Провадження № 2/201/4478/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2025 року м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого судді - Покопцевої Д.О.,

при секретарі - Тоцькій Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження в порядку підготовчого провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на частину квартири, -

ВСТАНОВИВ:

06.08.2025р. до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на частину квартири, обґрунтована тим, що позивачці на праві спільної часткової власності належить 1/3 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яку вона, перебуваючи у шлюбі з відповідачем, набула 30.12.2014р. за договором купівлі-продажу, але за особисті кошти, подаровані її матір`ю ОСОБА_3 .

Мати позивачки набула право власності на грошові кошти після відчуження 17.11.2014р. належній їй на праві власності квартири за адресою: АДРЕСА_2 за 392 900грн (п. 1.4. договору купівлі продажу квартири).

Зараз позивачка не може вільно розпоряджатися належною їй частиною квартири, адже вона вважається спільною сумісною власністю подружжя, а тому вимушена звернутися із цим позовом до суду.

На підставі викладеного просить визнати за собою право особистої приватної власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 , вирішити питання судових витрат.

Представником позивачки ОСОБА_4 адвокатом Дрозд К.Т. (діє на підставі ордеру серії АЕ № 1446554 від 21.11.2025р.) подана заява про розгляд справи без участі позивачки та її представника, позовні вимоги підтримують повністю.

Відповідач ОСОБА_2 через канцелярію суду подав власноруч складену заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги визнає.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Згідно роз`яснень, викладених в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Прийнявши визнання позову відповідачем та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст.89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Судом встановлено, що сторони 18.08.2001р. уклали шлюб, який розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.12.2019р. (а.с.20-22, https://reyestr.court.gov.ua/Review/86731811).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.03.2014р., посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Білецькою В.І., зареєстрованого в реєстрі за № 981/2011, позивачці ОСОБА_1 разом із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності по 1/3 частині кожному належить квартира АДРЕСА_3 (а.с.14-16).

30.12.2014р. позивачкою на підставі договору купівлі-продажу за 149 000грн придбана в іншого співвласника, ОСОБА_5 , ще 1/3 частка цієї ж квартири (а.с.17-18).

Як вбачається з розписки про отримання грошових коштів, ОСОБА_3 (матір позивачки) подарувала їй 149 000грн на купівлю вказаної частки (а.с.23).

Відповідно до ст. 60 СК УКраїни майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності майна подружжя може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Водночас, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Як зазначено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження №61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України).

Дослідивши матеріали справи та додані до неї докази, а також враховуючи те, що відповідач визнав позов у повному обсязі, суд приходить до висновку, що спірна квартира була придбана позивачкою за її особисті кошти, які отримані нею в подарунок, що підтверджує відповідач шляхом власноруч складеної заяви про визнання позову.

Судом не встановлено, що таке визнання суперечить закону, порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, або не є безумовним.

Відтак позивачкою спростовано презумпцію спільної сумісної власності, тому суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що позивачка при зверненні до суду з позовом у даній справі сплатила судовий збір у розмірі 4760, 67 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи визнання позову відповідачем, позивачці з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків сплаченого нею судового збору за подання позову (4760,67 грн.), що становить 2380,34 грн.

Іншу частину сплаченого позивачем судового збору (2380,34 грн.) слід стягнути на користь позивачки з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 207, 526, 527, 530, 612, 625, 634, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст.12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на частину квартири - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 , яка придбана за договором купівлі продажу від 30 грудня 2014 року, посвідченим державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Білецькою В.І. за № 6-1444, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 8312517.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50% сплаченого нею судового збору, згідно квитанції № 0951-5060-5097-9120 від 01 серпня 2025 року в сумі 2 380 (дві тисячі триста вісімдесят) гривні 34 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 380 (дві тисячі триста вісімдесят) гривні 34 копійки.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду впродовж 30 днів.

Повний текст рішення буде складений впродовж 10 днів.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 .

Суддя Д.О. Покопцева