Провадження № 2/127/2032/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 рокум. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Шаміної Ю.А.,

при секретарі судового засідання Міхеєвій Н.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 , про стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Полтавської обласної прокуратури, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 , про відшкодування моральної шкоди в розмірі 450000,00 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що 07 жовтня 2019 року відкрите кримінальне провадження №0002157 за ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України щодо слідчого прокуратури Полтавської області Ральського А.А., який під час розслідування кримінального провадження №0000005 зайнявся укриттям тяжких посадових злочинів, скоєних щодо ОСОБА_1 . При цьому позивач відмічає, що слідчий, не провівши необхідні слідчо-процесуальні дії у кримінальному провадженні №0002157, направлені на встановлення істини, не усунувши недоліки, зазначені в ухвалах слідчих суддів, виніс невмотивовані та незаконні постанови про закриття кримінального провадження, виклавши у них свідомо недостовірні доводи, копії яких навмисно не спрямовували на адресу позивача.

Позивач зазначає, що слідчим у межах у кримінального провадження №0002157 були винесені невмотивовані та незаконні постанови про відмову у визнання ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні, а також про закриття кримінального провадження, які були скасовані ухвалами слідчих суддів.

Нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №0002157 здійснював прокурор Полтавської обласної прокуратури Махно Я. А., який вступивши в змову із слідчим, спільно зайнялися невластивою для цих посадових осіб діяльністю - укриттям посадових злочинів, навмисне скоєних щодо позивача фігурантами у справі, і протягом тривалого часу тільки імітують розслідування та нагляд у кримінальному провадженні №0002157.

Позивач вважає, що прокурор Махно Я. А. навмисно не виконував вимоги Конституції України і КПК України, в результаті чого процес досудового розслідування у кримінальному провадженні фактично припинено в зв`язку з відсутністю контролю та нагляду з боку прокурора ОСОБА_3 .

Позивач зазначає, що кримінальне провадження триває понад 66 місяців, що не є розумним строком в розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, вказує, що позивач протягом тривалого часу був незаконно обмежений у здійсненні процесуальних прав та обов`язків, оскільки тричі йому безпідставно було відмовлено у визнанні його потерпілим. Тривала процесуальна невизначеність завдала душевних страждань, які виразилися у позбавленні відчуття захищеності, приниженні, зневаги.

Позивач зазначає, що своїми тривалими неправомірними і незаконними діями та бездіяльністю, надмірною тривалістю імітації нагляду у кримінальному провадженні №0002157, прокурор Махно Я. А. заподіяв йому, як потерпілому, моральну шкоду, яку позивач оцінює у 450000,00 грн. При цьому відмічає, що бездіяльність прокурора та надмірна тривалість кримінального провадження є для нього психотравмуюючими факторами, він змушений відвідувати орган досудового розслідування, суд, звертатися з відповідними клопотаннями, що не входить до його звичайного життя та призводить до моральних страждань. позивач є людиною похилого віку, інвалідом 2 групи, важко хворий. За таких обставин просить позов задовольнити.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 травня 2025 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі, залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3

28 травня 2025 року через систему «Електронний суд» до суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. №47351), поданий Полтавською обласною прокуратурою, згідно якого у задоволенні позову ОСОБА_1 просили відмовити у зв`язку із його необґрунтованістю та безпідставністю. При цьому вказує, що реалізація позивачем права на скарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, задоволення таких скарг слідчим суддею само собою не свідчить про незаконність прийняття рішень, які обмежують права і свободи позивача, а зводяться до реалізації права на здійснення функції контролю в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування. Водночас скасування судом процесуальних рішень у кримінальному провадженні за скаргою позивача є достатньою сатисфакцією. Також звертає увагу, що за наслідками досудового розслідування кримінального провадження №0002157 слідчим першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Полтаві) ТУ ДБР у м. Полтаві Платоновим А.В. 22.06.2021 було прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_4 складу кримінальних правопорушень. Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 24.07.2023 постанову слідчого про закриття кримінального провадження скасовано. досудове розслідування відновлено 01.08.2023, 26.09.2023 прокурором у кримінальному провадженні надані письмові вказівки. У межах досудового розслідування проводився допит ОСОБА_1 , який будь-яких суттєвих показань не надав, зазначивши, що всі відомості викладені у його заяві про вчинення кримінального правопорушення. Місце фактичного проживання ОСОБА_1 у кримінальному провадження ні слідчому, ні прокурору не повідомив. 08.04.2024 слідчий першого слідчого відділу територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, ОСОБА_5 прийняв рішення про закриття кримінального провадження №0002157 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Копія постанови про закриття кримінального провадження надсилалась на адресу заявника та не була оскаржена заявниками. Крім того зазначає, що на даний час відсутні будь-які судові рішення або висновки компетентних органів, якими б встановлено факт невиконання або неналежного виконання своїх службових обов`язків уповноваженими особами Полтавської обласної прокуратури під час досудового розслідування, процесуального керівництва у кримінальному провадженні. Реалізація такого механізму як оскарження постанов, дій чи бездіяльності слідчого у розумінні ст. 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи. Також зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження душевних страждань, яких він міг зазнати у зв`язку з процесуальними рішеннями органу досудового розслідування, тому правові підстави, передбачені статтями 1173, 1174, 1176 ЦК України для відшкодування моральної шкоди відсутні. Окрім того зауважує, що належним відповідачем щодо заявлених вимог про відшкодування шкоди є Державна казначейська служба України.

Позивач відповіді на відзив не надав.

Третя особа своїм правом на надання пояснень не скористалася.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2025 року (без винесення окремого процесуального документа із занесенням до протоколу судового засідання) прийнято до розгляду ряд доказів про стан здоров`я позивача.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2025 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач просив задовольнити позовні вимоги. При цьому відмічав, що підставою відшкодування шкоди є бездіяльність відповідача та надмірна тривалість кримінального провадження. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади під час здійснення нею своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цих осіб та така шкода презюмується. Розмір же шкоди визначений ним по аналогії з нормами Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Позивач зауважив, що про винесення постанови про закриття кримінального провадження №0002157 дізнався лише під час розгляду цієї цивільної справи, копії постанови не отримував, до матеріалів справи її копії відповідачем також не додано.

Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена в порядку, визначеному чинним законодавством.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Судом установлено, що 07 жовтня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне провадження №0002157 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст.367, ч. 2 ст.382 КК України, на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 06.09.2019 у справі №757/31221/19-к про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від 29.05.2019 за фактом вчинення слідчим в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Полтавської області ОСОБА_4 умисного невиконання рішень суду, вчиненого службовою особою, під час розслідування кримінального провадження №0000005. Крім того, до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне провадження №0002157 також за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст.367, ч. 3 ст.382 КК Українина виконання ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 12.03.2020 №757/788/20-к зобов`язано уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 14.12.2019 за можливими фактами перевищення влади або службових повноважень слідчим прокуратури Полтавської області ОСОБА_4 .

Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні здійснюється Першим слідчим відділом (з дислокацією у м. Полтаві) Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві.

Процесуальне керівництво здійснюють прокурори Полтавської обласної прокуратури: Шандиба О.І., ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_3 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

Вказані обставини підтверджуються копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0002157 від 07 жовтня 2019 року (а.с. 8-10).

22 листопада 2019 року ОСОБА_1 разом із ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звернулися до прокуратури Полтавської області із скаргою щодо негайного виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 06.09.2019, яку було направлено за належністю слідчому Другого слідчого відділу територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві ОСОБА_15 (а.с. 52-54).

20 лютого 2020 року ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави (справа №554/910/20) скасовано постанову слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Платонова А.В. від 14.01.2019 року в кримінальному провадженні №0002157 від 07.10.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382, ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 364 КК України, про відмову у задоволенні клопотання про визнання потерпілим. Зобов`язано слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 03.01.2020 року (а.с. 11-12).

06 травня 2020 року ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави (справа №554/910/20) скасовано постанову слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Платонова А.В. від 14.03.2019 року в кримінальному провадженні №0002157 за ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України, внесеного до ЄРДР 07.10.2019 року, про відмову у задоволенні клопотання (а.с. 13-14).

07 липня 2020 року ОСОБА_1 одержав пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні №0002157 (а.с. 15).

14 січня 2021 року постановою слідчого другого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, ОСОБА_15 відмовлено у задоволенні клопотання заявника ОСОБА_1 щодо його допиту у процесуальному статусі потерпілого у кримінальному провадженні №0002157 від 07.10.2019 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 382, ч. 1. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367, ч. 3 ст. 382 КК України (а.с. 16-18).

ОСОБА_1 оскаржив вказану постанову слідчого, подавши скаргу до Октябрського районного суду м. Полтави скаргу, а 25 лютого 2021 року ухвалою слідчого судді (справа №554/910/20) зазначену постанову було скасовано та зобов`язано слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 07.01.2021 року (а.с. 19-23).

12 квітня 2021 року постановою слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Полтаві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, ОСОБА_15 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 від 22.03.2021 у кримінальному провадженні №0002157 від 07.10.2019 в частині збору характеризуючих матеріалів на фігуранта у кримінальному провадженні (а.с. 42-43).

22 червня 2021 року постановою слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Полтаві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, ОСОБА_15 закрито кримінальне провадження №0002157 від 07.10.2019 за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбаченого ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 382, ч. 1. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367, ч. 3 ст. 382 КК України у зв`язку з встановленням відсутності в діяннях слідчого прокуратури Полтавської області ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення (а.с. 24-28).

ОСОБА_1 оскаржив дану постанову слідчого, подавши до Октябрського районного суду м. Полтави скаргу, а 24 липня 2023 року ухвалою слідчого судді вказана постанова була скасована (а.с. 29-33).

Позивач також надав заяву, адресовану керівнику Полтавської обласної прокуратури, від 28 липня 2021 року щодо виконання слідчо-процесуальних дій у кримінальному провадженні №0002157 (а.с. 39-40).

28 грудня 2023 ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави (справа №554/910/20) скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора в порядку ст. 303 КПК України, задоволено частково, зобов`язано керівника Полтавської прокуратури в межах повноважень, наданих Законом України «Про прокуратуру» та Кримінальним процесуальним кодексом України, розглянути в порядку ст. 308 КПК України скаргу ОСОБА_1 на недотримано розумних строків під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002157, про що його повідомити (а.с. 34-36).

Також позивач надав ряд клопотань адресованих слідчому ТУ ДБР у м. Полтаві Платонову А.В. в порядку ст. 220 КПК України (а.с. 44-51).

Позивач є особою з інвалідність ІІ групи та має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 12 липня 2011 року (а.с. 37). Крім того, позивач взятий на облік як внутрішньо переміщена особа з 29 липня 2024 року в Управлінні соціального захисту населення (Правобережне), що підтверджується довідками Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради Управління соціального захисту населення (Правобережне) від 29 липня 2024 року №509- та Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради від 30 квітня 2025 року №08/00/008/27393 (а.с. 38, 60).

З виписки із медичної карти стаціонарного хворого №1879 неврологічного відділення від 20 вересня 2017 року слідує, що ОСОБА_1 встановлено діагноз: віддалені наслідки черепно-мозкової травми (1996 рік), посттравмативна енцефалопатія з лікворно-гіпертензійним, вестибуло-атактичним та астенічним синдромами, вегето-судинними пароксизмами за змішаним типом; атеросклеротичний кардіосклероз, хронічний гастродуоденіт, стадія ремісії; стан після оперативного лікування та ПХТ СА сігмовидної кишки Т4 NO MO (07.02.2010). Коланостома, ХБП 1 ст., пієлонефріт, стадія ремісії. Парапельвикальна киста лівої нирки великих розмірів ХПН 0 ст.(а.с. 87).

Позивачем також долучено до матеріалів справи висновок №228/104 про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 01 листопада 2024 року та виписку із медичної картки амбулаторного хворого та акт судово-медичного дослідження №4236-02/10 (а.с. 85, 86, 88).

Позивач, звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, як на підставу своїх вимог вказує на бездіяльність прокурора та надмірну тривалість кримінального провадження №0002157.

Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. Водночас, одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

За змістом частини першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

За положеннями статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її завдання - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі №612/3521/16-ц).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені правилами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17(провадження №12-199гс18).

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

В даному випадку відсутні підстави для застосування ст. 1176 ЦК України.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2022 року в справі №686/5244/21 (провадження №61-14316св21) зазначено, що: «правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями».

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вказувалося, позивач, звертаючись до суду за захистом свого права, вказує на бездіяльність прокурора та надмірну тривалість кримінального провадження №0002157.

Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ), оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine), заява № 66561/01). Суд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France), заява № 25444/94; рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

За змістом статті 1 Конвенції поряд із негативним зобов`язанням, держава має позитивні зобов`язання гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих зобов`язань є самостійною підставою відповідальності держави. Зокрема, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту прав, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки); у процесуальному аспекті - існування позитивних обов`язків процесуального характеру щодо ефективного розслідування порушення права.

Згідно статті 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частиною другою статті 9 КПК України передбачено, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Частиною першою статті 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює нагляд за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство, користуючись при цьому правами і виконуючи обов`язки, передбачені Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність» та Кримінальним процесуальним кодексом України.

Письмові вказівки прокурора органам, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове розслідування, надані в межах повноважень, є обов`язковими для цих органів і підлягають негайному виконанню.

Здійснюючи нагляд за додержанням законів під час досудового розслідування, прокурор має виконувати завдання кримінального провадження (ст. 2 КПК України), зокрема, в частині забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Виконанню цих завдань прокурора і має сприяти здійснення ним наданих йому процесуальних повноважень, передбачених ч. 2 ст. 36 КПК України.

Процесуальне керівництво прокурора досудовим розслідуванням полягає в тому, що він, реалізуючи свої наглядові повноваження, забезпечує виконання органами досудового розслідування вимог закону, які визначають підстави та процесуальний порядок проведення ними слідчих (розшукових), негласних слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій і прийняття процесуальних рішень.

Судом установлено, що протягом часу з 07 жовтня 2019 року (дата внесення відомостей до ЄРДР) і до 24 липня 2023 року (дата постановлення ухвали слідчого судді про скасування останньої постанови слідчого про закриття кримінального провадження), слідчим три рази виносилися постанови про відмову у задоволенні клопотання про визнання ОСОБА_1 потерпілим, які щоразу скасовувалися ухвалами слідчих суддів за скаргою ОСОБА_1 , крім того за скаргою Ісмайлова В.Ш. ухвалою слідчого судді було зобов`язано керівника Полтавської прокуратури в межах повноважень, наданих Законом України «Про прокуратуру» та Кримінальним процесуальним кодексом України, розглянути в порядку ст. 308 КПК України скаргу ОСОБА_1 на недотримано розумних строків під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002157.

Так, на підставі досліджених ухвал слідчих суддів, судом встановлено, що при скасуванні постанов слідчих слідчі судді щоразу приходили до переконання про допущення істотної неповноти досудового розслідування, усунення якої потребує виконання слідчих та інших процесуальних дій, спрямованих на збирання та перевірку доказів; у тому числі, передчасність винесення постанови про закриття кримінального провадження без всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи та оцінки слідчим всіх зібраних та перевірених доказів тощо.

Відповідач, заперечуючи щодо задоволення позову, вказує, що оскарження вказаних постанов є механізмом реалізації права особи на судовий контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування та додержанням прав особи в кримінальному провадженні. Однак, суд зауважує, що вказане не спростовує підстав скасування постанов про закриття кримінального провадження та обставини надзвичайної тривалості досудового розслідування у справі, яка не є занадто складною.

За наслідками досудового розслідування орган досудового розслідування мав би або закрити провадження, або звернутися до суду з обвинувальним актом.

Слід зауважити, що особа має право сподіватися на дотримання «розумних строків» для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень, а використання особою свого права на оскарження дій чи бездіяльності не виправдовує надмірну тривалість кримінального провадження.

Суд не може дійти висновку, що органи досудового розслідування зробили все від них залежне для того, щоб своєчасно та належним чином встановити обставини можливого вчинення кримінального правопорушення.

З жовтня 2019 року кримінальне провадження триває, а обставини подій залишаються повністю не з`ясованими.

Проведення досудового розслідування у розумні строки є безумовним службовим обов`язком прокурора при здійсненні нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва за досудовим розслідуванням кримінального провадження.

Надмірна тривалість кримінального провадження є порушенням прав позивача.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування та неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 607/11835/22.

ЄСПЛ у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування виходить із презумпції спричинення моральної шкоди відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію (Рішення від 15.10.2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Рішення від 15.01.2009 року «Бурдов проти Росії»). У вказаних рішеннях суд зазначив: «Існує обґрунтована й водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди».

Аналогічна позиція викладена у рішенні від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України», де ЄСПЛ вказав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державного органу.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine), заява № 29979/04; рішення від 22 листопада 2005 року у справі «Антоненков та інші проти України» (Antonenkov and others v.Ukraine), заява № 14183/02).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про завдання моральної шкоди.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, слід виходити з того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я особи.

В даному випадку надмірна тривалість кримінального провадження, неодноразові звернення позивача як до органів досудового розслідування, так і до суду, неодноразові скасування судами постанов слідчого у зв`язку з неповнотою дослідження обставин кримінального провадження, невизначеність правовідносин і необхідність відстоювати свої законні права та інтереси в судовому порядку поза розумним сумнівом завдали позивачу душевних страждань, завдаючи моральної шкоди.

Завданні моральні стражданнями знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з тривалістю кримінального провадження (з 2019 року).

Тривалим досудовим розслідуванням підтверджується факт здійснення відповідачем незаконної бездіяльності щодо позивача при здійсненні своїх повноважень, що відповідно до положень статті 1174 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди незалежно від вини.

Близькі за змістом висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 174/207/22, від 07 червня 2023 року у справі № 335/8532/21, від 04 жовтня 2023 року в справі № 607/1185/22, від 22 травня 2024 року в справі №757/30529/22.

Суд не бере до уваги доводи відповідача про недоведеність позивачем усіх складових деліктної відповідальності, оскільки на підставі оцінки наданих доказів, в силу статей 81, 89 ЦПК України, судом встановлено факт надмірної тривалості кримінального провадження №0002157 від 07 жовтня 2019 року, спричиненої незаконною бездіяльністю уповноважених осіб відповідача при здійсненні своїх повноважень, що в силу вимог ст. 1174 ЦК України, є підставою для відшкодування моральної шкоди незалежно від вини.

Інші доводи відповідача не спростовують спричинення позивачу моральної шкоди.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер правопорушення, тривалість досудового розслідування кримінального провадження, глибину душевних страждань позивача, які є відчутними, але не критичними, а також вимоги розумності та справедливості, а тому дійшов висновку про стягнення на користь позивача 3000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до ст. 141 ЦПК України. Зважаючи, що позивач звільнений від сплати судового збору судовий збір підлягає компенсації за рахунок держави.

Керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Законом України «Про прокуратуру», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 15, 16, 23, 167, 170, 1167, 1173, 1174 ЦК України, ст. 2, 9, 28 КПК України, ст. 2, 4, 6, 10-13, 76-83, 89, 141, 258, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3000,00 грн (три тисячі гривень) у відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судовий збір компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 )

Держава Україна в особі Полтавської обласної прокуратури (, місцезнаходження: вул. 1100-річчя Полтави, буд. 7, м. Полтава, Полтавська область);

ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ).

Повний текст рішення суду складено 05 грудня 2025 року .

Суддя Шаміна Юлія Анатоліївна