Справа № 135/1455/25
Провадження №2/135/682/25
РІШЕННЯ

іменем України

10.12.2025 м.Ладижин

Ладижинський міський суд Вінницької області в складі головуючого судді Нікандрової С.О. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2025 року через систему «Електронний суд» Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ГЕЛЕКСІ» подано позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між ТОВ «Фінансова компанія «ГЕЛЕКСІ» (23.06.2025 назву було змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ») та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено договір позики №152425 від 13.03.2020 в електронній формі.

В результаті платіжної операції ініційованої позикодавцем, за посередництва надавача платіжних послуг ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» (ТМ «ФОНДІ»), сума коштів в розмірі 5000 грн була перерахована на картковий рахунок вказаний позичальником при укладанні договору позики. Відповідно до умов договору позики стандартна процентна ставка становить 0,01% в день, розмір комісії складає 1,9%, підвищена комісійна винагорода у випадку прострочення терміну платежу становить 3,0%.

Відповідач не виконує свої грошові зобов`язання належним чином, довготривалий строк, внаслідок чого на дату подання позову заборгованість відповідача перед позивачем складає 25 249,50 грн, з яких: 5 000,00 грн - заборгованість за позикою, 20 249,50 грн - заборгованість по процентам та комісії за користування позикою.

За таких обставин позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 25 249,50 грн, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2423,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 14.10.2025 відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Ухвала суду про відкриття провадження у справі з цивільним позовом і долученими до нього матеріалами надсилалася відповідачу ОСОБА_1 за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 , та було вручене йому 31.10.2025.

13.11.2025 від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Клименко І.Ф. через систему «Електронний суд» надійшла заява про часткове визнання позову, у якій відповідач позовні вимоги визнає частково в частині стягнення заборгованості за позикою в сумі 5000 грн, заборгованості за процентами в сумі 74,50 грн, а разом 5074,50 грн. Заперечує щодо стягнення заборгованості з комісії 20 175,00 грн, оскільки нарахування комісії за користування позикою не відповідає положенням чинного законодавства про споживче кредитування. Також вважає завищеною вартість заявленої позивачем правничої допомоги в розмірі 5000 грн, і вважає, що вона підлягає зменшенню до 3000 грн.

Відповідно до вимог ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутністю учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши надані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13.03.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) був укладений Договір позики №152425 (а.с.5-8).

Відповідно до пункту 1.1. договору позикодавець надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути позику та грошову винагороду за користування позикою у відповідності до умов договору, в національній грошовій одиниці України - гривні, в сумі та строк: Сума позики 5000,00 гривень. Плата за користуванням позикою - стандартна процентна ставка становить 0,01% в день, розмір комісії складає 1,9%, підвищена комісійна винагорода у випадку прострочення терміну платежу становить 3,0%. Строк повернення позики 11.04.2020.

Відповідно до п.4.1 договору позичальник зобов`язується повністю повернути позикодавцю позику не пізніше 11.04.2020.

Згідно з п. 4.2 договору сторони домовились, що повернення позики та сплата плати за користування позикою здійснюватиметься згідно з графіком платежів, який є невід`ємною частиною цього договору та розміщується в Особистому кабінеті.

Згідно п.4.3. обчислення строку користування позикою та нарахування процентів та комісії за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики Позичальнику (перерахування грошових коштів на банківський рахунок Позичальника) до строку повернення позики зазначеного в договорі.

Зазначений договір підписаний позичальником ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором 83xs80q2.

Згідно Графіку платежів до Договору позики №152425 від 13.03.2020 сума позики -5000,00 грн; проценти за користування позикою - 14,5 грн; комісійна винагорода - 2175,00 грн; термін платежу 11.04.2020; заборгованість за договором позики 7 189,50 грн (а.с.9).

Також електронним підписом відповідач ОСОБА_1 підписав Паспорт позики (а.с.10-12).

04.08.2017 між ТОВ «Фінансова Компанія «ЕЛАЄНС» та ТОВ «Фінансова Компанія «ГЕЛЕКСІ» було укладено договір №04/08-17ПК про надання послуг з переказу грошових коштів (переказ на картку) (а.с.18).

Відповідно до відповіді за вих. №152425 від 01.09.2025 ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» повідомило, що на підставі договору №04/08-17ПК про надання послуг з переказу грошових коштів (переказ на картку) від 04.08.2017 надало ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» послуги з переказу грошових коштів фізичним особам, без відкриття рахунку. В результаті платіжної операції на картковий рахунок отримувача було успішно перераховано грошові кошти. Деталі платіжної операції: платник коштів ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» (), отримувач коштів ОСОБА_1 , номер транзакції в системі , номер операції 204632924, дата проведення платежу 13.03.2020, сума платежу 5000,00 грн., валюта платежу гривня UAH, платіжний засіб карта, банк емітент платіжної картки отримувача коштів ПриватБанк, номер банківської картки отримувача коштів НОМЕР_1 (а.с.17).

Відтак вказаний лист про здійснення успішного переказу є достатнім доказом виконання ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» зобов`язання за договором щодо надання відповідачу кредиту в сумі 5000,00 грн.

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 отримав від ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» кредит в сумі 5000,00 грн, що підтверджується належними і допустимими доказами, а також не оспорюється відповідачем.

Згідно розрахунку заборгованості з 13.03.2020 по 05.08.2025 за договором позики №152425 від 13.03.2020 укладеним з ОСОБА_1 станом на 08.08.2020 всього нараховано 25249,50 (а.с.13-16).

Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Факт укладення кредитного договору, а також досягнення згоди щодо його істотних умов відповідачем не заперечується.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання, а в ч.1 ст.625 ЦК України зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Відповідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.2 ст.1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Вказаним Договором позики позичальник зобов`язався повернути отримані грошові кошти, сплатити проценти та комісію.

Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

ОСОБА_1 усунувся від виконання передбачених договором обов`язків та отримані кредитні кошти не повернув, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитом, відсотками та комісією.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено способом захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі.

За умовами договору позики №152425 від 13.03.2020 ОСОБА_1 отримав позику, у спосіб передбачений договором, користувався нею, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість за позикою в заявленій позивачем сумі 5000,00 грн.

Разом з тим, крім стягнення заборгованості за сумою позики, позивач заявив також вимогу про стягнення з відповідача процентів за користування позикою та комісії на суму 20 249,50 грн.

Відповідно до розрахунку заборгованості, який міститься в матеріалах справи, проценти за користування позикою нараховані за період з 13.03.2020 по 08.08.2020 (120 днів) на суму 74,50 грн.

Відповідно до п.1.1. договору сторони домовились, що позикодавець надає, а позичальник отримує транш на наступних умовах: п. 1.1.1. сума позики 500,00 грн.; п. 1.1.1.2. плата за користування позикою встановлюється у вигляді фіксованих процентів та складає 0,01% в день від поточного залишку позики; п. 1.1.5 строк повернення позики 11.04.2020;

Згідно із графіком платежів до договору позики, термін платежу 11.04.2020, сума позики 5000,00 грн., проценти за користування позикою 14.50 грн, комісійна винагорода за користування позикою 2175,00 грн., заборгованість за договором позики 7189,50 грн.

Вказані умови позики доведені до відома споживача та узгоджені сторонами.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до усталеної судової практики припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказаних вище висновків Верховний Суд дійшов у постановах від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), від 23.10.2019 у справі №723/304/16-ц (провадження №14-360цс19), від 26.05.2020 у справі №638/13683/15-ц (провадження №14-680цс19), від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 (провадження №12-16гс22).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) виклала правову позицію щодо змісту понять «строк договору», «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання».

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК Українистроком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Відтак, за договором позики №152425 від 13.03.2020 у межах строку кредитування до 11.04.2020 відповідач мав повернути позивачеві суму позики і сплатити проценти за користування ним.

Таким чином, сторони узгодили строк кредитування (строк виконання зобов`язання), а тому нарахування процентів поза межами узгодженого сторонами строку кредитування є неправомірним.

Отже, відповідно до ст. 1048 ЦК України позивач має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за договором позики №152425 від 13.03.2020 в межах погодженого сторонами строку користування позикою, тобто за період з 13.03.2020 (дата укладання договору і зарахування коштів на картковий рахунок відповідача) до 11.04.2024 (дата повернення позики).

Доказів того, що в подальшому сторонами було пролонговано вказаний договір матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене та виходячи із умов договору, заборгованість за процентами за користування позикою відповідачем за період з 12.04.2020 по 08.08.2020нарахована поза межами узгодженого строку кредитного договору.

Отже, заборгованість за процентами за договором позики №152425 від 13.03.2020 за період з 13.03.2020 по 11.04.2020 (29 днів) повинна складати 14,50 грн (5000,00 грн х 0,01%/100 х 29), як це передбачено умовами укладеного договору позики.

Вирішуючи питання в частині позовних вимог про стягнення щомісячної комісії на суму 20 175,00 грн, суд виходить з наступного.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» статтю 11 викладено у такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набранням чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено комісію за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку або іншої фінансової установи встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Подібні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21).

За договором позики №152425 від 13.03.2020 позикодавець (ТОВ «Фінансова компанія «ГЕЛЕКСІ») надав позичальнику ( ОСОБА_1 ) позику в сумі 5000,00 грн строком до 11.04.2020.

Підпунктом 1.1.2. Договору зазначено, що плата за користування позикою здійснюється у вигляді: процентів (процентна ставка), яка складає 0,01%, та комісії (комісійної винагороди), яка складає 1,5% в день від початкового розміру позики.

Згідно пп.1.1.4. Договору нарахування комісії за Договором здійснюється на фактичну кількість календарних днів користування позикою.

Згідно п.5.3. Договору у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% в день від суми позики за кожен день прострочення.

При цьому, Договір не містить перелік додаткових та супутніх послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються відповідачу та за які фінансовою установою встановлена щоденна комісійна винагорода за користування позикою.

ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» не було позбавлене можливості надати докази на підтвердження наявності, переліку таких послуг, які входять до складу комісійної винагороди, і погодження їх з відповідачем при укладенні договору позики, справедливості умов договору щодо комісійної винагороди, зокрема з урахуванням переліку та обсягу послуг, які надаються позичальнику за таку плату.

Фактично фінансова компанія на постійній основі встановила комісійну винагороду за користування позикою, хоча відповідно до статей 1054, 1056-1 ЦК України за користування кредитом кредитор (позикодавець) може отримувати на постійній основі лише проценти.

Однак, встановивши у договорі позики №152425 від 13.03.2020 сплату комісійної винагороди за користування позикою в розмірі 1,5% від суми позики, що складає 75 грн щоденно, а з 11.04.2020 в розмірі 3,0% від суми позики, що складає 150 грн щоденно, фінансова установа не встановила у договорі, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику, а розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи (зокрема, розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що умови договору позики в частині обов`язку позичальника сплачувати щоденну комісійну винагороду, є несправедливими.

Відповідно до ч.5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Таким чином, враховуючи те, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні Закону «Про споживче кредитування», а відповідачу встановлено щоденну комісійну винагороду за послуги, які не конкретизовано умовами договору, суд дійшов висновку, що положення договору позики №152425 від 13.03.2020 в частині обов`язку позичальника сплачувати комісійну винагороду у розмірі 1,5% в день від суми позики, та сплачувати у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% в день від суми позики за кожен день прострочення, є нікчемними відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування».

Аналогічні правові позиції викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.08.2022 у справі №202/5330/19 (провадження №61-18751св21).

Якщо сторона договору звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

Оскільки положення договору позики №152425 від 13.03.2020 в частині обов`язку позичальника сплачувати щоденну комісійну винагороду, є нікчемними, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача заборгованості за комісією за користування позикою в сумі 10175,00грн.

Отже, приймаючи до уваги невиконання зобов`язань відповідачем ОСОБА_1 за Договором позики №152425 від 13.03.2020, суд вважає, що позовні вимоги ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» про стягнення заборгованості підлягають задоволенню частково в розмірі 5014,50 грн, в тому числі: 5000, 00 грн заборгованість за позикою; 14,50 грн заборгованість за процентами.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, розмір понесених позивачем судових витрат пов`язаних з розглядом справи, керуючись ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволених позовних вимог (5 014,50 грн (розмір задоволених вимог) х 100 %/25 249,50 грн (розмір заявлених позовних вимог) = 19,86% задоволених вимог; 2 422,40 грн х 19,86%/100 = 481,09 грн розмір судового збору, що підлягає стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем заявлено про відшкодування витрат на професійну правову допомогу в сумі 5000,00 грн.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також, чи була їх сума обґрунтованою. (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копію договору про надання правничої допомоги від 09.07.2025, укладеного між ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та адвокатом Рудзей Юрієм Володимировичем (а.с.20), згідно положень п. 1.7 якого розмір гонорару адвоката визначається за домовленістю сторін та відображається у актах приймання-передачі наданих послуг; Акт №661 від 01.09.2025 наданих послуг правничої допомоги за Договором про надання правничої допомоги від 09.07.2024, відповідно до якого адвокатом надано наступну професійну правничу допомогу у справі за позовом ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» до ОСОБА_1 : правовий аналіз спірних правовідносин 1 год, складання позовної заяви 3 год, формування додатків до позовної заяви 1 год, всього 5 год, вартість наданих послуг на загальну суму 5 000,00 грн (а.с.21).

Вищенаведені документи судом можуть бути оцінені як належні та достатні у розумінні положень ст.ст.77-80 ЦПК України, оскільки підтверджують факт понесених (здійснених) позивачем ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» витрат на професійну правничу допомогу.

Розмір понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000грн є співмірним зі складністю справи (справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову, а тому суд вважає їх обґрунтованими.

Враховуючи, що позовні вимоги ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ»задоволені частково, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути витрати на правову допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 993,00 грн (5 000,00 грн х 19,86%/100).

Керуючись ст.ст. 263-265, 268, 273, 274-279, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. В`ячеслава Липинського, буд.10/1) заборгованість за Договором позики №152425 від 13.03.2020 у розмірі 5014 (п`ять тисяч чотирнадцять) гривень 50 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. В`ячеслава Липинського, буд.10/1) витрати по сплаті судового збору у розмірі 481,09 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 993,00 грн,а всього 1 474 (одна тисяча чотириста сімдесят чотири) гривні 09 копійок.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ладижинського міського суду

Вінницької області С.О.Нікандрова