Номер провадження: 22-ц/813/5373/25
Справа № 520/48/18
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укртехфінанс»

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укртехфінанс», в інтересах якого діє адвокат Головін Микола Вікторович на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 травня 2018 року, ухвалене у складі судді Калашнікової О.І., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу і поділ спільного майна,-

установив:

Короткий зміст позовних вимог.

У січні 2018 року ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила:

розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 20 лютого 1999 року Другим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції (далі Другий Приморський ВДРАЦС Одеського МУЮ), актовий запис № 76;

у порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Позовну вимогу про розірвання шлюбу обґрунтовано тим, що з липня 2009 року сторони спільно не проживають, шлюбних відносин не підтримують.

Відповідач залишив сім`ю і майже 9 років не цікавиться сім`єю та дитиною, не бере участі в її утриманні та вихованні. Фактичне місце проживання відповідача їй невідоме.

Позовну вимогу про поділ майна подружжя обґрунтовано тим, що під час шлюбу, а саме 15 липня 2005 року за договором купівлі-продажу було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 та зареєстровано на ім`я відповідача, проте кошти у розмірі 10 000,00 доларів США на придбання будинку були позичені ОСОБА_1 особисто у ОСОБА_4 .

Оскільки зазначену позику, яка є особистою заборгованістю позивачки, вона під час фактичних шлюбних відносин (до липня 2009 року) не повернула, а повернула 15 травня 2016 року, вважає, що спірний житловий будинок не може вважатися спільним майном подружжя, а має бути визнаний її особистою приватною власністю.

Рух справи.

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу і поділ спільного майна

Заочним рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу і поділ спільного майна - задоволено

Постановою Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Укртехфінанс», в інтересах якого діє адвокат Головін М. В. задоволено. Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 травня 2018 року в частині поділу майна подружжя скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в позові у цій частині.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанову мотивовано тим, що іпотекодержатель не може бути у цій справі стороною, зокрема співвідповідачем.

Водночас апеляційний суд виснував, що незалучення ТОВ «Фінансова компанія «Укртехфінанс» (новий кредитор, іпотекодержатель) призвело до порушення його прав як правонаступника Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль». Розгляд спору за відсутності іпотекодержателя, неповідомлення позивачкою інформації щодо перебування спірного майна в іпотеці, неповідомлення кредитора про набуття права власності ОСОБА_1 на спірний будинок та припинення права власності ОСОБА_2 на спірний будинок у сукупності можуть свідчити про намагання позивачки уникнути відповідальності перед кредитором та у подальшому звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є спірний житловий будинок.

Апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції не з`ясував усіх обставин справи, не визначив характер спірних правовідносин, коло осіб, права та інтереси яких повинні бути враховані під час розгляду цієї справи, не встановив, які норми права підлягають застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.03.2025 касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Селезньов Олександр Вікторович, задоволено частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року в частині вирішення позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у порядку поділу майна подружжя скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В обґрунтування свого рішення суд зазначив, що суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку, що рішення суду першої інстанції може вплинути на права/інтереси іпотекодержателя, згідно із частиною третьою статті 352 та пунктом 1 частини першої статті 365 ЦПК України повинен був самостійно залучити його як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, до участі у справі та переглянути справу відповідно до вимог Розділу V ЦПК України.

Під час нового розгляду справи в частині вирішення позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права приватної власності на спірний житловий будинок у порядку поділу майна подружжя апеляційному суду з урахуванням висновків, викладених у цій постанові, необхідно вирішити питання про залучення ТОВ «Фінансова компанія «Укртехфінанс» третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, та вирішити спір по суті з урахуванням доводів апеляційної скарги ТОВ «Фінансова компанія «Укртехфінанс».

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.07.2025 залучено ТОВ Фінансова компанія Укртехфінанс до участі у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу і поділ спільного майна, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.07.2025 у задоволенні заяви адвоката Головіна Миколи Вікторовича, який діє в інтересах ТОВ «Фінансова компанія «Укртехфінанс» про закриття провадження за відсутністю предмета спору - відмовлено.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Київський районний суд м. Одеси заочним рішенням від 11 травня 2018 року позов ОСОБА_1 задовольнив.

Розірвав шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , зареєстрований 20 лютого 1999 року Другим Приморським ВДРАЦС Одеського МУЮ, актовий запис № 76.

Після розірвання шлюбу залишив прізвища: йому ОСОБА_5 , їй ОСОБА_5 .

Визнав за ОСОБА_1 право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 134,6 кв. м, зокрема житловою 44,1 кв. м, який розташований на земельній ділянці, площею 398 кв. м, реєстраційний номер у реєстрі прав власності на нерухоме майно 8546771.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги про розірвання шлюбу мотивовано тим, що шлюбні відносини між сторонами припинено, поновити сімейні стосунки неможливо.

У частині задоволення позовної вимоги про поділ майна подружжя місцевий суд керувався тим, що на придбання будинку сторони позичили кошти в 2005 році, а позику позивачка самостійно повернула після 2009 року.

Суд також взяв до уваги, що у спірному будинку позивачка проживає разом із дитиною, з 2009 року самостійно несе витрати на утримання будинку, відповідач будинком не користується з 2009 року.

Доводи апеляційної скарги.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укртехфінанс», яке не брало участі у справі, оскаржило його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ТОВ «Фінансова компанія «Укртехфінанс» зазначає, що оскаржуваним рішенням порушено його права як іпотекодержателя, оскільки ОСОБА_1 на час ухвалення рішення мала заборгованість за кредитним договором, на забезпечення якого між ОСОБА_2 та первісним кредитором (іпотекодержателем) було укладено іпотечний договір, предмет іпотеки житловий будинок АДРЕСА_1 .

ТОВ «Фінансова компанія «Укртехфінанс» також зазначило, що у зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором 27 січня 2020 року приватний нотаріус Шевченко О. В. вчинив виконавчий напис на іпотечному договорі.

Зазначений виконавчий напис підтверджує наявність заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором, забезпеченим іпотекою спірним житловим будинком.

Суд першої інстанції безпідставно не залучив іпотекодержателя до участі у справі та не встановив усіх обставин, які мають значення для вирішення справи.

Крім того скаржник вказав, що суд першої інстанції проігнорував обов`язок у повному обсязі з`ясувати усі обставини справи, повно та всесторонньо встановити дійсні обставини, які можуть вплинути на результат вирішення спору, чим порушив у тому числі і вимоги ст. 264 ЦПК України.

Вказує, що розгляд спору за відсутності відповідача, неповідомлення позивачкою суду відомостей про перебування спірного будинку в іпотеці, відсутність подальшої реєстрації позивачкою права власності на спірний будинок, неповідомлення кредитора (іпотекодержателя) про набуття права власності та спірний будинок та припинення права власності на нього за відповідачем, вказують на намагання позивачки уникнути відповідальності перед кредитором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також зазначає, що позивачкою не доведено належним чином, що спірне майно є її особистою власністю.

Щодо явки сторін.

Сторони належним чином повідомлені про місце, час та дату судового засідання, однак до судового засідання не з`явились, клопотань про відкладення не подавали, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи відповідно до 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, предметом апеляційного перегляду, з огляду на вимоги ч.1 ст. 367 ЦПК України, є заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 травня 2018 року лише в частині поділу майна.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Однак оскаржуване рішення вказаним вимогам закону не відповідає з огляду на таке.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що на придбання будинку подружжя ОСОБА_5 запозичило грошові кошти в 2005 році і з 2009 року позивачка самостійно повернула позику. Оцінюючи, крім договору позики, інші об`єктивні дані, те, що в будинку проживає позивач разом з дитиною, позивач з 2009 року несе витрати на утримання будинку, відповідач будинком не користується з 2009 року, тому застосовуючи положення ст. 57, ст. 60 СК України суд дійшов висновку, що будинок АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_1 ..

Апеляційний суд не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Звертаючись із апеляційною скаргою, скаржник зазначив, що вважає порушеними свої права при ухвалення оскаржуваного рішення суду, так як у ОСОБА_1 на момент ухвалення рішення існувала заборгованість за кредитним договором, в забезпечення якого між ОСОБА_2 та банком було укладено іпотечний договір, іпотечним майном в якому виступав предмет спору в даній справі житловий будинок АДРЕСА_1 . Скаржником також повідомлено, що у зв`язку із невиконання зобов`язань за кредитним договором, 27 січня 2020 року приватним нотаріусом Шевченко О.В. вчинено виконавчий напис на іпотечному договорі. Скаржник вважає, що зазначений виконавчий напис підтверджує наявність заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором, який в свою чергу був забезпечений договором іпотеки житловим будинком, що в даній справі був предметом спору. Виходячи з викладеного, скаржник вважає, що судом першої інстанції безпідставно не було залучено іпотекодержателя до участі у справі та не встановлено усіх обставин, які мають значення для вирішення справи.

Крім того скаржник вказав, що суд першої інстанції проігнорував обов`язок у повному обсязі з`ясувати усі обставини справи, повно та всесторонньо встановити дійсні обставини, які можуть вплинути на результат вирішення спору, чим порушив у тому числі і вимоги ст. 264 ЦПК України.

Вказує, що розгляд спору за відсутності відповідача, неповідомлення позивачкою суду відомостей про перебування спірного будинку в іпотеці, відсутність подальшої реєстрації позивачкою права власності на спірний будинок, неповідомлення кредитора (іпотекодержателя) про набуття права власності та спірний будинок та припинення права власності на нього за відповідачем, вказують на намагання позивачки уникнути відповідальності перед кредитором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також зазначає, що позивачкою не доведено належним чином, що спірне майно є її особистою власністю.

Апеляційний суд, дослідивши обставини справи в частині вимог щодо визнання права особистої приватної власності на майно, вважає апеляційну скаргу обґрунтованою, а доводи такими, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення в цій частині.

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 1999 року актовий запис про шлюб №76 Другого Приморського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції від 20 лютого 1999 року. Від цього шлюбу сторони мають повнолітню дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 актовий запис про народження №32 відділу реєстрації актів громадянського стану Приморської рай адміністрації виконкому Одеської міської ради.

В період шлюбу сторони набули у власність житловий будинок АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 15.07.2005, власником будинку є ОСОБА_2 .. Позивачка стверджувала, що грошові кошти на придбання будинку вона запозичила у ОСОБА_4 , та що з липня 2009 року позику повертала вона самотужки. Крім того, всі роботи з благоустрою будинку протягом 9 років вона виконувала самостійно за свій рахунок, що в будинку проживає разом з дитиною.

До позову ОСОБА_1 у якості доказів надала такі документи: свідоцтво про шлюб, свідоцтво про народження, розписку про отримання грошових коштів в борг від 10.06.2005, заяву ОСОБА_4 від 15.05.2016 про повернення їй ОСОБА_1 позики, технічний паспорт на будинку, відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, повідомлення ЛВ на ст. Одеса-Головна УМВС України на Одеській залізниці (останнє відоме місце перебування відповідача) від 20.07.2009 року що за фактом відсутності ОСОБА_2 проводяться оперативно-розшукові заходи щодо встановлення місця мешкання ОСОБА_2 ..

Згідно розписки, ОСОБА_1 в присутності свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 отримала від ОСОБА_4 в борг фінансові кошти в розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США для придбання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 21).

Відповідно до наданих позивачкою відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно, нерухоме майно домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 станом на 29.09.2017 належить на праві власності ОСОБА_2 (а.с. 22).

Згідно наданої апелянтом копії Кредитного договору №014/0077/82/68924 від 28.12.2006 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір за яким кредитор надав позичальнику кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 154 000 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США на строк 120 місяців з 28 грудня 2006 року по 28 грудня 2016 року.

Згідно копії Іпотечного договору від 28.12.2006, ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 уклали договір на забезпечення вимог іпотекодержателя, що витікають із кредитного договору №014/0077/82/68924 від 28.12.2006, укладеного між іпотекодержателем та ОСОБА_1 ..

Предметом іпотеки є нерухоме майно: домоволодіння під АДРЕСА_1 , який в цілому складається з одного кам`яного житлового будинку, зазначеного під літерою «З» та 10-15 огорожа ОСОБА_9 , V-мостіння, загальною житловою площею 41,1 кв.м, що розташований на земельній ділянці площею 398 кв.м, що знаходиться у фактичному користуванні іпотекодавця, належить йому на праві приватної власності на підставі Дублікату Договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Одеською державною нотаріальною конторою 17.07.2005 за реєстровим №3-1549, виданого 31.07.2006, зареєстрованого у КП «ОМБТІ та РОН» в реєстровій книзі №177 під реєстровим №41402 на сторінці 74.

Згідно копії заяви (а.с. 102) ОСОБА_1 надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_2 на передачу в іпотеку на будь-який строк на будь-яких умовах за його розсудом та на укладання іпотечного договору з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» належного йому домоволодіння АДРЕСА_1 , придбаного ним під час знаходження у зареєстрованому з нею шлюбі.

Виконавчим написом (а.с. 143) приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко О.В. від 27.01.2020 звернено стягнення на домоволодіння, що в цілому складається з одного кам`яного житлового будинку, зазначеного під літерою «З» та 10-15 огорожа, АДРЕСА_1 , V-мостіння, загальною житловою площею 11,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_2 на праві власності, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014/0077/82/68924 від 28.12.2006 в загальній сумі 391 872,73 грн.

30 вересня 2020 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» укладено договір відступлення права вимоги, за умовами якого передано право грошової вимоги первісного кредитора до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №014/0077/82/68924 від 28.12.2006.

30 вересня 2020 року між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «ФК «Укртехфінанс» укладено договір відступлення права вимоги за кредитним договором №014/0077/82/68924 від 28.12.2006.

30 вересня 2006 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 28 грудня 2006 року, за яким в іпотеку передано домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_2 .

Того ж дня між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «ФК «Укртехфінанс» укладено договір про відступлення права вимоги за вищевказаним договором іпотеки.

В Єдиному державному реєстрі судових рішень наявне заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2019 році у справі №522/20682/18, яким солідарно стягнуто з ОСОБА_10 та ОСОБА_2 на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" заборгованість за кредитним договором №014/0077/82/68924 від 28.12.2006, станом на 03.09.2018, у розмірі 73 996, 32 долари США, що по курсу НБУ станом на день розрахунку, становить 2 090 108,71 грн.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2019 року оскаржене в апеляційному суді.

Також в Єдиному державному реєстрі судових рішень наявне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2021 року у справі №522/17788/17 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Укртехфінанс» про визнання відсутніми боргових зобов`язань за кредитним договором №014/0077/82/68924 від 28.12.2006. Зазначеним судовим рішенням в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 13 липня 2023 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2021 року залишено без змін.

У вказані справі ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2021 року залучено до участі у справі, правонаступника ПАТ "Райффайзен банк Аваль" - АТ "Оксі Банк".

20 жовтня 2021 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси було залучено до участі у справі, правонаступника АТ "Оксі Банк " - ТОВ "ФК "Укртехфінанс".

Виходячи із викладеного, ТОВ «ФК «Укртехфінанс» набуло прав кредитора за кредитним договором №014/0077/82/68924 від 28.12.2006, укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 та іпотечним договором від 28.12.2006, уклединим між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 ..

Також наразі не спростовано факт укладання кредитного договору між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , під час розгляду даної справи в суді першої інстанції позивачка також не заперечувала наявність укладеного кредитного договору.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частини перша, друга статті 65 СК України).

Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно частини шостої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

За змістом статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

За змістом цієї норми на особу, до якої перейшло право власності на майно, обтяжене іпотекою, навіть у випадках, коли до її відома не було доведено інформацію про обтяження майна іпотекою, переходять всі права та обов`язки іпотекодавця.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 14 липня 2020 року №8-р/2020 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_11 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» констатував, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя, шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності. Відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі №311/491/18 зазначено, що положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки.

Разом з цим, положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, у тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.

У справі, яка переглядається, виник спір щодо визнання права власності на домоволодіння, яке придбано сторонами під час шлюбу та яке вважається спільною власністю подружжя.

Отже, іпотекодержатель не може бути у цій справі стороною, зокрема, співвідповідачем.

Разом з тим, іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися нерухомим майном. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна.

Верховний Суд зазначає, що хоча зміна власника майна не припиняє права іпотекодержателя, проте він може мати процесуальний інтерес до участі у справі, який може бути реалізований через його залучення до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Такий інтерес може бути зумовлений, зокрема, необхідністю дотримання принципу добросовісності з боку подружжя при виконанні боргових зобов`язань та поділі майна, що передано в іпотеку.

Зазначене вище дає підстави вважати, що за певних обставин іпотекодержатель може бути залучений до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Вказані висновки кореспондуються із висновками Верховного Суду, які викладені у постанові від 03 липня 2023 року у справі №523/8641/15.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є позичальником за кредитним договором, відповідно має зобов`язання перед скаржником.

Відповідач ОСОБА_2 має статус іпотекодателя перед скаржником.

Зважаючи на правовстановлюючі документи на спірний будинок, за якими право власності зареєстровано за ОСОБА_12 , вбачається, що такий будинок набутий у шлюбі, відповідно позивачка надала нотаріально посвідчену згоду на передачу його в іпотеку.

Таким чином, права скаржника є порушеними, бо до цього часу право власності належним чином на зазначений будинок не зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що вказує на вчинення таких дій позивачкою (визнання за собою права особистої власності, відсутність реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав, невнесення відомостей про обтяження такого майна іпотекою), які є недобросовісними, такими, що спрямовані на уникнення звернення стягнення на це майно.

Розгляд спору за відсутності відповідача, неповідомлення позивачкою суду відомостей про перебування спірного будинку в іпотеці, відсутність подальшої реєстрації позивачкою права власності на спірний будинок, неповідомлення кредитора (іпотекодержателя) про набуття права власності та спірний будинок та припинення права власності на нього за відповідачем, вказують на намагання позивачки уникнути відповідальності перед кредитором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зазначене підтверджується ініціювання позивачкою спорів із кредитором - ТОВ «ФК «УКРТЕХФІНАНС» щодо відсутності в неї зобов`язань перед кредитором (справа № 522/17788/17, за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання відсутніми боргових зобов`язань за кредитним договором, за якою у задоволені позову відмовлено, судове рішення набуло законної сили), неповідомленням Господарському суду Одеської області при ініціюванні ОСОБА_1 процедури своєї неплатоспроможності відомостей про такий будинок та про наявне заочне судове рішення, за яким за нею визнано право особистої власності, неповідомлення про наявність зобов`язань перед кредитором, згідно тексту первісної заяви ОСОБА_1 ..

ОСОБА_13 такі дії ОСОБА_1 є недобросовісними та такими, що спрямовані на порушення прав та інтересів Іпотекодержателя.

Зазначене доводить, що рішенням, яке оскаржується, в частині визнання права особистої власності за спірний будинок за ОСОБА_1 , порушені інтереси Іпотекодержателя, отже останній повинен був бути залучений до участі у справі.

Доречним буде звернутися до правових висновків викладених Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 03 липня 2023 року у справі N 523/8641/15.

Зазначені висновки стосуються процесуального статусу іпотекодержателя у справі про поділ майна подружжя.

Так, Верховний Суд навів: у справі за позовом одного з подружжя до іншого з подружжя про визнання права на частку в праві спільної власності на майно, яке перебуває в іпотеці, матеріально-правову і процесуальну заінтересованість у результаті справи мають лише сторони цієї справи. Іпотекодержатель залежно від конкретних обставин справи може мати процесуальний інтерес до участі у справі про поділ майна подружжя, який може бути реалізований через його залучення до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (етапі 52, 53 ЦПК України). Такими обставинами є, зокрема: існування матеріально-правового зв`язку зі стороною, на боці якої виступає третя особа, при обов`язковій відсутності спору про право з протилежною стороною у справі; можливість виникнення у майбутньому у третьої особи права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Суд залучає іпотекодержателя у справі за позовом одного з подружжя до іншого з подружжя прл визнання права на частку в праві спільної власності на майно, яке перебуває в іпотеці, до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, за умови, якщо з урахуванням конкретних обставин справи встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки іпотекодержателя.

Очевидним є, що результат розгляду спору про розподіл спільного майна, вливає на права та законні інтереси скаржника, що ускладнює звернення стягнення на таке майно.

В даному випадку, слід звернутися до висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, наведені у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 381/979/15-ц, щодо захисту інтересів добросовісного кредитора/іпотекодержателя у разі поділу спільного сумісного майна подружжя, яке є предметом іпотеки.

За цими висновками: відсутність у чинному законодавстві України норми, яка прямо визначає правові наслідки поділу спільного сумісного майна подружжя для цілей матеріального іпотечного правовідношення та, відповідно, процесуального правовідношення, не мас створювати перешкоди для захисту інтересів добросовісного кредитора/іпотекодержателя.

Колегія суддів вважає, що дії позивачки очевидно спрямовані на уникнення звернення стягнення на майно.

Таким чином, апеляційним судом ухвалою від 15.07.2025 було залучено ТОВ Фінансова компанія Укртехфінанс до участі у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу і поділ спільного майна, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Отже, Київський районний суд м. Одеси, при ухваленні судового рішення, яке оскаржується, в частині розподілу спільного майна та визнання права власності на спірне майно за ОСОБА_1 , безпідставно не залучив іпотекодержателя до участі у справі та не встановив усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Зазначене кореспондується із висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 11 липня 2018 року у справі № 717/1140/15-ц.

Судове рішення щодо іпотечного майна впливає на права та обов`язки іпотекодержателя, тому Іпотекодержатель, в даному випадку - скаржник, вправі скористатися правом на апеляційне оскарження в частині розподілу іпотечного майна судового рішення.

Розгляд справи у суді першої інстанції проведено з порушенням наведених вимог закону, оскільки до участі у справі судом не було залучено іпотекодержателя спірного нерухомого майна - ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", а відповідно порушені його інтереси, відповідно інтереси скаржника, як правонаступника.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що Іпотекодавець повинен своєчасно повідомляти іпотекодержателя про будь-яку загрозу знищення, пошкодження, псування чи погіршення стану предмета іпотеки, а також про будь- які обставини, що можуть негативно вплинути на права іпотекодержателя за іпотечним договором.

Проте суд першої інстанції не звернув увагу на те, що поділу підлягає все майно подружжя, у тому числі і їх боргові зобов`язання, а не окрема його частина.

Задля встановлення повної маси спільного майна подружжя, суд повинен був дослідити майновий стан як позивачки, так і відповідача. З`ясувати наявність боргових зобов`язань кожного з них перед третіми особами.

Так, суд першої інстанції не перевірив наявність іншого майна у кожного з подружжя та не перевірив наявність записів про обтяження зазначеного майна, у тому числі іпотекою

Так, за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек. Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта на час розгляду спору та ухвалення рішення, яке оскаржується, в зазначених реєстрах містилися відомості про наступні обтяження на спірний будинок: 1. Запис про обтяження іпотекою №39920727 , від 28.12.2006 р., за іпотечним договором, серія та номер: У-287, виданий 28.12.2006, видавник: Приватний нотаріус ОМНО Чепелєва Тетяна Василівна, заборона № 115, Іпотекодавець: ОСОБА_2 ; 2. Арешт нерухомого майна, зареєстрований 09.01.2018 року за постановою про арешт майна боржника, серія та номер: 52667396, виданий 14.12.2017, видавник: ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області; 3.Арешт нерухомого майна, зареєстрований 02.02.2018 року за постановою серія та номер: 55582222, виданий 02.02.2018, видавник: Приватний виконавець Виконавчого округу Одеської області Притуляк В.М.; 4. Заборона на нерухоме майно, зареєстрована 28.12.2006 року за іпотечним договором У- 287, 28.12.2006, Приватний нотаріус ОМНО Чепелєва Тетяна Василівна, заборона № 115; 5. Арешт нерухомого майна, зареєстрований 21.01.2008 року згідно ухвали №2-9113/2007, 17.12.2007, Приморський районний суд м. Одеси, суддя Свячена Ю.Б.; 6. Арешт нерухомого майна, зареєстрований 21.12.2009 року за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АН №349473,21.12.2009, II Київський ВДВС Одеського МУЮ, В-9.

Усі ці записи про обтяження та арешти є діючими на момент подачі апеляційної скарги, та підтверджуються відомостями з відповідних державних реєстрів.

Зазначені обставини доводять, що у ОСОБА_2 існували невиконані зобов`язання, на виконання яких відповідними установами були накладені арешт, заборона, іпотека на спірне майно. Проте судом не досліджені ці обставини, не вирішено питання по борговим зобов`язанням, як і не вирішено питання про наявність іншого майна у подружжя, яке повинно також підлягати поділу, у тому числі майнові права, рухоме майно тощо.

За текстом рішення, яке оскаржується, в основу його покладено докази надані лише самою позивачкою, яка заінтересована у вирішенні справи лише на її користь.

Так, суд за текстом рішення посилається за позику, одержану позивачкою за розпискою від 10.06.2005 про отримання від ОСОБА_4 , за рахунок якої, нібито, був придбаний спірний будинок; заяву ОСОБА_4 від 15.05.2016 року про повернення їй Позивачкою позики; повідомлення про останнє відоме місце перебування відповідача від 20.07.2009 р.

Суд врахував пояснення позивачки, що вона позичала кошти саме для придбання спірного будинку, самостійно повертала позику та, відповідно вважає, що будинок придбала за власні кошти. Окрім того, суд мотивував рішення також обставинами проживання в будинку неповнолітньої дитини ОСОБА_1 та невикористання будинком з 2009 року відповідачем.

Проте, судом першої інстанції зроблений помилковий висновок, що на придбання будинку подружжя ОСОБА_5 запозичило грошові кошти в 2005 році і з 2009 року по 2016 рік позивачка самостійно повернула позику. Оцінивши, крім договору позики, інші об`єктивні дані, що в будинку проживає позивач разом з дитиною, позивач з 2009 року несе витрати на утримання будинку, відповідач будинком не користується з 2009 року, та застосувавши положення ст. ст. 57, 60 СК України, суд необґрунтовано визнав право особистої власності на спірний будинок за позивачкою, незаконно позбавивши відповідача права власності на частину спільного майна подружжя, виходячи з такого.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. (Правова позиція Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду згідно з постановою від 19 січня 2022 року у справі № 910/13106/20).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ст. 44 ЦПК України).

Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Зазначене також регламентовано положеннями статті 2 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи позивачка не зазначила дійсні обставини справи, бо не повідомила достовірні відомості щодо спірного будинку, обставин його придбання, утримання тощо.

Так, договір купівлі - продажу спірного будинку від 15.07.2005 року, укладений між ОСОБА_14 та ОСОБА_15 містить відомості, що на час укладення такого договору, продавець одержав від покупця повністю усі кошти до підписання договору.

Укладаючи 26.12.2006 Кредитний договір та Іпотечний договір з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 , і ОСОБА_15 повідомляли про наявність у них невиконаних зобов`язань лише перед ВАТ «Державний ощадний банк України».

Тобто, ніяких відомостей про позику від ОСОБА_4 надано не було. За наданими під час кредитування анкетами - заявами сторони заявили про достовірність наданих ними відомостей та були попереджені про відповідальність.

Отже, надана позивачкою до суду копія розписки та заяви третьої особи про факт позики та її повернення позивачкою, не є достовірними, належними та достатніми доказами, які підтверджують факт запозичення коштів на придбання саме будинку та повернення позики лише однією позивачкою. Окрім того, недоведеним є, що саме ці кошти, навіть у разі їх запозичення, були спрямовані на придбання будинку.

Відсутні також докази утримання будинку лише позивачкою та поліпшення його стану.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України).

За ч. 1 статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (ст. 70 СК України).

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, шо розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч. З ст. 70 СК України).

Стаття 71 СК України вказує, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

В порушення вимог наведених норм закону, суд першої інстанції мотивуючи рішення, яке оскаржується проживанням разом із позивачкою дитини, ухвалив його за відсутності належних та достовірних доказів цього факту. Так, відсутні відомості про обов`язок сплати аліментів відповідачем, не досліджено обставини, які доводять факт уникнення відповідача від обов`язку утримання дитини тощо.

Самого лише факту проживання дитини з позивачкою недостатньо для задоволення її позовних вимог щодо визнання права особистої власності на спірний будинок.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як вбачається зі змісту рішення, відповідача незаконно позбавили права власності на його частку в спільному майні подружжя, тобто порушені вимоги вищенаведених норм права, положень Конституції України, порушені права відповідача у тому числі.

Самого факту невикористання відповідачем належному йому нерухомістю недостатньо для позбавлення його права власності на належне йому майно.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не встановив усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, у порушення вимог статей 89, 263, 264 ЦПК України не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не встановив склад сторін у справі та дійшов передчасного висновку про задоволення позову в частині поділу майна та визнання права власності за позивачкою.

З урахуванням всебічного дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість позовних вимог в оскаржуваній частині, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення першої інстанції в оскаржувані частині скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволені позовних вимог про поділ майна. В частині розірвання шлюбу між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , зареєстрованого 20 лютого 1999 року Другим Приморським ВДРАЦС Одеського МУЮ, актовий запис № 76. Після розірвання шлюбу залишив прізвища: йому ОСОБА_5 , їй ОСОБА_5 , рішення залишити без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з позивача ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір у розмірі 1057,21 грн..

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Таким чином, за наведених обставин, доводи апеляційної скарги є такими, що ґрунтуються на нормах процесуального та матеріального закону, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову про поділ майна.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382384 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укртехфінанс», в інтересах якого діє адвокат Головін Микола Вікторович задовольнити.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 травня 2018 року скасувати в частині розподіл спільного майна та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укртехфінанс» () сплачений судовий збір у розмірі 1057,21 грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко