Справа № 344/8166/24
Провадження № 22-ц/4808/356/25
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Б. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Кузнєцов В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 20 грудня 2024 року, ухвалене в складі судді Атаманюка Б.М. в м. Івано-Франківську, повний текст якого складено 30 грудня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.05.2010 року, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 16.05.2023 року розірвано. У період перебування у шлюбі сторони за спільні кошти придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована на праві власності за їхнім сином ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач вказував, що після розлучення залишився проживати у зазначеній квартирі, однак відповідач почала перешкоджати йому у цьому шляхом підселення квартирантів, постійних вимог покинути квартиру, а 01.08.2023 року (у день його народження) замінила ключі від вхідних дверей квартири та викинула і забрала з квартири його особисті речі. З цього приводу він звертався у поліцію.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 16.11.2023 року ОСОБА_2 визнано винуватою у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме: скоєнні економічного насильства, що виразилося у виселенні позивача із сумісного житла, викиданні його особистих речей, заміні замків у дверях квартири.

Позивач зазначив, що змушений проживати у машині, іноді у знайомих, оскільки все інше житло він зареєстрував на дружину та дітей. На цей час триває судовий розгляд щодо поділу спільного майна між сторонами. Стверджував, що частину речей із квартири відповідачка викинула на сміття, а частину відправила від його імені за місцем його реєстрації в с. Микуличин, де він не проживає. При цьому, відправку речей через оператора «Нова Пошта» не оплачувала, а поклала оплату послуг з пересилки на нього. Тому за отримання своїх речей він вимушений був заплатити 1470 гривень. Після отримання речей виявив, що відповідачкою не були повернуті: фотоапарат Canon EOS М6 Mark II, 2022 р.в., виробництва КНР, вартістю 39500 грн.; об`єктив до фотоапарату Sigma 56 mm, f 1,4 DC DN Contemporaiy, виробництво Японія, вартістю 13200 грн.; зарядка та 2 акумулятори до фотоапарату Canon EOS М6 Mark II, вартістю 1900 грн.; блочок зарядного пристрою Apple USB-C 20W original, вартістю 1100 грн.; бінокль зі збільшенням Bushnell, 2017 року випуску, орієнтовна вартість 5000 грн.; туалетна вода Rabanne 1 million lucky, 100 мл вартістю 3763 грн. та туалетна вода Rabanne Invictus, 50 мл, вартістю 2844 грн., на загальну суму 6607 грн.; особистий одяг (штани, футболки, кросівки, майки, спідня білизна, толстовка, брюки, шорти) на суму 15846,50 грн.; спортивний костюм Puma, придбаний у 2021 році за 4500 грн. та ще багато інших речей, на які чеки чи інші документи не збереглись.

Також після того, як він залишився без житла на вулиці, в нього загострилась хронічна хвороба - псоріатичний артрит, у зв`язку з чим він потрапив до лікарні і на теперішній час проходить лікування. Стаціонарне лікування він проходив з 11.09.2023 року по 18.09.2023 року, під час якого витратив 1019,97 грн. на ліки; з 09.10.2023 року по 20.10.2023 року, коли витратив 462,57 грн.; а також з 20.11.2023 року по 27.11.2023 року; з 28.12.2023 року по 08.01.2024 року; 27.02.2024 року; з 11.03.2024 року по 18.03.2024 року. Під час консультації 27.02.2024 року у зв`язку з тим, що лікування, яке він отримує, недостатньо для видужання, йому рекомендовано імунобіологічну терапію - гуселькумаб в дозуванні мінімум 3 дози. Цей препарат в Україні носить рекомендаційний характер та може бути придбаний лише за кордоном, наприклад в Ізраїлі. Згідно висновку про вартість майна визначення ринкової вартості медичного препарату вартість 1 дози гуселькумабу складає 111234 грн., а враховуючи необхідність у отриманні ним мінімум 3-х доз, вартість такого лікування складатиме 333702 гривень.

Крім того, зазначив, що через постійне лікування був вимушений у жовтні 2023 року звільнитися з роботи. На теперішній час не працює, є пенсіонером по інвалідності.

Стверджував, що діями відповідача йому було завдано також моральну шкоду, яка полягала у спричиненні страждань, які він зазнав та продовжує зазнавати, у зв`язку з тим, що фактично позбавлений житла та вимушено проживає в машині і періодично у знайомих, не має де спілкуватись особисто з дітьми, велика кількість його особистих речей була викинута. Через вчинене щодо нього адміністративне правопорушення загострилась його хронічна хвороба - псоріатичний артрит, і як результат його 18.01.2024 року визнано інвалідом 3 групи, а на лікування він витратив значні кошти. Вказував, що через протиправні дії відповідача пережив та переживає нервовий психологічний стрес, емоційну напругу та страх. Завдану моральну шкоду оцінив на суму 360184,54 грн., з якої: фактичні витрати на лікування 1482,54 грн., необхідні витрати на відновлення стану здоров`я 333702 грн., компенсація 25000 гривень.

Таким чином просив стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду на загальну суму 89123,50 грн. та моральну шкоду в сумі 360184,54 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 грудня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн., а також судовий збір в розмірі 16 грн. 84 коп. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

На вказане судове рішення позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд прийняв до уваги недопустимі письмові докази, долучені стороною відповідача при поданні письмових пояснень із порушенням процесуальних строків. При цьому відповідачем не повідомлено причин неможливості надання таких доказів у передбачений ЦПК України строк, не заявлено про поновлення пропущеного строку.

Крім того, стороною відповідача в судовому засіданні долучено копію поштової квитанції про направлення позивачу речей, щодо яких розглядається позов з позовною вимогою щодо компенсації їх вартості. Суд прийняв вказану квитанцію в якості доказу, незважаючи на те, що такий штучно створено стороною відповідача під час розгляду справи. При цьому відповідач фактично визнає факт неповернення нею особистого майна позивачу.

Зазначає, що суд не врахував усіх наданих доказів щодо вартості втрачених речей, таких як фотоапарат, бінокль, туалетна вода, одяг та інше. Рішення базується на припущеннях, що відповідачка не мала наміру утримувати ці речі. Суд поклав частину відповідальності за втрату речей на позивача, не враховуючи фактів, які підтверджують, що дії відповідачки призвели до втрати або пошкодження майна.

Вказує, що значення факту виселення його з постійного житла та перешкоджання йому в доступі до житла і особистих речей суд першої інстанції розцінив як допустимі, оскільки вказана квартира є власністю їхнього спільного сина. Однак, на думку скаржника, такого висновку суд дійшов у порушення ч. 6 ст. 82 ЦПК України, оскільки преюдиційні факти, встановлені Івано-Франківським апеляційним судом у постанові від 16.11.2023 року у справі №344/15901/23.

Вважає, що суд неправильно оцінив причинно-наслідковий зв`язок між вчиненням щодо нього адміністративного правопорушення та різким погіршенням його стану здоров`я, вважаючи, що погіршення здоров`я могло бути наслідком його емоційного стану або дій, тоді як доказова база (медичні документи, висновки спеціалістів) доводить такий зв`язок. Стверджує, що звернення до лікарів з різким погіршенням стану здоров`я відбулось після протиправної та зухвалої поведінки відповідачки щодо нього. Медичні документи, які підтверджують його лікування після скоєння правопорушення були проігноровані судом. Суд залишив поза увагою, що у медичних документах наявні в рекомендаціях призначення саме тих ліків, чеки на які долучені до позовної заяви.

Розмір морального відшкодування, стягнутого судом, також не відповідає фактичним обставинам справи, не враховує реальні витрати та страждання позивача, зокрема, витрати на тимчасове проживання або оренду житла.

Помилковим є і припущення суду про наявність альтернативного житла у позивача, оскільки будинок в селі ОСОБА_4 належить не йому, а матері, тому він був фактично позбавлений можливості скористатися цим житлом.

Вважає, що суд мав врахувати, що дії відповідачки (заміна замків, викидання речей) призвели до серйозних наслідків для нього, включаючи необхідність витрат на перевезення речей, пошук нового житла та лікування. Виселення його з квартири, яка належить їхньому сину, відбулося без його погодження, що є порушенням його прав як батька, здійснено без жодного попередження, що порушує принципи спільного розпорядження майном дитини. Його незаконно позбавлено доступу до майна, оскільки ключі від квартири були передані йому за сумісною згодою з відповідачкою, що підтверджує наявність у них домовленості щодо користування житлом. Також дії відповідачки не враховували інтересів дітей, оскільки принижують статус батька в їхніх очах, що може негативно вплинути на їх психологічний стан та відношення до батька. Зміна замків і виселення без згоди одного з батьків створюють всі ознаки економічного насильства, як це було визнано Івано-Франківським апеляційним судом. І ці обставини доводять, що дії відповідачки мали умисний характер і спрямовані на порушення прав позивача.

Також стверджує, що новіші коштовні речі, такі як фотоапарат та аксесуари до нього, були вилучені відповідачкою, яка у судовому засіданні фактично визнала цей факт. А судом не враховано, що їх вартість значно перевищує стягнуту судом компенсацію моральної шкоди в сумі 5000 грн. Відповідачка не надала доказів, що підтверджують повернення всіх особистих речей позивача, фактично не заперечує неповернення йому бінокля. Проте суд, з цього приводу рішення про компенсацію вартості майна не прийняв. Зазначає, що старший син відповідачки не може підтвердити навіть назву фотоапарата, що підриває достовірність його свідчень, вказує на недостатню обізнаність про обставини володіння цим предметом. Фотоапарат, який є предметом спору, був особистою власністю позивача, а відповідачка мала свій власний, подарований їй раніше.

Стверджує, що зважаючи на неповернення цінних речей, суд мав би зобов`язати відповідачку компенсувати їхню ринкову вартість, яку підтверджено чеками та іншими доказами, наданими ним. Однак не взяв до уваги реальну вартість втраченого майна, що було зазначено у позовній заяві та підтверджено документами.

Зазначає, що посилання суду в рішенні на особисті стосунки між сторонами не відноситься до предмету позовної заяви.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача адвокат Манченко О.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною. Зазначає, що фотоапарат Canon і вказані додаткові комплектуючі до нього були набуті під час шлюбу, тому не можуть бути власністю лише позивача. Також вважає безпідставними вимоги про відшкодування інших речей (бінокль вартістю 5000 грн., туалетна вода (2 шт.) вартістю 6607 грн., особистий одяг на суму 15846,50 грн., спортивний костюм вартістю 4500 грн.), оскільки вказані речі повернуті позивачу.

Зазначає, що шлюб між сторонами розірвано, тому фактично все майно, набуте за час шлюбу є спільною сімейною власністю подружжя і стягнення вартості якогось спірного майна в порядку заявлених у цій справі вимог не є належним способом захисту прав, адже спори щодо майна набутого за час шлюбу повинні розглядатися в межах цивільних справ про поділ майна подружжя.

Стверджує, що відповідачка визнає, що з усіх речей позивача, які йому не було повернуто, є одна пара кросівок (нових), які вона віддала спільному з позивачем сину ОСОБА_5 , оскільки розмір підходив, а батько жодних речей дітям майже рік не купував, подарунків до свят не дарував. Згодом позивач сам повідомляв сину, щоб він розцінював ці кросівки, як подарунок до дня народження.

Щодо інших речей (бінокля, туалетної води, іншого особистого одягу), то судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачка двічі повертала позивачу особисті речі, тому у неї немає очевидної мети та мотиву утримувати та не повертати чоловічі речі позивачу.

Зазначає, що взуття (кросівки), якими користувався син позивача, костюм « ОСОБА_6 » та дві футболки позивач неодноразово відмовився отримувати.

Щодо тверджень позивача про перешкоди в користуванні спільним нерухомим майном та позбавлення житла, то зазначає, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , в якій позивач проживав з вересня 2023 року з іншою жінкою, належить їхньому спільному сину ОСОБА_3 , набута за подружжям за час шлюбу на користь сина, тому позиція позивача про те, що він купив цю квартиру за власні кошти чи подарував сину не відповідає дійсності. Судом визначено місце проживання дітей з матір`ю, яка розпоряджається майном в інтересах малолітнього сина до досягнення ним повної дієздатності. Оскільки відповідачка хотіла розпоряджатися цією квартирою в інтересах дітей, а також у зв`язку з тим, що фактично проживаючи в цій квартирі, позивач користувався комунальними послугами, не сплачував жодних комунальних платежів, подальше його користування квартирою сина суперечило інтересам дитини.

Зазначає, що у провадженні Яремчанського міського суду перебуває цивільна справа №354/509/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки до реєстрації шлюбу, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. У зустрічному позові ОСОБА_1 стверджує, що є власником та співвласником нерухомого і рухомого майна вартістю понад 13600000 гривень, в тому числі одноосібним власником 4-поверхового житлового будинку в с. Микуличин (вартістю 6567232 грн.), який побудований на належній позивачу земельній ділянці, кадастровий номер: :10:006:0026, вартістю 35000 доларів США (1393542,00 грн.). Тому вважає, що твердження позивача про те, що він не має житла, вимушений проживати у машині є намаганням ввести суд в оману. Крім того, позивач користується двома автомобілями: Volkswagen Atlas, вартістю 797008 грн. та Dodge Challenger вартістю 1750495 грн.

Вважає, що враховуючи конкретні обставини справи, ступінь душевних страждань позивача, з урахуванням його надмірної емоційності та конфліктної поведінки судом першої інстанції вірно оцінено завдану моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Не відповідають дійсності і доводи апелянта про те, що суд прийняв до уваги недопустимі письмові докази, оскільки у відзиві на позовну заяву було зазначено, що «додатки долучаються до зустрічного позову», таким чином всі докази було долучено разом з відзивом на позовну заяву та зустрічною позовною заявою. У зв`язку з тим, що зустрічний позов ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди повернено заявнику докази було повторно долучено до письмових пояснень. Всі подані відповідачем докази отримані з дотриманням порядку, встановленого законом, тому незрозумілою є позиція позивача щодо недопустимості таких.

Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, залишити в силі рішення суду першої інстанції, стягнути з позивача на користь відповідачки витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 6900 грн.

В судовому засіданні в залі апеляційного суду Кут Р.М. та його представник адвокат Душенко В.А. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду доводи та вимоги апеляційної скарги підтримали.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Манченко О.В. щодо задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, враховуючи таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.05.2010 року, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 16.05.2023 року розірвано.

У шлюбі у сторін народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчать копії свідоцтв про народження від 05.08.2010 року та від 15.04.2014 року відповідно (т. 1, а.с. 106, 107).

Згідно Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно 29.02.2012 року за ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 145).

З пояснень сторін встановлено, що вказана квартира набута під час перебування сторін у шлюбі та зареєстрована на їхнього сина ОСОБА_5 . Після розлучення позивач ОСОБА_1 залишився проживати у цій квартирі.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 16.11.2023 року (справа №344/15901/23) ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. У постанові зазначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у минулому були подружжям. На момент вчинення правопорушення розлучені. Після розлучення ОСОБА_1 проживає окремо в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка була придбана ними спільно у шлюбі та зареєстрована на їх спільну неповнолітню дитину. 01.08.2023 року о 15 год. 00 хв. коли ОСОБА_1 був відсутній в зазначеній квартирі, туди прийшла ОСОБА_2 , яка з метою виселити потерпілого, зібрала його особисті речі, винесла з квартири та поміняла замки на вхідних дверях. Речі потерпілого вона поштою відправила за адресою його колишнього проживання. Свої дії вона вчинила через те, що хотіла здати квартиру в оренду та погасити борги за комунальні послуги, які виникли внаслідок дій потерпілого. Апеляційний суд зокрема встановив, що ОСОБА_2 , замінивши замки на вхідних дверях квартири, позбавила потерпілого житла та проти його волі перемістила (розпорядилася) його особисті речі за межі квартири; її дії мають всі ознаки економічного насильства. В результаті таких дій потерпілий опинився у вразливому стані, змушений влаштовувати своє життя, підшукуючи нове житло, розшукуючи свої речі, що вимагає додаткових матеріальних витрат. За висновком суду такі дії безумовно могли завдати шкоду психічному здоров`ю потерпілого, оскільки істотно порушують його речові права, а також право на житло, яке гарантоване Конституцією України (т. 1, а.с. 10, 11).

В матеріалах справи містяться документи, що підтверджують стан здоров`я позивача, а також те, що він проходив стаціонарне лікування з 11.09.2023 року по 18.09.2023 року, і за вказаний період придбав ліки на загальну суму 1019,97 грн., з 09.10.2023 року по 20.10.2023 року, і в цей період ним витрачено на ліки 462,57 грн., а також лікувався: з 20.11.2023 року по 27.11.2023 року; з 28.12.2023 року по 08.01.2024 року; з 11.03.2024 року по 18.03.2024 року (т. 1, а.с. 21-27).

Згідно консультативного висновку спеціаліста від 07.03.2024 року ОСОБА_1 рекомендовано для лікування імунобіологічну терапію - гуселькумаб в дозуванні мінімум 3 дози (т. 1, а.с. 28). За висновком про вартість майна оціночна вартість 1 дози «Гуселькумабу» становить 111234 грн. (т. 1, а.с. 30).

Окрім того, матеріали справи місять квитанції про придбання речей, зокрема: 07.05.2023 року в магазині «LC WAIKIKI» було придбано брюки, брюки, сорочка, боді, боді, шорти (чек повністю не читається), всього на загальну суму 5242,00 грн.; 08.08.2023 року в магазині «COLINS» придбано дві майки на загальну суму 1158,00 грн.; 02.07.2023 року в магазині «LC WAIKIKI» придбано трикотажні майки, трикотажні роллер, трикотажна толстовка, спідня білизна, всього на суму 1813,00 грн.; 16.06.2023 року в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_3 » придбано трикотажні боді-футб вартістю 319 грн.; (дата не читається) в магазині ТОВ «Т-Стиль» придбано футболку вартістю 299,00 грн.; 15.05.2023 року в магазині «LC WAIKIKI» придбано трикотажну майку вартістю 209,00 грн., а 11.07.2023 року толстовку вартістю 548,00 грн.; 21.05.2023 року в Гіпермаркеті «Епіцентр К» придбано кросівки вартістю 2583,00 грн.; 15.05.2023 в ФОП ОСОБА_8 придбано штани вартістю 397,50 грн.; 15.05.2023 року в магазині ТОВ «Т-Стиль» придбано футболку вартістю 299,00 грн.; 21.05.2023 року в Гіпермаркеті «Епіцентр К» придбано футболку вартістю 199 грн.; 07.05.2023 року в магазині «РІКЕР» придбано чоловічий міський комфорт біла шкіра (з чека зрозуміло, що це взуття) вартістю 2780,00 грн. (т. 1, а.с. 18-20).

Відповідно до листа ТОВ «Брокард Україна» від 22.03.2024 року позивачем з використанням його дисконтної картки 14.02.2023 року придбано: туалетна вода Rabanne 1 million lucky, 100 мл вартістю 3763 грн.; туалетна вода Rabanne Invictus, 50 мл, вартістю 2844 грн. (т. 1, а.с. 17).

Як стверджує позивач, вищевказані речі знаходилися в квартирі адресою: АДРЕСА_1 , і ними заволоділа відповідачка та йому не повернула.

З цього приводу судом встановлено наступне.

Як вбачається з копії експрес-накладної «Нова пошта», 01.08.2023 року було здійснено поштове відправлення з відділення АДРЕСА_2 , на відділення №1, с. Микуличин. Відправлення здійснено від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_1 ; відправлення: побутові речі (т. 1, а.с. 14).

В судових засіданнях було встановлено, що посилка фактично була направлена відповідачкою ОСОБА_2 на адресу реєстрації позивача ОСОБА_1 і містила особисті речі останнього, однак які саме не відомо.

Також, як підтвердили сторони в судовому засіданні, частину речей було повернуто відповідачкою позивачу через сина ОСОБА_5 при зустрічі на вулиці. Перелік повернутих речей також не відомий.

Окрім того, відповідно до опису про вкладення посилки 11.11.2024 року відповідачем на ім`я позивача за адресою його реєстрації ( АДРЕСА_3 ) було відправлено Костюм «Пума», кросівки білі «Пума» та дві футболки. Матеріали також місять інформацію про статус відправлення та трекінг (т. 2, а.с. 1-3).

Як пояснив позивач у судовому засіданні він не отримував вказану посилку, оскільки ті речі для нього втратили цінність. Відповідачка підтвердила факт повернення посилки.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що доведеним є той факт, що внаслідок позбавлення відповідачкою позивача житла та переміщення його особистих речей без його згоди, позивач зазнав економічного насильства, що спричинило завдання йому моральної шкоди у вигляді душевних страждань, які, з урахуванням конкретних обставин справи, ступеня, надмірної емоційності та конфліктної поведінки самого позивача, вчинення ним дій, які також порушували права відповідачки, вимоги розумності та справедливості, суд оцінив на суму 5000 грн. Відмовляючи в іншій частині позовних вимог, суд виходив із недоведеності таких.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, враховуючи наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 23 ЦПК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Верховний Суд України у постанові Пленуму №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

Згідно роз`яснень пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

В постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі №455/1076/16-ц (провадження №61-48155св18) зазначено, що тлумачення статей 11 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, №68490/01, §62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Як свідчить тлумачення статті 23 ЦК України при визначені розміру компенсації моральної шкоди враховуються вимоги розумності і справедливості.

У позовній заяві позивач оцінив завдану моральну шкоду на загальну суму 360184,54 грн., до якої включив: фактичні витрати на лікування 1482,54 грн., необхідні витрати на відновлення стану здоров`я - 333702 грн. та компенсацію - 25000 грн. Тобто, позивач до моральної шкоди відніс витрати на лікування та реабілітацію, що по суті є витратами майнового характеру та не стосуються моральної (немайнової) шкоди.

Отже, фактично моральна шкода позивачем оцінена в 25000 грн., яку він пов`язує з моральними стражданнями у зв`язку з тим, що був позбавлений житла та доступу до своїх особистих речей, відносно нього вчинене домашнє насильство, а також погіршенням стану здоров`я.

Даючи оцінку вимогам позивача про відшкодування моральної шкоди, місцевим судом встановлено, що 01.08.2023 року відповідачка ОСОБА_2 , увійшовши в житло, яке на той час було постійним місцем проживання позивача ОСОБА_1 , змінила в ньому ключі від вхідних дверей, чим порушила житлові права останнього, а також проти його волі перемістила (розпорядилася) його особисті речі за межі квартири. Вказані дії відповідачки мають всі ознаки економічного насильства щодо позивача, про що зробив висновок Івано-Франківський апеляційний суд у постанові від 16.11.2023 року у справі №344/15901/23, яка в силу вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України має преюдиційне значення для розгляду цієї справи, а тому встановлені обставини не потребують доказування у цій справі.

З огляду на це, суд вважав доведеним, що внаслідок позбавлення відповідачкою позивача житла та переміщення його особистих речей без його згоди, позивач зазнав економічного насильства, що спричинило завдання йому моральної шкоди у вигляді душевних страждань.

Оцінюючи глибину таких душевних страждань суд взяв до уваги, що житло, де проживав позивач, йому не належить, а є власністю сина ОСОБА_5 , який проживає з матір`ю (відповідачкою). Також, суд вірно критично оцінив доводи позивача про те, що через позбавлення його відповідачкою житла він був змушений проживати в автомобілі та періодично у знайомих, адже останній має житло в АДРЕСА_3 , де зареєстроване його постійне місце проживання. Тобто, позбавлення позивача доступу до квартири призвело до порушення його житлових прав на короткочасний період, зокрема той проміжок часу, який є необхідний для переїзду з м. Івано-Франківська до с. Микуличин, або пошуку іншого житла, що об`єктивно можливо було вирішити за короткий період часу.

А доводи апелянта про те, що будинок в селі Микуличин належить не йому, а матері, тому він був фактично позбавлений можливості скористатися цим житлом, не спростовують вказаних висновків, оскільки він зареєстрований у цьому будинку. А члени сім`ї власника житлового будинку або квартири можуть користуватися таким житлом на рівні з його власником.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не враховано преюдиційні факти, встановлені Івано-Франківським апеляційним судом у постанові від 16.11.2023 року у справі №344/15901/23, неправомірність дій відповідачки, які виразилися в економічному насильстві щодо нього (замінивши замки на вхідних дверях квартири, позбавила потерпілого житла та проти його волі перемістила (розпорядилася) його особисті речі за межі квартири) не заслуговують на увагу. Місцевий суд вірно врахував дані факти та прийшов до висновку про спричинення позивачу моральної шкоди у вигляді душевних страждань.

Однак, враховуючи конкретні обставини справи, ступінь душевних страждань позивача, з урахуванням його надмірної емоційності та конфліктної поведінки, з урахуванням вимог розумності та справедливості, місцевий суд обґрунтовано визначив компенсацію моральної шкоди в розмірі 5000 грн.

Також правильною є позиція місцевого суду, яка полягає в тому, що в частині погіршення стану здоров`я позивача з медичних документів останнього слідує висновок, що його захворювання має тривалий характер, тобто не виникло раптово внаслідок вищевказаних протиправних дій відповідачки. Тому у суду не було підстав для встановлення прямого причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідачки та погіршенням стану здоров`я позивача.

Крім того, місцевий суд правильно вважав, що імунобіологічна терапія для позивача у вигляді медичного препарату «Гуселькумаб» має рекомендаційний характер. Не доведено, що медикаменти, які придбані позивачем, призначалися йому лікарем.

Тобто підстав для стягнення з відповідача в корить позивача витрат на лікування та реабілітацію немає. Будь-яких доводів щодо спростування таких висновків суду апеляційна скарга також не містить.

При цьому суд врахував, що вимог майнового характеру про відшкодування витрат на лікування та реабілітацію позивачем не заявлено, адже такі витрати віднесено моральної шкоди. Тобто, позивачем у цій частині обраний неправильний спосіб захисту, що є окремою підставою для відмови у стягненні фактичних витрат на лікування в сумі 1482,54 гривень та витрати на відновлення стану здоров`я в сумі 333702 гривень.

Щодо заявлених вимог про стягнення матеріальної шкоди, апеляційний суд зазначає наступне.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Позивач стверджував, що речі на загальну суму 89123,50 грн., вартість яких він просить стягнути, знаходилися в квартирі адресою: АДРЕСА_1 , і ними заволоділа відповідачка та йому не повернула.

Оцінюючи доводи сторін щодо переліку неповернутих речей, суд першої інстанції встановив, що фотоапарат «Canon EOS М6 Mark II» та комплектуючі до нього (об`єктив, зарядний пристрій, акумулятор) знаходяться у відповідачки. Однак, остання стверджує, що такий був їй подарований позивачем за час шлюбу, не є особистим майном позивача, і між сторонами існує спір про поділ майна подружжя. Тому доводи апеляційної скарги про стягнення вартості фотоапарату та комплектуючих до нього в цьому провадженні не заслуговують на увагу.

З приводу кросівок « ОСОБА_6 », якими користувався син позивача, що підтвердили сторони у судовому засіданні, спортивного костюма «Пума», та двох футболок, то, як встановлено судом, позивач відмовився отримувати ці речі від відповідачки, посилка повернута відправнику (т. 2, а.с. 1-3). Як пояснив позивач у судовому засіданні, він не отримував вказану посилку, оскільки ті речі для нього втратили цінність. При цьому, доводи апеляційної скарги про те, що суд не повинен був брати до уваги долучену стороною відповідача в судовому засіданні копію поштової квитанції про направлення позивачу вищевказаних речей, є безпідставними, оскільки вимоги щодо компенсації вартості вказаних речей заявлені у позові.

Щодо інших речей (бінокля, туалетної води, іншого особистого одягу), то суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що відповідачка двічі повертала позивачу особисті речі, проте не встановлено, які саме речі, і чи всі повернуто. Щодо бінокля немає жодних даних, окрім тверджень позивача, що ним заволоділа відповідачка.

Суд правильно вважав, що з урахуванням факту повернення речей відповідачкою позивачу (невідомо яких), слідує висновок, що у останньої немає очевидної мети та мотиву утримувати та не повертати чоловічі речі позивачу. А у відзиві на апеляційну скаргу, де вона визнає, що з усіх речей позивача, які йому не було повернуто фактично є одна пара кросівок (нових), які вона віддала спільному з позивачем сину ОСОБА_5 .

Отже, у вказаній частині позовних вимог, суд вірно зазначив, що недоведеним є факт заволодіння відповідачкою вищезазначеними речами позивача, а також недоведеною є дійсна вартість таких речей, що мало б значення при визначенні розміру завданих матеріальних збитків. Тому підстав для стягнення матеріальних збитків з відповідачки в користь позивача немає.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині моральної шкоди та відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд взяв до уваги недопустимі письмові докази, долучені стороною відповідача при поданні письмових пояснень, колегія суддів відхиляє, оскільки у відзиві на позовну заяву було зазначено, що «додатки долучаються до зустрічного позову», таким чином всі докази було долучено разом з відзивом на позовну заяву та зустрічною позовною заявою. У зв`язку з тим, що зустрічний позов ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди повернено заявнику докази було повторно долучено до письмових пояснень. Тому відповідачем подано докази з дотриманням порядку, встановленого законом.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильних висновків суду не спростовують. Тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 20 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 07 березня 2025 року.