Провадження № 2/761/4056/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Тихій П.О.,

за участі:

представника позивача: Кисель А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська прес-група» про визнання інформації недостовірною та зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

05.12.2024 до Шевченківського районного суду м.Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ТОВ «Українська прес-група», у якій позивач просив суд:

- визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 ТОВ «Українська Прес-Група» у Інтернет-виданні «Газета «День» за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_4, а саме фрагмент публікації, що включає наступний текст: «Прикладів свавілля «недоторканних» можна наводити багато. Часові рамки тут не обмежені. Ось деякі випадки. В 2007 році в Луганську автомобіль «VW Passat» на швидкості близько 120 км/год. на смерть збив жінку й шестирічного хлопчика. Від удару жінці відірвало ногу, і її відкинуло на 5 метрів, а кросівки хлопчика знайшли за 20 м від місця ДТП. Водій авто вибіг із машини і втік. Співробітники МВС встановили, що за кермом перебував суддя Господарського суду Луганської області ОСОБА_4. Пізніше суд виправдав його, а винними визнали потерпілих - у крові збитої жінки нібито знайшли алкоголь. Сьогодні ОСОБА_4 є суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ»;

- зобов`язати ТОВ «Українська Прес-Група» не пізніше 5 календарних днів з дня набрання судовим рішенням у справі законної сили видалити інформацію (фрагмент публікації).

Позовні вимоги обґрунтований тим, що 18.06.2015 за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_4 на веб-сайті Інтернет видання «Газета «День», власником якого є ТОВ «Українська прес-група», було розміщено публікацію під назвою: «Чому досі існує «каста недоторканих»?, яка містить частину тексту такого змісту: «Прикладів свавілля «недоторканних» можна наводити багато. Часові рамки тут не обмежені. Ось деякі випадки. В 2007 році в Луганську автомобіль «VW Passat» на швидкості близько 120 км/год. на смерть збив жінку й шестирічного хлопчика. Від удару жінці відірвало ногу, і її відкинуло на 5 метрів, а кросівки хлопчика знайшли за 20 м від місця ДТП. Водій авто вибіг із машини і втік. Співробітники МВС встановили, що за кермом перебував суддя Господарського суду Луганської області ОСОБА_4. Пізніше суд виправдав його, а винними визнали потерпілих - у крові збитої жінки нібито знайшли алкоголь. Сьогодні ОСОБА_4 є суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ». Вказана частина публікації, як стверджує позивач, стосується його особисто, оскільки його прізвище станом на 2007 рік було «ОСОБА_4», 13.01.2018 він змінив своє прізвище на « ОСОБА_2 ». У той же час, зазначена вище частина публікації містить інформацію, яка є недостовірною, нічим не підтверджена, не містить посилань на джерело інформації, викладені відомості об`єктивно не могли стати відомі Відповідачу, оскільки на нього не покладено повноважень органу досудового розслідування.

Обґрунтовуючи порушення відповідачем особистих немайнових прав позивача, останній зазначає, що поширення інформації спрямоване на зниження його авторитету, формування негативної громадської думки про нього, та фактично призвело до невідворотних наслідків для його репутації, порушує його право на повагу до його честі, гідності і ділової репутації. При цьому позивач наводить дані про акти, якими його було призначено на посаду судді у судах різних інстанцій, вказує про здійснення ним наукової та практичної діяльності, підвищення кваліфікації як спеціаліста та професіонала. Належним способом захисту свого порушеного особистого немайнового права позивач, з посиланням на висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 11.10.2023 у справі №756/10624/21, вважає видалення фрагменту публікації, в якому йдеться про його особу. Також, позивач наголошує на тому, що позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, а саме порушення є триваючим, оскільки публікація безперервно перебуває у відкритому доступі, продовжує поширюватись читачами, доповнюється коментарями.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Кисель А.С., позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату та час судового засідання, свого представника для участі у судовому засіданні не направив. Відзиву на позовну заяву, як і будь-яких інших документів, від відповідача на адресу суду не надходило.

З урахуванням положень ст.128, 131 ЦПК України суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторони відповідача.

Дослідивши та оцінивши, наявні у справі письмові докази, у їх сукупності, заслухавши представника позивача, врахувавши надані ним пояснення, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З наявних у матеріалах справи доказів, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 12:37 на веб-сайті Інтернет видання «Газета «День» за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_4 було розміщено публікацію під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_5». Під статтею зазначено : « Author ОСОБА_7 , Випуск газети НОМЕР_1 (2015), Рубрика Подробиці».

Як вбачається зі змісту статті, у ній автором викладено міркування та певні приклади, наведені заступником голови Інституту соціології НАН України ОСОБА_6 щодо перспектив подолання нашою державою проблем у суспільстві, що вбачається з самої назви статті, яка фактично вказує на публікацію інтерв`ю зазначеної особи. У цій публікації вказана особа висловлює тези про те, що одним із найяскравіших та найдоступніших свідчень змін в країні є характер стосунків у суспільстві між різними його верствами, вказує на виділення в суспільстві «касти недоторканих», яка завдяки своїм зв`язкам та матеріальним статкам здатна забезпечити собі життя без обмежень, зазначає, що так з`являються мажори, які безкарно збивають людей на авто, депутати, які полюють на громадян, судді та чиновники, на яких не розповсюджується правосуддя, наводить приклади свавілля «недоторканих», а у підсумку статті вказує, що «не слід нахабніти і намагатися стати над іншими - є червона межа, яку не можна переходити, бо це спричиняє жорсткий суспільний супротив.

Крім того, судом здійснено дослідження вказаної публікації шляхом переходу у мережі Інтернет за посиланням, вказаним позивачем, і виявлено наявність оспорюваної публікації на сайті газети «День». Під статтею міститься зазначення автора, прізвище та ім`я якого є активним гіперпосиланням, а внизу самої Інтернет-сторінки міститься інформація про «Газету «День», зокрема наступного змісту: «© 1997-2023, ТОВ «УКРАЇНСЬКА ПРЕС-ГРУПА». Матеріали, надруковані у газеті «День», є власністю видавця, захищені міжнародним і українським законодавством і не можуть бути відтворені у будь-якій формі без письмового дозволу видавця. При використанні наших публікацій посилання на газету обов`язкове.». Доступ до сайту є вільним.

Позивачем до позовної заяви долучено роздруківку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за безкоштовним запитом через сайт Міністерства юстиції України по «Товариству з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКА ПРЕС-ГРУПА» , одним із видів діяльності якого зазначено: «58.13 Видання газет (основний)».

Доказів зворотного суду не надано.

Жодних доказів про неможливість встановлення позивачем інформації про дані автора статті та особи, яка викладала свої міркування щодо характеру суспільних відносин з наведенням прикладів, тобто фактично надавала інтерв`ю журналісту, позивачем до суду не надано.

Так, з урахуванням заявлених позивачем підстав позову та заявлених позовних вимог, судом досліджено як весь текст спірної публікації, так і ту частину, на яку вказував позивач як недостовірну та таку, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію.

Судом встановлено, що оспорювана позивачем інформація знаходиться у другому абзаці публікації і як прямо в ній зазначено вона є одним із «прикладів свавілля «недоторканих»: «Прикладів свавілля «недоторканних» можна наводити багато. Часові рамки тут не обмежені. Ось деякі випадки. В 2007 році в Луганську автомобіль «VW Passat» на швидкості близько 120 км/год. на смерть збив жінку й шестирічного хлопчика. Від удару жінці відірвало ногу, і її відкинуло на 5 метрів, а кросівки хлопчика знайшли за 20 м від місця ДТП. Водій авто вибіг із машини і втік. Співробітники МВС встановили, що за кермом перебував суддя Господарського суду Луганської області ОСОБА_4. Пізніше суд виправдав його, а винними визнали потерпілих - у крові збитої жінки нібито знайшли алкоголь. Сьогодні ОСОБА_4 є суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.». Далі 3-5 абзаци статті містять інші приклади «свавілля «недоторканих», які виокремлює особа, яка фактично надає інтерв`ю автору статті.

Частина публікації, викладена у абзаці 2, як стверджує позивач, стосується його особисто, оскільки його прізвище станом на 2007 рік було «ОСОБА_4», а 13.01.2018 він змінив своє прізвище на « ОСОБА_2 ».

Як вбачається зі Свідоцтва про зміну імені (повторне), виданого Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 18.03.2023, дані « ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 » замінено 13.01.2018 на « ОСОБА_1 », місце державної реєстрації Солом`янський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ).

Долучені позивачем до позову документи про призначення на посаду судді, підтверджують, що Указом Президента України від 04.08.2003 за №802/2003 «Про призначення суддів», позивача з даними « ОСОБА_4 було призначено на посаду судді військового місцевого суду Луганського гарнізону, Указом Президента України від 05.10.2005 за №1412/2005 призначено на посаду судді господарського суду Луганської області у межах п`ятирічного строку, постановою Верховної Ради України (ВРУ) від 15.01.2009 за №887-VI обрано на посаду судді апеляційного суду м.Києва, постановою ВРУ від 19.05.2011 за №3399-VI обрано на посаду судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Тобто з моменту призначення на посаду судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з 19.05.2011 по зміну прізвища - 13.01.2018, позивач мав прізвище « ОСОБА_5 ».

У наступних рішеннях відповідних органів щодо суддівської кар`єри позивача його прізвище вже зазначалось як « ОСОБА_1 ». Такі дані містяться, зокрема в рішеннях Вищої ради правосуддя (ВРП) від 15.10.2019 за №2733/0/15-19 про переведення позивача на посаду судді Одеського апеляційного суду, від 28.09.2023 за №941/0/15-23 про звільнення позивача з посади судді у відставку з поданням заяви про відставку.

Отже, як встановлено судом з досліджених документів, на момент поширення на сайті відповідача публікації - 18.06.2015, позивач обіймав посаду судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, на час описаної у статті ДТП (2007 рік, місто Луганськ) - суддею господарського суду Луганської області, та його прізвище було «ОСОБА_4», тобто поширена інформація стосується позивача і в цій частині відповідає дійсності.

Згідно з ч.1, 2 та ч.4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, кожен має право на повагу до його гідності (статті 3, 28).

Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема честь, гідність і ділова репутація (ч.1 ст.201 ЦК України).

Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Аналогічна позиція наведена у п. 50 постанови КЦС ВС від 09.10.2024 у справі №522/20192/18 (провадж. № 61-2874св24).

Згідно зі ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Водночас, ст.68 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ст.10 Європейської конвенції з прав людини (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

У національному законодавстві право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань підлягає реалізації із урахуванням обов`язку не поширювати недостовірну та таку, що ганьбить гідність, честь чи ділову репутацію іншої особи, інформацію.

Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (ст.32 Конституції України).

За змістом ст. ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, їх недоторканність, а також на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист своєї гідності, честі та ділової репутації.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (ст.277 ЦК України).

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

- а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

- б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

- в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

- г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації і з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно з ч.1, ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Судження вважається таким, що має оціночний характер, якщо воно виражає ставлення автора до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами як віра, впевненість чи сумнів. Якщо ж зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.

У своїй практиці Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (рішення у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08.07.1986). Однак, навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення у справі «Де Хаес і Гійселс проти Бельгії» від 24.02.1997, пункт 47).

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, також повинен враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації та рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998 рік) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя. Зокрема, у згаданій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 25.01.2023 у справі № 761/33563/20 вказано, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи.

Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України» від 06.10.2015).

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Суд враховує при цьому правову позицію ЄСПЛ щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «фактів». Так, у пункті 39 рішення ЄСПЛ від 28.03.2013 у справі «Нова Газета і Бородянський проти росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. Також у рішенні зазначено, що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

ЄСПЛ також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність як особистих немайнових прав. За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

У постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 203/360/20 зазначено, що чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а публічні особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів (див. постанову Верховного Суду від 08.12.2021 у справі № 757/10886/20-ц).

Аналогічну позицію підтверджено і у постанові Верховного Суду від 09.10.2024 у справі №522/20192/18 (провадж. № 61-2874св24).

Суд враховуючи рекомендації, викладені у Резолюції № 1165 (1998 рік) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя щодо визначення публічних осіб, їх ролі у суспільстві, меж критики, а також контекст інформації, викладеної у публікації, що поширена на сайті відповідача, суд приходить до висновку, що контекст статті свідчить про суспільний інтерес до обговорюваних питань.

Оспорювана інформація, яку просить визнати недостовірною позивач, фактично стосується з викладу декількох фактів, певні з яких відповідають дійсності (зокрема те, що "Сьогодні ОСОБА_4 є суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ"), а інші свідчать про викладення суб`єктивної думки особи, яка дає інтерв`ю, тобто викладає свої міркування автору публікації, про що свідчить сама назва статті: «ІНФОРМАЦІЯ_5».

Судом досліджено як весь текст спірної публікації, так і ту частину, на яку вказував позивач як недостовірну і таку, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Судом встановлено, що у статті піднято тему щодо розвитку українського суспільства, характеру взаємовідносин різних верств населення, довіри суспільства, тобто предметом є тема, яка становить суспільний інтерес. Так, уже в першому ж абзаці публікації вказано: «Одним із найяскравіших та найдоступніших свідчень змін в країні є характер стосунків у суспільстві між різними його верствами. Вони відображають стан інститутів, які мають забезпечувати правопорядок, рівність кожного перед законом, та свідчать про рівень корумпованості правоохоронних органів та судів. Розуміння ж відсутності справедливого покарання за злочини породжує безправ`я, свавілля та правову нерівність у суспільстві. Таким чином виділяється «каста недоторканних», яка завдяки своїм зв`язкам та матеріальним статкам здатна забезпечити собі життя без обмежень. Так з`являються мажори, які безкарно збивають людей на авто, депутати, які полюють на громадян, судді та чиновники, на яких не розповсюджується правосуддя».

Далі з 2 по 5 абзац у статті вказуються приклади «свавілля «недоторканих», які виокремлює особа, яка фактично надає інтерв`ю автору статті.

У абзаці 2 публікації міститься, зокрема інформація, яку просить визнати недостовірною позивач: «Прикладів свавілля «недоторканних» можна наводити багато. Часові рамки тут не обмежені. Ось деякі випадки. В 2007 році в Луганську автомобіль «VW Passat» на швидкості близько 120 км/год. на смерть збив жінку й шестирічного хлопчика. Від удару жінці відірвало ногу, і її відкинуло на 5 метрів, а кросівки хлопчика знайшли за 20 м від місця ДТП. Водій авто вибіг із машини і втік. Співробітники МВС встановили, що за кермом перебував суддя Господарського суду Луганської області ОСОБА_4. Пізніше суд виправдав його, а винними визнали потерпілих - у крові збитої жінки нібито знайшли алкоголь. Сьогодні ОСОБА_4 є суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.».

Далі у абзацах 6-9 статті викладено міркування ОСОБА_6 щодо характеру розвитку українського суспільства з 1990 років і виклики та перспективи, які існують на час публікації.

Отже, суд приходить до висновку, що межі критики публічних осіб, до яких належав і позивач, при обговоренні таких важливих для українського суспільства тем, є більш широкими ніж щодо осіб, які не є публічними.

Факти того, що позивач у 2007 році працював на посаді судді господарського суду Луганської області, а у 2015 році - посаді судді Вищого спеціалізованого суду України, підтверджуються матеріалами справи.

Щодо частини абзацу наступного змісту: «Прикладів свавілля «недоторканних» можна наводити багато. Часові рамки тут не обмежені. Ось деякі випадки. В 2007 році в Луганську автомобіль «VW Passat» на швидкості близько 120 км/год. на смерть збив жінку й шестирічного хлопчика. Від удару жінці відірвало ногу, і її відкинуло на 5 метрів, а кросівки хлопчика знайшли за 20 м від місця ДТП. Водій авто вибіг із машини і втік.", то у ньому безпосередньо відсутнє згадування про позивача. Отже, така інформація незалежно від її правдивості сама по собі не є такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Щодо частини тексту, а саме: «Співробітники МВС встановили, що за кермом перебував суддя Господарського суду Луганської області ОСОБА_4. Пізніше суд виправдав його, а винними визнали потерпілих - у крові збитої жінки нібито знайшли алкоголь.», то особа, яка повідомляє цю інформацію вказує на її встановлення співробітниками МВС, прийняття рішення судом. Відповідно докази правдивості даної інформації та джерел її отримання можуть бути надані особою, яка повідомляла вказану інформацію, проте до неї позовних вимог позивачем не заявлено.

Сам позивач, доказів на підтвердження своїх тверджень про неправдивість інформації, до суду не надав.

Щодо інформації, викладеної у реченні: «Сьогодні ОСОБА_4 є суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.», то вона відповідає дійсності і підтверджується матеріалами справи.

Враховуючи характер оспорюваної інформації, контекст всієї інформації, викладеної у статті, суд вважає, що спірний 2 абзац публікації не містить фактичних відомостей, тверджень чи звинувачень позивача, зокрема, й у вчиненні кримінального правопорушення, у перевищенні швидкості, спробі зникнення з місця ДТП, про яку йдеться в абзаці, а є власною суб`єктивною думкою та оцінкою наданою особою, що дає інтерв`ю - ОСОБА_6 , в межах обговорення теми, яка становить суспільний інтерес.

Саме по собі згадування у абзаці 2 даних позивача та його посад, на думку суду за встановлених обставин не є підставою для задоволення позову.

Судом не встановлено підстав вважати, що оспорювана позивачем інформація, з огляду на її суб`єктивний і оціночний характер, контекст в якому відбулося її поширення та відомості про сторін розглядуваної справи, є такою, що підлягає спростуванню у судовому порядку.

При цьому позивач не позбавлений можливості скористатись своїм правом на відповідь.

Посилання позивача на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 10.02.2021 у справі №753/338/19, не є релевантними для цієї справи, оскільки обставини справ є відмінними. Так, у справі, на яку посилається позивач, ТОВ «Ділова преса України» здійснило передрук інформації з іншого джерела, проте судом апеляційної інстанції не було звернуто увагу на те, що поширена відповідачем інформація не є дослівним відтворенням матеріалів, опублікованих іншими засобами масової інформації.

У той час, у даній справі мають місце інші обставини, а саме: на сайті відповідача опубліковано статтю журналіста з даними « ОСОБА_7 », у якій фактично викладено інтерв`ю певної особи - « ОСОБА_8 , заступник голови Інституту соціології НАН України». Позивачем позовних вимог до цих осіб не заявлено. Більше того, в частині тексту публікації щодо позивача, особа, яка дає інтерв`ю, та наводячи приклад щодо позивача, вказує на відоме їй джерело, яке встановило, що саме позивач був водієм автомобіля, який вчинив ДТП з потерпілими - «Співробітники МВС встановили», наявність судового рішення. Тобто ця особа висловлює свої переконання про встановлені певними суб`єктами обставини в контексті обговорюваної з журналістом тематики щодо характеру розвитку та проблем українського суспільства. Суд звертає увагу на те, що в контексті статті особа, яка наводить як приклад ситуацію з ДТП, посилається на інформацію співробітників МВС, тобто у статті відсутнє пряме ствердження, що саме позивач винен у ДТП та травмуванні потерпілих, а навпаки згадується про його виправдання судом. Вжита у наступному реченні термінологія: «Пізніше суд виправдав його, а винними визнали потерпілих - у крові збитої жінки нібито знайшли алкоголь», а саме: слово «нібито», прямо вказує на висловлювання особою припущення, власного суб`єктивного бачення ситуації, тобто оціночного судження, а не фактичного твердження. Позовні вимоги до цієї особи не заявлені.

Позивачем також не надано суду доказів недостовірності інформації, викладеної щодо нього у оспорюваній частині публікації, зокрема щодо відсутності кримінального провадження чи будь-якого вироку суду щодо нього, хоча стаття 81 ЦПК України покладає на сторони обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог недостовірності інформації.

Крім того, судом встановлено, що у даній справі позивачем визначено відповідачем лише ТОВ «УКРАЇНСЬКА ПРЕС-ГРУПА» (), як власника Інтернет-ресурсу «Газета «День», у той час як у статті вказано дані про автора статті « ОСОБА_7 » та особу, що давала інтерв`ю - « ОСОБА_8 », щодо яких позивач не надав суду доказів неможливості їх встановлення та існування перешкод у отриманні інформації про них, яка є необхідною для формування позову. Клопотань про витребування інформації про вказаних осіб, у зв`язку з наявністю перешкод у їх отриманні самостійно, позивач також не заявляв.

Відповідно до позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі № 904/4494/18, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник вебсайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника вебсайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права», власник вебсайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання вебсайту. За відсутності доказів іншого власником вебсайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до вебсайту, і (або) отримувач послуг хостингу.

У позові позивач зазначив, що ним пред`явлено вимоги до власника веб сайту, про якого була наявна інформація на Інтернет-сторінці. Жодного обґрунтування щодо наявності чи відсутності вимог до автора статті та особи, яка висловлювала свої міркування з наведенням прикладів «свавілля «недоторканих», позивачем у позові не наведено.

Враховуючи те, що ТОВ «Українська Прес-Група», безпосередньо вказано на сайті, де опублікована стаття, тобто створило технологічну можливість та умови для поширення статті, то суд вважає, що ця особа може бути належним відповідачем у справі за умови відсутності даних про автора публікації та особи, яка фактично надавала інтерв`ю, тобто надавала певну інформацію та свої міркування. При цьому, судом встановлено, що викладена у статті інформація становить суспільний інтерес, позивач є публічною особою, межі критики до якої є ширшими, а вказана особою, яка давала інтерв`ю інформація, на переконання суду викладена у формі оціночних суджень, позивач не позбавлений права на відповідь.

З урахуванням наведеного вище, судом не встановлено обставин, які б свідчили про порушення відповідачем особистих немайнових прав позивача, заподіяння їм шкоди або перешкоджання у їх повному та своєчасному здійсненні.

Таким чином, суд приходить до висновку, що не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Українська прес-група» про визнання інформації недостовірною та зобов`язання видалити інформацію (фрагмент публікації).

Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки судом не встановлено підстав для задоволення позову, то відповідно підстави для стягнення з відповідача на користь позивача, судового збору та витрат на правову допомогу відсутні.

Відповідно до статей 6, 10 ЄКПЛ, статей 28, 32, 34, 68 Конституції України, статей 200, 201, 270, 277, 297, 299 ЦК України, статей 1, 30 Закону України «Про інформацію», статті 43 Закону України «Про медіа» та керуючись статтями 2-4, 12, 13, 15, 141, 258, 259, 263-265, 268, 351-355 ЦПК України, суд -

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська прес-група» про визнання інформації недостовірною та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Н.Г. Притула