Справа № 161/138/17 Головуючий у 1 інстанції: Гринь О. М.
Провадження № 22-ц/802/166/25 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Осіпука В. В., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання Губарик К. А.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представників відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що його родині, яка складалась із нього, його батька ОСОБА_1 та його матері ОСОБА_5 , була надана в користування двокімнатна квартира АДРЕСА_1 з метою поліпшення житлових умов.

Позивач указує, що 30 вересня 2015 року Луцьким міськрайонном судом Волинської області було ухвалено заочне рішення у справі №161/9295/15-ц за позовом його батька ОСОБА_1 , яким його було визнано таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням. Внаслідок ухвалення вказаного рішення ОСОБА_1 одноособово приватизував квартиру на своє ім`я, чим порушив права позивача. Право приватної власності ОСОБА_1 на спірну квартиру посвідчено свідоцтвом про право власності на житло від 05 травня 2016 року, що видане Відділом реєстру житлового фонду Департаменту ЖКГ Луцької міської ради. Дізнавшись про існування вказаного заочного рішення, позивач звернувся до суду із заявою про його перегляд. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 01.11.2016 року вказане заочне рішення було скасоване, а справа призначена до розгляду в загальному порядку. Ухвалою суду від 20.12.2016 року, що набрала законної сили, вказаний позов було залишено без розгляду у зв`язку із повторною неявкою ОСОБА_1 у судове засідання. Крім того, вказує, що в період розгляду вказаної справи він був змушений звертатись до правоохоронних органів за захистом свого права на житло, оскільки його батько постійно вчиняв сварки та бійки у стані алкогольного сп`яніння кожного разу, коли туди приходив позивач, приводив до хати нетверезих друзів, змінював замки та усіма можливостями чинив йому перешкоди у здійсненні права користування майном.

З огляду на наведене позивач просив суд визнати недійсним (з дати його видачі) та скасувати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане 05.05.2016 року на підставі розпорядження №2080-р від 05.05.2016 року Відділом реєстру житлового фонду Департаменту ЖКГ Луцької міської ради.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним (з дати видачі) та скасовано свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1 , видане 05.05.2016 року на підставі розпорядження № 2080-р від 05.05.2016 року Відділом реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради.

Стягнуто з відповідачів ОСОБА_1 та Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 275 гривень 60 копійок з кожного.

Не погодившись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 вересня 2015 року у справі №161/9295/15-ц за його позовом було визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . На підставі даного судового рішення ОСОБА_4 було знято з реєстрації у спірному житлі. Вказує, що він у 2016 році звертався до Відділу реєстру житлового фонду департаменту ЖКГ Луцької міської ради про передачу йому в приватну власність даної квартири. Отже, на момент приватизації у квартирі АДРЕСА_1 був зареєстрованим лише він. Тому вважає, що він діяв на момент приватизації вказаної квартири відповідно до норм чинного законодавства.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не було подано.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник Носков О. М. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з підстав та доводів, наведених у ній.

Представник відповідача Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради Шепелюк І.В. не заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги.

Згідно із вимогами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право на повагу до житла.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Судом встановлено, що спірна двокімнатна квартира АДРЕСА_1 була надана в користування сім`ї, яка складалась із ОСОБА_1 , його дружини ОСОБА_5 та сина ОСОБА_4 .

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.09.2015 року у справі №161/9295/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, ОСОБА_4 визнано таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

На підставі даного заочного рішення Луцьким МВ УДМС України у Волинській області 30.09.2015 року ОСОБА_4 знято з реєстрації у квартирі за адресою АДРЕСА_2 .

Після зняття ОСОБА_4 з реєстраційного обліку ОСОБА_1 14.04.2016 року звернувся до Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради із заявою про передачу у приватну власність квартири АДРЕСА_1 .

05.05.2016 року ОСОБА_1 на підставі розпорядження Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2080-р від 05.05.2016 року видано свідоцтво про право власності на житло від 05.05.2016 року (а.с. 10).

Після звернення ОСОБА_4 до суду із заявою про перегляд вищевказаного заочного рішення ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.11.2016 року заочне рішення від 30.09.2015 року у справі №161/9295/15-ц було скасоване.

У зв`язку зі скасуванням заочного рішення від 30.09.2015 року у справі №161/9295/15-ц Луцьким МВ УДМС України скасовано зняття з реєстрації ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 липня 2018 року у справі № 161/3280/18 позов ОСОБА_4 до Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 , про визнання незаконним та скасування розпорядження задоволено повністю. Визнано незаконним та скасовано розпорядження №2080-р від 05 травня 2016 року, видане Відділом реєстрації житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради (а.с.129-130). Рішення набуло законної сили. Ухвалою Волинського апеляційного суду від 20.01.2025 року відмовлено в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження вказаного рішення та відмовлено у відкритті апеляційного провадження. Ухвалою Верховного Суду від 05.02.2025 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на цю ухвалу Волинського апеляційного суду відмовлено.

Отже, судом установлено, що розпорядження №2080-р від 05 травня 2016 року, видане Відділом реєстрації житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради, на підставі якого було видане оскаржуване свідоцтво про право власності на спірну квартиру ОСОБА_1 , судом скасоване і рішення набуло законної сили.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Із положень ст. 5 ЦПК України слідує, що застосований судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності та законності.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону та на власний розсуд.

Підставами набуття права власності є передбачені законом юридичні факти, за наявності яких особа набуває майно, стає його власником. За своєю правовою природою набуття права власності це певний юридичний склад, із яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певний об`єкт.

Як передбачено статтею 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Згідно з частиною третьою статті 9 Житлового кодексу України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, його подальшого використання і утримання визначені Законом України від 19 червня 1992 року №2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон №2482-ХІІ).

Згідно із частиною першою статті 1 Закону №2482-ХІІ приватизація державного житлового фонду (далі приватизація) це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Із положень пункту 1 статті 2 Закону №2482-ХІІ слідує, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Приватизація здійснюється, зокрема, шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю (частина перша статті 3 Закону №2482-ХІІ).

В силу статті 8 Закону №2482-ХІІ приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з пунктами 4, 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (далі - Положення), передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника. До органів приватизації громадянин подає заяву на приватизацію квартири.

Таким чином, передача у спільну власність квартир, які підлягають приватизації, здійснюється за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно проживають у цій квартирі.

Наслідком порушення вимог частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є визнання приватизації недійсною.

Подібні висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 01 червня 2020 року у справі № 520/14902/17, від 14 вересня 2021 року у справі № 473/2473/20.

У справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_4 був зареєстрований у спірній квартирі. Водночас, ОСОБА_1 неодноразово вживав заходів стосовно недопуску ОСОБА_4 до спірної квартири, тобто фактично у примусовий та самовільний спосіб перешкоджав у користуванні йому даною квартирою, і на підставі судового рішення зняв його з реєстрації, яке пізніше було скасоване.

Між сторонами тривали судові спори щодо спірного житла. Разом з тим, остаточним судовим рішенням Луцького міскьрайонного суду Волинської області від 13 липня 2018 року визнано незаконним та скасовано розпорядження № 2080-р від 05.05.2016 року, видане Відділом реєстрації житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради.

Як визначено ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ж до норм ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, установивши, зокрема і в зазначеному рішенні суду від 13 липня 2018 року, що приватизація спірної квартири проведена з порушенням вимог статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та норм Положення, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру з цих підстав.

Покликання в апеляційній скарзі та у поясненнях в суді апеляційної інстанції відповідачів на законність оспорюваного свідоцтва про право власності з тих підстав, що станом на день його винесення 05 травня 2016 року ОСОБА_4 був визнаний рішенням суду таким, що втратив право на проживання у цьому житлі, колегією суддів не береться до уваги з таких підстав.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у пункті 7.22 постанови від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Установивши, що порушене право ОСОБА_4 на користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 , та реєстрацію у цьому жилому приміщенні було поновлено в судовому порядку, а розпорядження № 2080-р від 05.05.2016 року, видане Відділом реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради, на підставі якого відповідачу ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на житло, визнано незаконним та скасовано, суд першої інстанції підставно виснував про порушення прав позивача на приватизацію житла як особи, яка не втратила право на приватизацію спірного житлового приміщення.

Таким чином. Колегія судді дійшла висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у даній справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягали застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

У справі, яка переглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних правовідносин. Наявність у відповідача іншої точки зору на встановлені судом обставини не спростовує законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення та фактично зводиться до суб`єктивного тлумачення норм законодавства.

Із урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам відповідача, яким судом першої інстанції надав належну оцінку, апеляційний суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2018 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді