ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Карпенка М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2025 року та на додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2025 року в цивільній справі номер 202/10621/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Фонд гарантування вкладів фізичних осіб уповноважений на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «НАДРА», про визнання права іпотекодержателя,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Фонд гарантування вкладів фізичних осіб уповноважений на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «НАДРА», про визнання права іпотекодержателя, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 17 липня 2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22.05.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений договір №GL48N718070_І_3 про відступлення прав вимоги.

За умовами даного договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) №8/2007/840-К/809/2-Н від 02.03.2007 року укладеним між ОСОБА_4 та ВАТ КБ «Надра» та договорами забезпечення, у тому числі за договором іпотеки №809/2-Н від 02.03.2007 року, укладеним між ОСОБА_4 та ВАТ КБ «Надра».

Відповідно до умов договору іпотеки №809/2-Н від 02.03.2007 року предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , яка була придбана за кредитні кошти.

З інформаційної довідки позивачу стало відомо, що на підставі акту державного виконавця від 07.04.2014 року, виданого Ленінським відділом виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції було припинено обтяження та запису про іпотеку на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , а право власності було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 23.12.2016 року.

В подальшому, 18.03.2016 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпровської нотаріальної контори Парусниковою І.О., зареєстровано за реєстровим №9-65.

21 грудня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідченого Чижик І.О. приватним нотаріусом ДМНО, зареєстровано за реєстровим №553.

Однак, відповідно до наданої відповіді Новокодацього відділу державної виконавчої служби (м. Дніпро) ПСМУМЮ (колишня назва Ленінського ВДВС) від 18.05.2021 року, реалізація предмету іпотеки не проводилась, що дає підстави вважати, що акт державного виконавця від 07.04.2014 року, виданий Ленінським відділом виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, на підставі якого було припинено обтяження на предмет іпотеки та перереєстровано право власності на іншу особу, підроблено.

Зазначені обставини, також підтверджуються і відповіддю Управління забезпечення примусового виконання рішення у Дніпропетровській області Південно-Східного управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 14.11.2022 року. Так, з даної відповіді вбачається, що на примусовому виконанні Новокодацього відділу державної виконавчої служби перебувало лише три виконавчі провадження. Однак в жодному з них реалізація майна не проводилась, зокрема спірного майна, як і не надходили кошти на рахунок ВДВС після реалізації майна.

Крім того, Шевченківським районним судом м. Києва було надано відповідь, з якої вбачається, що була наявна справа щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_4 , але за номером 2-11425/10. Тобто, справи за №11425 не розглядалось та не видавались виконавчі листи за таким номером. Як і не було на примусовому виконані виконавчого листа за №11425.

Оскільки торги з реалізації спірного майна ніколи не проводились, то акт державного виконавця від 07.04.2014 року, протокол про проведені торги є недійсними (нікчемними).

Позивачем було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України (номер кримінального провадження 0000024) та заяву про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України (номер кримінального провадження 0000025). Наразі триває досудове розслідування.

Отже, внаслідок протиправних дій невідомих осіб, було перереєстровано право власності на предмет іпотеки та нерухоме майно, що було власністю боржника та предметом іпотеки, без згоди іпотекодержателя та кредитора. Тим самим було здійснено порушення прав кредитора та іпотекодержателя щодо унеможливлення стягнення з боржника грошових коштів шляхом звернення стягнення на майно.

Крім того зазначили, що в разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності.

Єдиним належним способом захисту порушених прав ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» відповідно до правової позиції Великої палати Верховного Суду від 15.06.2021 року, справа №922/2416/17, є звернення з позовною заявою про визнання право іпотекодержателя.

Позивач просив суд визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ДНІПРОФІНАНСГРУП» право іпотекодержателя за договором №809/2-Н від 02.03.2007 року, посвідченим Приватним нотаріусом ДМНО Петренко К.В., зареєстрованим в реєстрі за №811, укладений між ОСОБА_4 та ВАТ КБ «Надра» (право вимоги за яким перейшло до ТОВ «Фінансова Компанія «ДНІПРОФІНАНСГРУП» на підставі договору №GL48N718070_І_3 про відступлення права вимоги від 17.07.2020 року) щодо іпотечного майна квартири АДРЕСА_1 , РНОНМ 01, яке перебуває у власності ОСОБА_1 , про що зробити відповідний запис у державному реєстрі; звернути стягнення на предмет іпотеки на квартиру АДРЕСА_1 , РНОНМ 01, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №8/2007/840-К/809/2-Н від 02.03.2007 року шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем - ТОВ «Фінансова Компанія «ДНІПРОФІНАНСГРУП».

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2025 року в задоволенні позову ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Фонд гарантування вкладів фізичних осіб уповноважений на ліквідацію ПАТ «КБ «НАДРА», про визнання права іпотекодержателя відмовлено.

Додатковим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2025 року стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 42000,00 гривень.

Із вказаними рішеннями не погодився позивач ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», подав апеляційні скарги, просив апеляційний суд скасувати: рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.03.2025 року в справі №202/10621/24 та ухвалите нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги; змінити додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.04.2025 року, зменшивши стягнуту суму витрат на професійну правничу допомогу з 42000,00 грн до 5000,00 грн.

Доводами апеляційних скарг наведено, що судом першої інстанції при розгляді даної справи було неправильно застосовано норми матеріального права і допущено порушення норм процесуального права.

Відомості про іпотеку у державному реєстрі дійсно були припинені без достатніх підстав, оскільки в рамках виконавчих проваджень, де боржником є ОСОБА_4 , реалізація будь-якого майна, в тому числі, квартири АДРЕСА_1 , Новокодацьким відділом державної виконавчої служби м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області не здійснювалась. Отже було перереєстровано право власності на предмет іпотеки та нерухоме майно без згоди іпотекодержателя та кредитора. Тим самим було здійснено порушення прав Кредитора та іпотекодержателя щодо унеможливлення стягнення з боржника грошових коштів шляхом звернення стягнення на майно.

Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно.

Судом першої інстанції було проігноровані докази на спростування добросовісності набувачів, які містять матеріали даної справи, а зроблений висновок щодо добросовісності набувачів був зроблений без надання належних доказів до матеріалів справи.

По зазначеній справі було винесено ухвалу Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська 03.09.2021 р. про заборону вчинення реєстраційних дій. Однак, не зважаючи на дану ухвалу, ОСОБА_2 подарувала спірну квартиру ОСОБА_1 , тобто, під час розгляду справи про правомірність відчуження предмету іпотеки останній набувач здійснив дії щодо відчуження майна іншій особі.

Факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що третя особа має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачеві достеменно відомо.

Придбання квартири за низькою ціною, дві перереєстрації за місяць, відчуження майна при наявності заборони про вчинення реєстраційних дій та розгляду справи щодо оскарження правочину не можуть свідчити про добросовісність відповідачки та ОСОБА_2 .

Щодо додаткового рішення позивач зазначає, що адвокатом відповідачки не здійснено детального розрахунку із зазначенням витраченого часу на кожну дію при наданні правової допомоги. Даний акт взагалі не містить зазначення витраченого часу на надання правничої допомоги. У зв`язку з чим не можливо визначити, у тому числі надати заперечення щодо реально витраченого часу на кожну дію визначену у заяві про розподіл судових витрат та їх доцільності.

В акті приймання-передачі зазначені послуги, які фактично не були надані та не могли бути включені у розрахунок стягнення витрат на правову допомогу, що було залишено поза увагою суду.

Відповідачка вільна у виборі представника та у визначенні розміру його гонорару за домовленістю сторін, проте цей вибір не повинен бути надмірно обтяжливим для іншої сторони процесу при вирішенні судом питання про розподіл судових витрат.

Від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ворон А.І., надійшли відзиви на апеляційні скарги, в яких відповідачка просила апеляційний суд відмовити у задоволенні апеляційних скарг, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 21.03.2025 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 14.04.2025 року у справі №202/10621/24 залишити без змін. витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50000,00 грн покласти на позивача.

Жодного належного та допустимого доказу факту реального підроблення акту про реалізацію предмета іпотеки від 07.04.2014 року у встановленому законом порядку зі сторони позивача суду не надано. Відсутність вироку суду, який би набрав законної сили по факту фальсифікації документів вказує на безпідставність та недоведеність таких доводів позивача.

На думку відповідачки, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що навіть якщо запис про обтяження спірної квартири було вилучено нотаріусом на підставі підробленого акта реалізації предмета іпотеки, і судом було встановлено відсутність підстав вилучення запису про обтяження, - зазначене не спростовує добросовісність набувача спірного майна.

Позивач жодним чином не обґрунтовував недобросовісність набувача ОСОБА_2 та відповідних доказів у суді першої інстанції не надавав. Оскільки будь-які наявні записи у Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на моменту укладення договору купівлі - продажу були відсутні, а тому ОСОБА_2 правомірно одержала у власність спірну квартиру. ОСОБА_2 укладала договір купівлі-продажу не із іпотекодавцем ОСОБА_4 , боржником за кредитним договором, а із переможцем торгів ОСОБА_3 , а тому у даному випадку не потрібно встановлювати факт того, чи дійсно іпотекодавець мав право продажу предмета іпотеки, так само як і ознайомлюватись із умовами іпотечного договору, якщо учасником зазначених правовідносин ОСОБА_2 не являється. Отже, Суд першої інстанції правильно виходив із добросовісності набуття майна у власність власником ОСОБА_2 , а тому остання будь-яких зобов`язань перед Позивачем мати не може. Так як ОСОБА_2 майно набуте як добросовісним набувачем, у подальшому ОСОБА_1 отримавши вказане майно за договором дарування від неї, також діяла добросовісно.

Всі наведені апелянтом доводи зводяться до переоцінки доказів, фактичних обставин справи, що були вже досліджені аудом першої інстанції, та довільного трактування норм права на власну користь.

Втручання у право власності відповідачки на цю квартиру фактично створить для неї надмірний тягар, оскільки вона буде позбавлена і грошей, і квартири, і вимушена сама буде шукати інші шляхи для відшкодування їй збитків, що з огляду на її добросовісність є неприпустимим у даному випадку.

Апелянт не може посилатись на той факт, що ОСОБА_2 недобросовісно занизила ціну спірної квартири (400000,00 грн), якщо сам при поданні позову вказує суму вартості спірного майна майже на 1/3 частини меншу (281591,00 грн).

При цьому будь-які наявні записи у Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на моменту укладення договору дарування були відсутні, а тому ОСОБА_1 правомірно одержала у власність спірну квартиру. Приватним нотаріусом Чижик І.О. були перевірені зазначені обставини при посвідченні договору дарування від 21.12.2022 року.

Позивач звернувся до суду за захистом своїх прав із вимогою про визнання прав іпотекодержателя поза межами строку позовної давності, оскільки відповідно до статті 262 Цивільного кодексу України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

До апеляційної скарги додано попередній розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 50000,00 грн.

Щодо додаткового рішення зазначає, що у постанові Верховного Суду від 12 січня 2023 року у справі №910/8342/21 визначено, що у випадку встановленого договором встановленого договором фіксованого розміру гонорару, зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги не є обов`язковим.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не мав правових підстав стягувати витрати на професійну правничу допомогу саме у такому розмірі, є безпідставними, оскільки наявні у матеріалах справи докази є безумовною підставою для відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір є доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат, що узгоджується із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі №905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі №922/2685/19.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача адвокат Доманський В.П. доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити та ухвалити судове рішення про задоволення позову.

У судовому засіданні апеляційного суду відповідачка ОСОБА_1 , її представник адвокат Ворон А.І. та третя особа ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнали, просили її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Фонд гарантування вкладів фізичних осіб уповноважений на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «НАДРА» в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 129, 130, 131, 132, том 2).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю не з`явившихся осіб.

Заслухавши суддю доповідача, представника позивача, відповідачку та її представ6ника, третю особу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 17.07.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений договір №GL48N718070_I_3 про відступлення прав вимоги (а.с. 20-25, том 1).

За умовами даного договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржника за кредитним договором №8/2007/840-К/809/2-Н від 02.03.2007 року, укладеним між ОСОБА_4 та ВАТ КБ «Надра» (а.с. 33-30, том 1), та договором іпотеки №809/2-Н від 02.03.2007 року, укладеним між ОСОБА_4 та ВАТ КБ «Надра».

До ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» перейшли права кредитора ОСОБА_4 на суму 80175,93 доларів США (реєстр договорів, який є додатком до договору №GL48N718070_I_3 від 17.07.2020 року).

Відповідно до умов договору іпотеки №809/2-Н від 02.03.2007 року предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , власником якої був ОСОБА_4 (а.с.26-29, том 1).

02.03.2007 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Царєйкіним М.М. проведена державна реєстрація обтяження квартири АДРЕСА_1 , та зроблено відповідний запис у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Реєстраційний номер обтяження 4583820 (інформаційна довідка №391966992 від 22.08.2024 року) (а.с. 52, том 1).

23.02.2016 року нотаріусом Царєйкіним М.М. прийнято рішення про припинення обтяження та вилучений запис про іпотеку на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 (а.м. 53, том 1).

Підставою припинення обтяження визначено - акт державного виконавця від 07.04.2014 року виданий Ленінським відділом виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції.

У вказаному акті зазначено, що він складений при примусовому виконанні виконавчого листа №11425, виданого Шевченківським районним судом м. Києва (а.с. 46-49, том 1).

Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 19 квітня 2018 року №1200/0/15-18 «Про затвердження Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень» та п. 5 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» - судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів Реєстру, в тому числі до інформації, визначеної статтею 7 цього Закону. Доступ суддів до державної таємниці, що міститься в судових рішеннях, забезпечується відповідно до Закону України «Про державну таємницю».

Встановлено, що у реєстрі судових рішень наявна ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 11.03.2024 року у справі №761/1989/23 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство ««Комерційний банк «Надра», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про заміну стягувача у виконавчих листах. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/120514502)

З вказаної ухвали вбачається, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.11.2010 року, на виконання якого судом видано виконавчий лист, стягнуто солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_4 на користь Відкритого акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором №8/2007/840-К/1078-Н від 27 червня 2007 року, а не за договором №8/2007/840-К/809/2-Н від 02 березня 2007 року, заборгованість по якому відступлено на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп».

Судових рішень щодо стягнення зі ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором №8/2007/840-К/809/2-Н від 02 березня 2007 року судом не знайдено.

З повідомлення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) вбачається, що в рамках виконавчих проваджень №39344253, №52430536, №52430622, де боржником зазначений ОСОБА_4 , реалізація будь-якого майна, в тому числі, квартири АДРЕСА_1 не здійснювалась (а.с. 34-36, том 1).

23.02.2016 року право власності на предмет іпотеки було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 23.02.2016 року (а.с. 45, том 1).

18.03.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпровської нотаріальної контори Парусниковою І.О., зареєстрований за реєстровим №9-65. Право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 42-43, том 1).

21.12.2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №553, відповідно до п. 1 якого дарувальниця ОСОБА_2 передає у власність, а обдарована приймає у власність належну їй квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 51, том 1).

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надано:

ордер на надання правничої (правової) допомоги від 20.09.2024 року (а.с. 240, том 1);

договір про надання правової допомоги адвоката від 05.09.2024 року, укладений між адвокатом Вороном А.І. та ОСОБА_1 (а.с.241-241зв, том 1);

додаткову угоду №01 до Договору від 05.09.2024 року «Протокол погодження адвокатського гонорару» відповідно до якої гонорар є фіксованим та складає 42000,00 грн, а адвокатські послуги складаються з комплексного ведення адвокатом цивільної справи №202/10621/24 у суді першої інстанції, що включає: складання адвокатських запитів без обмеження кількості, складання відзиву, заперечення, заяв та клопотань в ході розгляду справи, представництво у всіх органах державної влади та правоохоронних органах всіх рівнів, участь у судових засіданнях суду у ході розгляду справи без обмеження їх кількості, отримання рішення суду, що набрало законної сили (а.с. 242, том 1);

акт приймання-передачі послуг від 24.03.2025 року (а.с. 243, том 1);

квитанцію №24-03 від 24.03.2025 року про сплату ОСОБА_1 адвокату Ворону А.І. 42000,00 грн за договором від 05.09.2024 року, додатковою угодою №01 від 05.09.2024 року, актом приймання-передачі послуг від 24.03.2025 року (а.с. 244, том 1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає нормам закону та фактичним обставинам справи.

Задовольняючи заяву про стягнення з позивача на користь відповідачки витрат на правничу допомогу у розмірі 42000,00 грн, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості таких витрат.

Апеляційний суд не може погодитись в повному обсязі з висновками суду першої інстанції, які викладені в додатковому рішенні від 14 квітня 2025 року.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1 статті 526 ЦК України).

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом (стаття 1 Закону України «Про іпотеку»).

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Частиною 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частиною 1 статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Рішенням Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 у справі № 3-67/2019(1457/19) за конституційною скаргою ОСОБА_4 визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини 1 статті 23 Закону України «Про іпотеку», та зазначено, що «іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.

[…] Отже, положення частини 1 статті 23 Закону №898 не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину».

Забезпечення виконання зобов`язання іпотекою гарантує право кредитора одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, зокрема в позасудовому порядку, переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17 зроблено висновок, що:

- виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру не впливає на чинність іпотеки. Іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі;

- запис про іпотеку не може бути відновлений із моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя;

- за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяження особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають;

- у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишилася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду в разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя;

- у справі з належною вимогою (зокрема, про визнання прав іпотекодержателя) суд має враховувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек зазначених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно.

У пункті 7.22 постанови від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 Велика Палата

Верховного Суду дійшла висновку, що запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що набрало законної сили.

При вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного з порушенням закону, оскільки від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справах «Rysovskyy v. Ukraine», заява № 29979/04; від 16 лютого 2017 року «Kryvenkyy v. Ukraine»,заява № 43768/07).

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Отже, положеннями частини другої статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, за якою право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не передбачена законом.

Факт неправомірності набуття права власності, якщо це не передбачено законом, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності передбачає його законність і добросовісність.

Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340).

Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19) сформульовано висновок, відповідно до якого добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Подібний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 17.07.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений договір №GL48N718070_I_3 про відступлення прав вимоги.

За умовами даного договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржника за кредитним договором №8/2007/840-К/809/2-Н від 02.03.2007 року, укладеним між ОСОБА_4 та ВАТ КБ «Надра», та договором іпотеки №809/2-Н від 02.03.2007 року, укладеним між ОСОБА_4 та ВАТ КБ «Надра».

До ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» перейшли права кредитора ОСОБА_4 на суму 80175,93 доларів США (реєстр договорів, який є додатком до договору №GL48N718070_I_3 від 17.07.2020 року).

Відповідно до умов договору іпотеки №809/2-Н від 02.03.2007 року предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , власником якої був ОСОБА_4 .

02.03.2007 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Царєйкіним М.М. проведена державна реєстрація обтяження квартири АДРЕСА_1 , та зроблено відповідний запис у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Реєстраційний номер обтяження 4583820 (інформаційна довідка №391966992 від 22.08.2024 року).

23.02.2016 року нотаріусом Царєйкіним М.М. прийнято рішення про припинення обтяження та вилучений запис про іпотеку на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .

Підставою припинення обтяження є акт державного виконавця від 07.04.2014 року, виданий Ленінським відділом виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції.

У вказаному акті зазначено, що він складений при примусовому виконанні виконавчого листа №11425, виданого Шевченківським районним судом м. Києва.

Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 19 квітня 2018 року №1200/0/15-18 «Про затвердження Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень» та п.5 ст.4 Закону України «Про доступ до судових рішень» - судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів Реєстру, в тому числі до інформації, визначеної статтею 7 цього Закону. Доступ суддів до державної таємниці, що міститься в судових рішеннях, забезпечується відповідно до Закону України «Про державну таємницю».

Встановлено, що у реєстрі судових рішень наявна ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 11.03.2024 року у справі №761/1989/23 за заявою ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», заінтересовані особи: ПАТ ««Комерційний банк «Надра», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про заміну стягувача у виконавчих листах. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/120514502).

З вказаної ухвали вбачається, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.11.2010 року, на виконання якого судом видано виконавчий лист, стягнуто солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_4 на користь Відкритого акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованості за кредитним договором №8/2007/840-К/1078-Н від 27 червня 2007 року, а не за договором №8/2007/840-К/809/2-Н від 02 березня 2007 року, заборгованість по якому відступлено на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп».

Судових рішень щодо стягнення зі ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором №8/2007/840-К/809/2-Н від 02 березня 2007 року судом не знайдено.

З повідомлення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) вбачається, що в рамках виконавчих проваджень №39344253, №52430536, №52430622, де боржником зазначений ОСОБА_4 , реалізація будь-якого майна, в тому числі, квартири АДРЕСА_1 не здійснювалась.

23.02.2016 року право власності на предмет іпотеки було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 23.02.2016 року.

18.03.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпровської нотаріальної контори Парусниковою І.О., зареєстрований за реєстровим №9-65. Право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

21.12.2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №553, відповідно до п. 1 якого дарувальниця ОСОБА_2 передає у власність, а обдарована приймає у власність належну їй квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що на момент укладення третьою особою ОСОБА_2 договору купівлі-продажу квартири від 18.03.2016 року були відсутні в реєстрі відомості про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяження. Отже, укладаючи договір купівлі-продажу 18.03.2016 року спірного нерухомого майна, стосовно якого в Державному реєстрі відсутні будь-які застереження про іпотеку, ОСОБА_2 не мала обґрунтованих сумнівів щодо існування прав чи обтяжень на це майно. Таким чином, спочатку ОСОБА_2 , а в подальшому і її донька ОСОБА_1 (відповідачка) є добросовісним набувачем спірного майна. Доказів, які б свідчили про протилежне позивачем суду не надано.

Також суд першої інстанції вірно зазначив, що посилання позивача на те, що запис про обтяження спірної квартири було вилучено нотаріусом на підставі підробленого акта реалізації предмета іпотеки, і встановлення судом відсутності підстав вилучення запису про обтяження, не спростовують добросовісність останнього набувача спірного майна. Надані позивачем докази підроблення акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки можуть свідчити про підроблення таких документів, однак доказів того, що ОСОБА_2 , яка є особою похилого віку, без юридичної освіти, на момент придбання спірного майна могла знати про ці обставини матеріали справи не містять. ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» не оскаржувало рішення державного реєстратора від 23.02.2016 року, на підставі якого було припинено обтяження іпотекою, ні у судовому порядку, ні через Міністерство юстиції України.

За таких обставин, виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про необґрунтованість позовної вимоги у частині визнання за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» прав іпотекодержателя, оскільки позивачем не доведено недобросовісності набуття ОСОБА_2 , а в подальшому і відповідачкою ОСОБА_1 спірного майна, рішення державного реєстратора від 23.02.2016 року, на підставі якого було припинено обтяження іпотекою позивачем не оскаржувалось. Позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» права власності на предмет іпотеки є похідною від позовної вимоги про визнання прав іпотекодержателя, а тому також задоволенню не підлягає.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги щодо додаткового рішення суду про стягнення судових витрат на правничу допомогу, апеляційний суд керується наступним.

Положеннями ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Приписами ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, для відшкодування витрат на професійну правову допомогу, учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Судом встановлено, що ордер на надання правничої (правової) допомоги від 20.09.2024 року;

копія договору про надання правової допомоги адвоката від 05.09.2024 року, укладеного між адвокатом Вороном А.І. та ОСОБА_1 ;

додаткову угоду №01 до Договору від 05.09.2024 «Протокол погодження адвокатського гонорару» відповідно до якої гонорар є фіксованим та складає 42 000,00 грн, а адвокатські послуги складаються з комплексного ведення адвокатом цивільної справи №202/10621/24 у суді першої інстанції, що включає: складання адвокатських запитів без обмеження кількості, складання відзиву, заперечення, заяв та клопотань в ході розгляду справи, представництво у всіх органах державної влади та правоохоронних органах всіх рівнів, участь у судових засіданнях суду у ході розгляду справи без обмеження їх кількості, отримання рішення суду, що набрало законної сили;

акт приймання-передачі послуг від 24.03.2025 року;

квитанцію №24-03 від 24.03.2025 року про сплату ОСОБА_1 адвокату Ворону А.І. 42000,00 грн за договором від 05.09.2024 року, додатковою угодою №01 від 05.09.2024 року, актом приймання-передачі послуг від 24.03.2025 року.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат апеляційний суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою п`ятою та дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Висновки, аналогічні відображеним вище, викладені в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 року у справі №922/445/19.

Виходячи з наведеного, враховуючи складність справи, апеляційний суд вважає, що додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2025 року, яким стягнуто з позивача на користь відповідачки витрати на правничу допомогу в сумі 42000,00 гривень, підлягає зміні.

З позивача на користь відповідачки має бути стягнуто витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн. Такий розмір буде об`єктивним та справедливим.

Інші, наведені в апеляційних скаргах доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке в повній мірі відповідає вимогам закону, проте ухвалюючи додаткове рішення суд не в повному обсязі встановив обставини справи та ухвалив рішення яке не у повній мірі відповідає вимогам закону.

Відтак, апеляційні скарги підлягють частковому задоволенню, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2025 року має бути залишено без змін, а додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2025 року зміні в частині розміру стягнутих витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги щодо основного рішення суду першої інстанції без задоволення, витрати ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2025 року залишити без змін.

Додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2025 року змінити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», .ю на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 (двадцять тисяч) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: