Справа № 202/2434/21
Провадження № 2/202/11/2025
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2025 року місто Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпра в складі головуючого судді Марченко Н.Ю. за участю секретаря судового засідання Шульги А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Світлогірська сільська рада Кобеляцького району Полтавської області, секретар Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області Мирний Олег Анатолійович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Людмила Анатоліївна, про визнання заповіту недійсним та усунення від права на спадкування,

У С Т А Н О В И В:

У 2021 році громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним та усунення від права на спадкування.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати, ОСОБА_4 .

Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належала їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.01.2000 року.

26.10.2020 року за його заявою приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Л.А. була заведена спадкова справа.

За життя, а саме 20 квітня 2016 року, ОСОБА_4 був складений на його ім?я заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко К.В. за реєстровим номером 606.

Після смерті спадкодавця дізнався про існування другого заповіту від 06 квітня 2020 року, посвідченого секретарем Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області Мирним Олегом Анатолійовичем, зареєстрованого в реєстрі за № 22, згідно з яким ОСОБА_4 все своє майно заповіла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач вважає, що зазначений заповіт має бути визнаний недійсним, оскільки не був підписаний особисто ОСОБА_4 та не відповідав її волі.

Позивач звертає увагу, що остання за життя завжди писала своє прізвище та ініціали як « ОСОБА_4 », водночас у заповіті від 06 квітня 2020 року зазначено « ОСОБА_5 ».

Підпис на заповіті значно відрізняється від дійсного підпису та почерку спадкодавця та від підпису на заповіті від 20 квітня 2016 року та очевидно виконаний не спадкодавцем.

Заповіт не містить даних про те, що він був підписаний іншою особою за дорученням ОСОБА_4 та посвідчений при свідках.

ОСОБА_4 завжди зазначала, що заповідає належну їй квартиру йому, ОСОБА_1 , інваліду другої групи безстроково з 2001 року, що підтверджується довідкою МСЕ № 724249 від 29.01.2001.

Таке волевиявлення ОСОБА_4 підтверджується складеним нею заповітом від 20 квітня 2016 року.

Отже, складання заповіту від 06.04.2020 року не відповідало дійсній волі спадкодавця.

Також позивачем зазначено, що спадкодавець була людиною похилого віку (77 років).

З 12 березня 2020 року на всій території України був установлений карантин відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» від 11.03.2020 року № 211.

Отже, станом на березень-квітень 2020 року існувала реальна небезпека здоров?ю ОСОБА_4 .

Незважаючи на це, відповідач вивезла її до Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області для складання заповіту.

На думку позивача, дії відповідача свідчать про їх умисний характер з метою складання заповіту на свою користь.

Звертає увагу, що ОСОБА_4 ніколи не проживала на території Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області, не має там родичів та близьких осіб.

Позивач припускає, що можливо саме такі дії відповідача призвели до смерті спадкодавця, а також, що відповідач могла сфальшувати заповіт.

За цих підстав позивач просить:

1)визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 від 06 квітня 2020 року, посвідчений секретарем Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області Мирним Олегом Анатолійовичем та зареєстрований у реєстрі за № 22;

2)усунути ОСОБА_6 від спадкування після смерті ОСОБА_4 .

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 03 червня 2021 року у справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 01 вересня 2021 року за клопотанням представника позивача витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Л.А. копію спадкової справи, яка заведена після смерті ОСОБА_4 .

Також витребувано зі Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області належним чином завірений примірник заповіту від 06 квітня 2020 року від імені ОСОБА_4 , копію витягу з реєстру нотаріальних дій за 2020 рік.

В своєму позові позивач просив вирішити під час підготовчого засідання питання про призначення почеркознавчої експертизи підпису ОСОБА_4 на заповіті від 06 квітня 2020 року.

Водночас безпосередньо у підготовчому засіданні таке клопотання не було заявлено.

При цьому під час підготовчого провадження відповідачем ОСОБА_2 була надіслана на адресу суду письмова заява, в якій вона позовні вимоги визнала повністю та не заперечувала проти визнання недійсним заповіту ОСОБА_4 , посвідченого 06.04.2020 секретарем Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області Мирним О.А.

В своїй заяві від 10.12.2021 року представник позивача адвокат Крайняк І.М. не заперечував проти закриття підготовчого провадження та просив проводити розгляд справи без його участі.

Ухвалою суду від 10 грудня 2021 року підготовче провадження було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 08.11.2024 року відмовлено у прийнятті визнання позову відповідачем як такого, що суперечить закону, та продовжено розгляд справи.

В судове засідання позивач або його представник не з?явилися, повідомлялися про розгляд справи.

При цьому судом неодноразово було розміщено на офіційному сайті «Судова влада України» оголошення про виклик позивача до суду.

З огляду на неодноразову неявку позивача в судове засідання та наявність у матеріалах справи заяви представника позивача про розгляд справи без його участі, справу розглянуто у відсутність позивача та його представника.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання також не з?явилася, про розгляд справи була повідомлена.

В своїх письмових заявах відповідач позов визнала, просила розглянути справу без її участі та не заперечувала проти визнання заповіту ОСОБА_4 від 06.04.2020 недійсним.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Світлогірська сільська рада Кобеляцького району Полтавської області, секретар Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області Мирний Олег Анатолійович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Людмила Анатоліївна, в судове засідання не з?явилися, заперечень проти позову не надали.

Відповідно до частини 4 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (частина 5 статті 268 ЦПК України).

Суд, з?ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав:

Судом установлено, що ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 січня 2000 року, виданого виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 18 січня 2000 року за № 3/102-2000 належала квартира АДРЕСА_2 загальною площею 43,9 кв.м.

Право власності ОСОБА_4 на це нерухоме майно було зареєстроване в КП «ДМБТІ» в реєстровій книзі № 343п за реєстровим № 75-149.

20 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К.В. був посвідчений заповіт ОСОБА_4 , який зареєстрований у реєстрі за № 606, відповідно до якого остання усе належне їй майно заповіла ОСОБА_1 .

06 квітня 2020 року секретарем Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області Мирним О.А. був посвідчений заповіт ОСОБА_4 , який зареєстрований у реєстрі за № 22, відповідно до якого остання усе належне їй майно заповіла ОСОБА_2 .

Інформація про ці заповіти міститься у Спадковому реєстрі (заповіти/спадкові договори) за № 58878217 та 65984795 відповідно.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

26 жовтня 2020 року представником ОСОБА_1 ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності, посвідченої 02 липня 2020 року нотаріусом міста Томська Російської Федерації Авдєєвою О.В. за № 70/13-н/70-2020-2-479, була подана приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Л.А. заява ОСОБА_1 , посвідчена 02 липня 2020 року нотаріусом міста Томська Російської Федерації Авдєєвою О.В. за № 70/13-н/70-2020-2-478, про прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_4 за законом та/або за заповітом.

На підставі заяви ОСОБА_1 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Л.А. 26.10.2020 була заведена спадкова справа № 13/2020 (номер у спадковому реєстрі 66636713).

Згідно з наявною у матеріалах спадкової справи копії довідки МСЕ 010 № 711219 від 29.01.2001 року ОСОБА_1 є інвалідом другої групи безстроково.

Також судом установлено, що 05.11.2020 року до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Л.А. з заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулася ОСОБА_7 .

Оспорюючи заповіт, посвідчений 06 квітня 2020 року секретарем Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області Мирним О.А. у реєстрі за № 22, та право ОСОБА_2 на спадкування після смерті ОСОБА_4 , позивач посилається на те, що цей заповіт не був підписаний особисто ОСОБА_4 та не відповідав її волі, оскільки відсутні дані, що такий заповіт був підписаний іншою особою за дорученням ОСОБА_4 , а дії відповідача мали умисний характер, спрямований на складання заповіту на свою користь.

При вирішенні спору між сторонами суд керується наступним:

Згідно зі статтями 1216-1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтю 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт здійснюється особисто (ч. 2 ст. 1234 ЦК України).

Згідно зі статтею 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.

Відповідно до частини 1 статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

При цьому згідно з рішенням Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року № 1-рп/2014В (справа про право на обов`язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця) в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов?язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності.

Загальні вимоги до форми заповіту визначені у статті 1247 ЦК України, а саме заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення.

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Статтею 1251 ЦК України передбачено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

До заповітів, посвідчених посадовими, службовими особами, застосовуються положення статті 1247 цього Кодексу (ч. 8 ст. 1252 ЦК України).

Згідно з частинами 2-4 статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини.

У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Таким чином у статті 1257 ЦК України міститься вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним.

Законом прямо визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, зокрема, що не був підписаний заповідачем, є нікчемним.

Аналогічні положення міститься й у частині третій статті 203 ЦК України, згідно з якою волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов?язані з його недійсністю.

Крім того, правові підстави для усунення від права на спадкування визначені у статті 1224 ЦК України.

Так, згідно з частинами 1 та 2 статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя.

Положення абзацу першого цієї частини не застосовується до особи, яка вчинила такий замах, якщо спадкодавець, знаючи про це, все ж призначив її своїм спадкоємцем за заповітом.

Не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині.

Частиною 5 статті 1224 ЦК України визначено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частин 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 5-7 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування(частина 2 статті 78 ЦПК України).

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини 1-2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 1-2 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

Частиною 4 статті 206 ЦПК України визначено, що в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 572/2515/15-ц, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову.

В постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц, від 12 березня 2020 року у справі № 716/1051/17, від 01 листопада 2023 року у справі № 730/624/20, викладений висновок, що підпис є обов?язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України). У частини першій статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми, є нікчемним. Непідписання заповіту заповідачем свідчить, що заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми, та, відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України, це має наслідком його нікчемність.

Зокрема у справі № 716/1051/17 суди встановили, що підпис від імені спадкодавця в оригіналі заповіту виконаний не спадкодавцем, а іншою особою, а тому вважали заповіт нікчемним на підставі частини першої статті 1257 ЦК України.

В постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 61-29цс23) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що у випадку недійсності чи нікчемності правочину, насамперед, йдеться про юридичну кваліфікацію об?єктивно наявного та вираженого у певний спосіб волевиявлення суб?єкта права щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов?язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину.

Разом із тим, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Підпис на правочині, для якого визначено обов?язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину.

Відсутність підпису заповідача в заповіті свідчить про порушення вимог щодо форми заповіту.

Наявність у матеріалах справи висновку судово-почеркознавчої експертизи, згідно з яким підпис у заповіті виконано не спадкодавцем, а іншою особою, свідчить, що заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми, і відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України це має наслідком його нікчемність.

З огляду на зазначене, Велика Палата Верховного Суду вважала, що висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним є помилковими, оскільки нікчемний правочин не може бути визнаний недійсним.

Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) викладений висновок, що якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Звернувшись до суду з вимогою про визнання заповіту недійсним та усунення відповідача від права на спадкування після смерті ОСОБА_4 , позивач послався на неналежність спадкодавиці підпису на заповіті, відсутність вільного волевиявлення останньої, невідповідність заповіту її волі, оскільки дані про те, що заповіт був підписаний іншою особою за дорученням ОСОБА_4 у заповіті відсутні.

Відповідач у своїх письмових заявах, надісланих на адрес суду, позов визнала та не заперечувала проти визнання заповіту недійсним.

Проте суд у даному випадку не може прийняти визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання суперечить закону.

Суд виходить із того, що свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов?язковість її виконання.

Подібний висновок викладений упостанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17.

Отже, для визнання заповіту недійсним необхідно не лише визнання позову відповідачем, а й наявність для цього достатніх підстав.

Утім позивач не надав жодних належних доказів на підтвердження існування обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання заповіту у судовому порядку недійсним.

На підтвердження своїх аргументів про недійсність заповіту, в тому числі, що волевиявлення заповідачки не було вільним і не відповідало її волі, позивач посилається на неналежність їй підпису на заповіті.

Суд звертає увагу, що як під час підготовчого провадження, так і протягом усього часу розгляду справи клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи не було підтримано стороною позивача. В тому числі не наведено та не надано достатньої кількості матеріалів, на підставі яких така експертиза може бути призначена судом та проведена відповідно до Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень.

Поряд із цим, дослідивши та порівнявши обидва заповіти, копії яких були долучені до матеріалів справи, суд знаходить, що й без застосування спеціальних знань є достатньо очевидним, що підпис від імені заповідача ОСОБА_4 на заповіті від 06 квітня 2020 року, посвідченому секретарем Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області Мирним О.А. та зареєстрованому у реєстрі за № 22, істотно відрізняється від підпису та почерку ОСОБА_4 на заповіті від 20 квітня 2016 року, посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К.В. та зареєстрованому в реєстрі за № 606.

Водночас це не може бути підставою для задоволення позову в частині визнання судом заповіту недійсним, оскільки в разі не підписання заповіту заповідачем або його підписання іншої особою, яка не мала на це права, така обставина в силу частини 1 статті 1257 ЦК України може мати наслідком нікчемність заповіту, а тому він не може бути визнаний судом недійсним.

Такий висновок суду узгоджується з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Суд також зауважує, що згідно з частиною 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 19.02.2020 у справі № 210/4458/15-ц, від 04.04.2020 у справі № 610/1030/18, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 та ін).

Натомість позивачем у цій справі заявлені позовні вимоги, які не можуть вважатися належним та ефективним способом захисту його прав та інтересів, оскільки як було наголошено вище, якщо правочин є нікчемним, то позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту права чи інтересу.

Суд вважає необґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 у частині усунення відповідача ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті ОСОБА_4 .

Суд ураховує, що позивачем не надано належних доказів існування обставин, які визначені у статті 1224 ЦК України та є підставою для усунення спадкоємців від права на спадкування.

В даному випадку відповідач ОСОБА_2 не є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_4 .

Тож у разі складання заповіту від 06 квітня 2020 року з порушенням вимог щодо його формита порядку посвідчення, тобто нікчемності цього заповіту, належним способом захисту спадкових прав позивача є визнання за ним права власності на спадкове майно, а не визнання заповіту недійсним та усунення відповідача від права на спадкування. Але позивачем таких вимог у цій справі не заявлялося.

Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимоги, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним та усунення від права на спадкування.

Керуючись ст. 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Світлогірська сільська рада Кобеляцького району Полтавської області, секретар Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області Мирний Олег Анатолійович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Людмила Анатоліївна, про визнання заповіту недійсним та усунення від права на спадкування відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 08 грудня 2025 року.

Суддя Наталія Марченко