Справа № 309/1040/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 лютого 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кожух О.А., Собослоя Г.Г.

за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Лукачко Іван Йосипович, на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 05 вересня 2023 року, ухвалене головуючим суддею Довжанином М.М., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Хустської міської ради про скасування рішення орану місцевого самоврядування щодо визнання права власності на будинок у порядку спадкування, визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на житловий будинок

встановив:

У квітні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Хустської міської ради про скасування договору дарування та свідоцтва про право власності, визнання права власності на майно в порядку спадкування.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_4 , після якого відкрилася спадщина на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , інша частина вказаного майна належала ОСОБА_1 як частка у спільному сумісному майні подружжя.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 є ОСОБА_3 (дочка спадкодавця), ОСОБА_1 (дружина спадкодавця) та ОСОБА_2 (дочка спадкодавця). Вказані спадкоємці прийняли спадщину, оскільки на час її відкриття проживали у зазначеному вище будинку та фактично вступили в управління та володіння спадковим майном.

ОСОБА_4 за життя не виготовив правовстановлюючих документів на будинок з надвірними спорудами на АДРЕСА_1 , тому сторони були позбавлені можливості оформити спадщину.

Проте, у червні 2018 року позивачка дізналася, що ОСОБА_1 звернулася до органу місцевого самоврядування з відповідною заявою та отримала свідоцтво про право власності на спірне нерухоме майно (житловий будинок з надвірними спорудами, літню кухню, сарай, огорожу, колодязь) № 992, видане 06 липня 2010 року Рокосівською сільською радою Хустського району Закарпатської області. У подальшому ОСОБА_1 за договором дарування від 11 жовтня 2017 року відчужила вищевказане майно на користь ОСОБА_2 , хоча не мала права на вчинення таких дій, оскільки оспорюване майно їй належить лише у частці.

Зазначала, що внаслідок неправомірних дій відповідачів позивачка була позбавлена права власності на спадкове майно, тому її права підлягають захисту у судовому порядку. ОСОБА_3 дізналася про порушення своїх прав лише у червні 2018 року, коли до неї було подано позов ОСОБА_2 про виселення.

З врахування вищевикладеного ОСОБА_3 просила суд:

- скасувати рішення Виконавчого комітету Рокосівської сільської ради Хустського району Закарпатської області від 08 червня 2010 року № 18 в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними побудовами на АДРЕСА_1 ;

- визнати частково недійсним (в 1/2 частині) свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 , видане 06 липня 2010 року Рокосівською сільською радою Хустського району Закарпатської області на ім`я ОСОБА_1 ;

- визнати частково недійсним (в 1/2 частині) договір дарування житлового будинку з надвірними побудовами на АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 11 жовтня 2017 року нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Ляшко В.О. за реєстровим № 2302;

- визнати 1/2 частину житлового будинку з надвірними побудовами по АДРЕСА_1 спадковим майном після смерті ОСОБА_4 ;

- визнати за позивачем право власності на 1/6 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_4 .

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 05 вересня 2023 року позов задоволено.

Скасовано рішення Виконавчого комітету Рокосівської сільської ради Хустського району Закарпатської області від 08 червня 2010 року № 18 в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними побудовами по АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 .

Визнано частково недійсним (в 1/2 частині) свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 , видане 06 липня 2010 року Рокосівською сільською радою Хустського району Закарпатської області на ім`я ОСОБА_1 .

Визнано частково недійсним (в 1/2 частині) договір дарування житлового будинку з надвірними побудовами на АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 11 жовтня 2017 року нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Ляшко В.О. за реєстровим № 2302.

Визнано 1/2 частину житлового будинку з надвірними побудовами на АДРЕСА_1 спадковим майном після смерті ОСОБА_4 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/6 частину житлового будинку на АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_4 .

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Хустської міської ради Закарпатської області на користь ОСОБА_3 судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 770,00 гривень.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Лукачко І.Й., подали апеляційну скаргу на вказане рішення суду, в якій просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вказують, що в оскаржуваному рішенні суд вказує на ту обставину, що позивачка ОСОБА_3 просить скасувати рішення Рокосівської сільської ради №18 від 08.06.2010 в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними побудовами по АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 . При цьому в оскаржуваному рішенні жодним чином не вказувалось на ту обставину, що ОСОБА_1 подавала заяви про визнання за нею права власності в порядку спадкування після померлого чоловіка тобто судом скасоване рішення незрозумілого змісту, оскільки реєстрація будинку відбулась за заявою ОСОБА_1 після того, як даний будинок був повністю добудований. Крім того до компетенції сільських рад не входить визнання права власності.

Також вказують, що ОСОБА_3 була обізнаною про смерть батька та про ту обставину, що її мама ОСОБА_1 в 2010 році зареєструвала будинок за собою і отримала свідоцтво про право власності на будинок оскільки без такого не могла належним чином провести газифікацію даного будинку.

При цьому зазначають, що позивачка після смерті батька не зверталася до нотаріуса про прийняття спадщини, а тому, на їх думку пропустила строк для звернення до суду з вимогами про скасування свідоцтва про право власності на спірний будинок.

У дане судове засідання з`явилась позивач ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_2 , представник позивача ОСОБА_5 та представник відповідача ОСОБА_6 . Не з`явились відповідачі: ОСОБА_1 та Хустська міська рада.

ОСОБА_1 повідомлена належним чином, зокрема шляхом надіслання судової повістки про що свідчить зворотнє повідомлення з відміткою про вручення наявне в матеріалах справи від 26.09.2024.

Хустська міська рада надсилала заяву про розгляд справи без їх участі 16.07.2024 через підсистему «Електронний суд»(Т2 а.с.4-9).

Враховуючи зазначене та керуючись нормою ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційним судом встановлено, що батьки позивачки - ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 як подружжю на праві спільної сумісної власності належав житловий будинок з надвірними побудовами по АДРЕСА_1 .

Зазначена обставина встановлена Закарпатським апеляційним судом у постанові від 21 січня 2020 року у справі №309/1158/18, якою відмовлено у виселенні позивачки з її чоловіком із спірного будинку. Сторони в судовому засіданні даний факт не заперечили і не спростували.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 21.02.2019 виданого повторно, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , (Т.1, а.с.7).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на 1/2 частину житлового будинку з надвірними побудовами на АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 за життя не виготовив правовстановлюючих документів на будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 є ОСОБА_3 (дочка спадкодавця), ОСОБА_1 (дружина спадкодавця) та ОСОБА_2 (дочка спадкодавця), які проживали разом з померлим в спірному житловому будинку.

Відповідно до довідки Рокосівської сільської ради Хустського району Закарпатської області від 13.02.2019 ОСОБА_3 разом з чоловіком ОСОБА_7 та двома синами: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 проживає та зареєстрована по АДРЕСА_1 (Т.1, а.с.13).

У вищезазначеному будинку із дня народження проживає позивачка і на момент смерті спадкодавця (батька), що встановив у своїй постанові у справі №309/1158/18 від 21.01.2020 року Закарпатський апеляційний суд, тому ця обставина не підлягає доказуванню.

Згідно з договором дарування від 11.10.2017 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 у цілому житловий будинок по АДРЕСА_1 . Житловий будинок належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 , виданого 06.07.2010 року Рокосівською сільською радою, Хустського району, Закарпатської області на підставі рішення Виконавчого комітету зазначеного органу місцевого самоврядування від 08.06.2010 №18. До житлового будинку відносяться надвірні будівлі та споруди: літня кухня, сарай, ворота, огорожа, колодязь, тротуар. Площа земельної ділянки, на якій розташований будинок, становить 0,1161 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), (Т.1, а.с.10-11).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Статтею 16 Закону України «Про власність» передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 нажитий ОСОБА_4 та ОСОБА_1 як подружжям за час шлюбу.

Особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку визначено статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Частиною другою статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим.

Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Згідно із статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Згідно з пунктом 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Тобто, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року, якщо їх відповідність вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил підтверджується технічним паспортом, складеним за результатами технічної інвентаризації.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК Української РСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців. У разі коли спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Частиною першою статті 524 ЦК Української РСР встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно із статтею 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до статті 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.

Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Тому, суд першої інстанції виходячи з вищезазначених норм прийшов до обґрунтованих висновків, що спірний будинок батьками позивачки був побудований у 1967 році, а на той час цивільне законодавство не передбачало реєстрацію речових прав на житловий будинок.

Крім цього, судом першої інстанції вірно встановлено, що зібраними у справі доказами підтверджено, що позивач прийняла спадщину, оскільки на час її відкриття проживала у зазначеному вище будинку та фактично вступили в управління та володіння спадковим майном.

Враховуючи викладене, обґрунтованими є доводи позивачки, що вона має право спадкування 1/6 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки до складу спадщини входила 1/2 частина цього майна, а спадкоємцями майна ОСОБА_4 є троє осіб: ОСОБА_3 (дочка спадкодавця), ОСОБА_1 (дружина спадкодавця) та ОСОБА_2 (дочка спадкодавця), які з ним проживали до моменту його смерті.

Незважаючи на те, що документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво про право на спадщину, такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з часу відкриття спадщини.

В своїх доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Лукачко І.Й., зазначають, що серед позовних вимог позивачки є вимога про скасування рішення Рокосівської сільської ради №18 від 08.06.2010 в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину житлового будинку в АДРЕСА_1 , оскільки в такому рішенні не вказано, що ОСОБА_1 подавала заяву до сільської ради про визнання права власності, оскільки такі питання до компетенції сільської ради не входять.

В даному випадку, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що сільська рада була не уповноважена видавати свідоцтво про право власності ОСОБА_1 на 1/1 частку, оскільки остання звернувшись до сільської ради не зазначила, що спадкоємцями також є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а тому оформила право власності за собою на 1/1 частку спірного житлового будинку передчасно.

Крім цього, адвокат Лукачко І.Й., який діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначає, що в установленому законом порядку позивачка не зверталась до нотаріуса, однак таке не відповідає дійсності, однак Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 23.09.2019 приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Гелеван С.І., відмовив ОСОБА_3 у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки такий будинок на той момент було вже подаровано згідно договору дарування від 11.10.2017 року, ОСОБА_2 .

Сере інших доводів апеляційної скарги відповідачі зазначають, що суд першої інстанції посилається на те, що батько позивачки помер у 1995 році, а тому до даних правовідносин слід застосовувати норми ЦК УРСР, де відповідно до ст. 548-549 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, а приймається така, якщо спадкоємець фактично після вступу в управління спадковим майном та після звернення до нотаріуса, чого зроблено позивачкою не було.

Суд першої інстанції зазначив у своєму рішенні, з чим також погоджується апеляційний суд, що позивачка в установлений законом строк прийняла спадщину після смерті батька шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, так-як проживала і подовжує проживати в спірному житловому будинку, відтак має право на спадкування частини будинку, який належав на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Щодо застосування строків позовної давності, то судом першої інстанції вірно зазначено, що ОСОБА_3 посилається на те, що вона дізналась про порушення її спадкових прав у червні 2018 року, коли до неї було подано позов ОСОБА_2 про виселення і це також підтверджується рішенням Хустського районного суду від 01.04.2019 у справі №309/1158/18 та Постановою Закарпатського апеляційного суду у справі №309/1158/18 від 21.01.2020.

У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.10.2024 у справі №753/25081/21 зазначено, що цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Дані обставини відповідачами спростовано не було, а отже враховуючи баланс вірогідностей, слід вважати, що позивач не пропустила строк загальної позовної давності.

Таким чином, безпідставними є доводи відповідачів, що у задоволенні позову необхідно відмовити у зв`язку з пропуском позовної давності.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, згідно квитанції про сплату судового збору № ОСОБА_3 сплатила судовий збір за подання позовної заяви в сумі 770 грн, а тому, з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , у зв`язку із задоволенням позовних вимог у повному обсязі, слід стягнути дану суму сплаченого судового збору.

Отже, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає нормам чинного матеріального та процесуального права, однак підлягає зміні в частині розподілу судових витрат

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Лукачко Іван Йосипович, задовольнити частково.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 05 вересня 2023 року, змінити в частині розподілу судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 та ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 , судові витрати у розмірі по 385,00 гривень з кожної, судового збору.

У решті, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 березня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: