Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/1372/24
Провадження № 2/499/68/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 березня 2025 року селище Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області в складі: головуючого судді Погорєлова І. В., секретаря Дібрової О. І., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду в селищі Іванівка Березівського району Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Великобуялицької сільської ради Березівського району Одеської області, про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

На розгляді у судді Іванівського районного суду Одеської області Погорєлова І. В. перебуває вищевказана позовна заява, в якій позивач просить ухвалити рішення, яким позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , щодо її дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ОСОБА_1 з травня 2014 року перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 . Перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах, народився син ОСОБА_3 серпня 2016 року. Спільне життя з відповідачем не склалося, і з 2020 року відносини припинились. З того моменту і по теперішній час позивач виховує сина ОСОБА_3 самостійно. Відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення. Вважає, що мати дитини не турбується про духовний і фізичний розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя, тобто ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

03 грудня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

08 січня 2025 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано зі Служби у справах дітей Великобуялицької сільської ради висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щодо її дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

03 лютого 2025 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач позовну заяву підтримав, просив задовольнити з підстав, передбачених в позовній заяві.

Відповідач у судове засідання жодного разу не з`явилась, про причини неявки не повідомляла, заяв та клопотань не надавала, відзив на позовну заяву не подавала.

На адресу відомого зареєстрованого місця проживання відповідача судом направлялись ухвала про відкриття провадження, копія позову з доданими документами, судові повістки. До суду поштова кореспонденція, направлена відповідачу, повертається з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою».

За приписами п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомлені відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, та належним чином повідомлена по час і місце розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення у справі «Пономарьов проти України»).

Представник третьої особи без самостійних вимог: Служби у справах дітей Великобуялицької сільської ради Березівського району Одеської області подав заяву про розгляд справи без їх участі, надавши висновок про доцільність позбавлення батьківських прав.

Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Судом встановлені такі фактичні обставини справи.

За свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого 07 вересня 2016 року, актовий запис № 202, народився ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 , в графі «Батько» якого записаний ОСОБА_1 , а в графі «Мати» ОСОБА_2 .

Згідно з довідкою № 970, виданою 23.09.2024 року Великобуялицькою сільською радою Березівського району Одеської області, за адресою: АДРЕСА_1 , проживають без реєстрації: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та його син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Відповідно до довідки № 971, виданої 23.09.2024 року Великобуялицькою сільською радою Березівського району Одеської області, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ; його колишня співмешканка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно не приймає участі у вихованні їх спільної дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6

ОСОБА_3 , 2016 р.н., вступив до 1 класу у 2022 році та проявив досить низькі адаптивні, навчальні, зосереджувальні, працездатні, психо-емоційні здібності, має нерозвинену дрібну моторику, фізичний стан відповідає віку, шанобливо відноситься до дорослих. Вихованням дитини займається батько, який забезпечує дитину всім необхідним. Мати ж дитини не приймає участі у вихованні, не приходить на батьківські збори, не цікавиться навчанням. Дитина часто сумує про матусю, яка тільки обіцяє з ним зустрітись. Мати неодноразово викликалась до школи, при цьому, з`являлась лише інколи, та її неодноразово бачили у нетверезому стані. Про такі обставини свідчить характеристика № 276 на ОСОБА_3 , видана 11 жовтня 2024 року Петрівським ліцеєм №2 Великобуялицької сільської радою Березівського району Одеської області.

За актом обстеження житлово-побутових умов № 123 від 20.09.2024 року, розробленого службою у справах дітей Великобуялицької сільської радою Березівського району Одеської області, проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 та встановлено, що житло складається з 2-х кімнат, наявна кухня, коридор, санвузол; створені належні санітарно-гігієнічні умови; створені усі належні умови для виховання та розвитку дитини, дитина забезпечена всім необхідним; за адресою проживають: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Згідно з довідкою № 192/24 від 01 березня 2024 року, ОСОБА_1 працює в ТОВ «Вікторія 2008» з 04.12.2023 року на посаді: вагар.

ОСОБА_1 проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , разом з співмешканкою ОСОБА_4 та сином ОСОБА_3 . За характером спокійний та ввічливий, з боку сусідів та жителів селища Буялик зарекомендував себе гідно, скарг та заяв на його поведінку до сільської ради не надходило. Про таке свідчить характеристика № 1182/02-24 на ОСОБА_1 , видана 13.11.2024 року Великобуялицькою сільською радою Березівського району Одеської області.

До позовної заяви додано письмові покази ОСОБА_5 (сусідки позивача), ОСОБА_6 (подруга і «кума» позивача), ОСОБА_7 (сусідка позивача), відповідно до яких останні постійно спостерігають як дитину ОСОБА_3 виховує лише батько ОСОБА_1 , забезпечує свого сина усім необхідним, піклується про здоров`я, при цьому, мати вони жодного разу не бачили.

При цьому, письмові покази свідків судом не беруться до уваги, оскільки свідки безпосередньо судом не допитувались, та позивачем клопотання про допит свідків не заявлялось.

Відповідно до висновку «Про доцільність позбавлення батьківських прав громадянку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 », затвердженого рішенням виконавчого комітету Великобуялицької сільської ради Березівського району Одеської області № 18 від 30.01.2025 року., орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських рпав громадянку ОСОБА_2 відносно її малолітнього сина ОСОБА_3 .

При ухваленні рішення по суті справи суд виходить з такого.

Частиною першою статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Частинами першою-четвертою статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Відповідно до пункту 1 статті 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з частинами другою, третьою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), в тому числі, й на рівне виховання батьками.

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і при наявності вини у діях батьків. Подібного висновку дійшов Верховний Суд у змісті постанови від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18).

Відтак, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Вказаний висновок викладено у змісті постанови Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20).

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідачів батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободі є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»).

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року ЄСПЛ вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.

Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Крім того, у рішенні від 30 червня 2020 року (заява № 70879/11) ЄСПЛ зауважив про те, що в інтересах дитини також забезпечити її розвиток у здоровому навколишньому середовищі, і батько не може мати права відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вживати таких заходів, які б могли завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Найкращі інтереси дитини можуть, в залежності від їх характеру і серйозності, превалювати над інтересами батьків.

Також ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року (заява № 70879/11) зазначив про те, що якщо батько не підтримує стосунків з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантоване Конвенцією.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 24 травня 2023 року у справі № 358/371/21 вказав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, такі заходи допускаються лише тоді, коли змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в його діях; неактивна участь батька в житті дочки спричинена надмірним споживанням відповідача алкоголю та наркотичних речовин, які в подальшому призвели до залежності та розвитку душевної хвороби; відповідач перебуває на лікуванні, у зв`язку з чим не можуть формуватись плідні та продуктивні відношення між батьком та дитиною, а фізична неможливість спілкування батька з дочкою, через перебування в медичному закладі, не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів.

У постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) Верховний Суд вказав, що «зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21).

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

Разом з тим, у змісті постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2024 року у справі № 715/1337/23 вказано, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З наведеного випливає, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено саме на позивача.

Суд вважає, що позивач належним чином не довів необхідність обрання щодо відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, не надав належних, допустимих та в своїй сукупності достатніх доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, наявні в матеріалах справи письмові покази свідків судом не беруться до уваги, оскільки свідки безпосередньо судом не допитувались, та позивачем клопотання про допит свідків не заявлялось, між тим, за матеріалами справи судом не встановлено винної поведінки відповідача, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, які б поза розумним сумнівом надавали можливість визнати ОСОБА_2 недобросовісною матір`ю та застосувати до неївиключний і надзвичайний спосіб впливу у виді позбавлення батьківських прав; також не встановлено чи до відповідача раніше застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

В силу частини шостої статті 19 Сімейного кодексу України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 07 травня 2024 року у справі № 715/1337/23, зазначивши, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав носить рекомендаційний характер.

Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування Великобуялицької сільської ради Березівського району Одеської області, згідно з яким було визнано за доцільне позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Так, у висновку органу опіки та піклування вказано те, що мати ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини, проте не наведено належних підстав та достатніх аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, а також позитивного впливу такого рішення на інтереси дітей та не вказано про встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дітей, не враховано ставлення мати до виконання батьківських обов`язків та до дитини, а з самого висновку, серед іншого, вбачається, що мати приблизно раз на місяць спілкується зі своїм сином за допомогою мобільного зв`язку.

Відтак, висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її дитини, який судом оцінено у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49).

Наявності таких обставин у цій справі не доведено.

Судом також враховується, що в ході розгляду справи не встановлено, що відповідач є тією особо, поведінка чи дії якого можуть свідчити про негативний вплив на дітей, а тому розрив з нею сімейних відносин не відповідає інтересам дітей.

Враховуючи встановлені обставини про недоведеність навмисного ухиляння ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, негативного впливу на життя дитини, винної поведінки відповідача у цьому, чи свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками, відповідності позбавлення її батьківських прав істинним інтересам дитини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_2 крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3-11, 15, 57-60, 81, 88, 174, 209, 212-215, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ), третя особа: Служба у справах дітей Великобуялицької сільської ради Березівського району Одеської області (вул. Центральна, буд. 28-А, с-ще Буялик Березівського району Одеської області; ) про позбавлення батьківських прав відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 10.03.2025 року

СуддяІгор ПОГОРЄЛОВ