738 585,30 грн., яка утворилась внаслідок користування ним земельною ділянкою без оформлення відповідного правовстановлюючого документа за 2017-2021 р.р., 2023-2025 р.р.

Враховуючи предмет та ціну позову, суд першої інстанції правильно вважав необхідними вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно нежитлову будівлю літ. А, загальною площею 513,4 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановивши, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити поновлення оспорюваних прав позивача та їх ефективний захист у разі задоволення позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно.

Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову може призвести до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі нових спорів.

Як зазначалося вище, предметом позову є стягнення грошових коштів у розмірі 1 738 585,30 грн., тобто вимога майнового характеру.

Отже, виконання у майбутньому судового рішення у цій справі у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів, а тому застосування обраного заходу забезпечення позову безпосередньо пов`язане із предметом позову.

Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Враховуючи характер спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що обраний спосіб забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно відповідача безпосередньо пов`язаний з предметом спору та спроможний забезпечити ефективний захист прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Подібні висновки про те, що у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, накладення арешту на нерухоме майно є належним видом забезпечення позову, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18.

Поряд із цим, забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлову будівлю літ А, загальною площею 513,4 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартість якої складає 3 065 910,94 грн., без врахування ціни позову, не можна визнати співрозмірним із заявленими позовними вимогами, оскільки предметом позову у цій справі є стягнення грошових коштів у розмірі 1 738 585,30 грн.

В цій частині доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Тому, з огляду на предмет позову, колегія суддів вважає за доцільне накладення арешту на вищевказану нежитлову будівлю, що належить ОСОБА_1 , у межах ціни позову 1 738 585,30 грн., що є співмірним із заявленими вимогами, відповідає критеріям розумності, обґрунтованості і адекватності, має тимчасовий характер та не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у його володінні, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що подання саме прокурором в межах даної судової справи інших заяв процесуального характеру, окрім безпосередньо позовної заяви, є безпідставним, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом.

Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У пункті 3 ч.1 ст.131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року за №1697-VII.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (частина четверта статті 56 ЦПК України).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Таким чином, для перевірки наявності підстав для звернення прокурора з позовом в інтересах держави суду слід перевірити, а прокурору в позовній заяві необхідно обґрунтувати, чи вимагають захисту реальні державні інтереси та чи є передбачені ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст.2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Отже, на думку колегії, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

За таких обставин, з урахуванням предмету спору, прокурором належним чином обґрунтована наявність порушень інтересів держави та необхідність звернення до суду з заявою про забезпечення позову.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду зміні шляхом доповнення її резолютивної частини зазначенням, що арешт на нерухоме майно накладено в межах суми позову 1 738 585,39 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Вишнякова Дмитра Олександровича задовольнити частково.

Ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2025 року у цій справі змінити, доповнивши резолютивну частину зазначенням, що арешт на нерухоме майно накладено в межах суми позову 1 738 585,39 грн.

В іншій частині ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 08 грудня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко