Справа № 761/2755/24
Провадження № 2/761/1893/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Харечко О.В.

за участі:

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Димової О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», в особі філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» про визнання незаконним та скасування наказу; поновлення на роботі; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

У січні 2024р. позивач ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-13 т. 1) до відповідача АТ «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі по тексту - «НАЕК «Енергоатом»), в особі філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» (далі по тексту - «ВП «ЗАЕС»), в якому просив суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ № 155-кз «Про звільнення з роботи ОСОБА_2 », виданий 20 грудня 2023р. відокремленим підрозділом «Запорізька атомна електрична станція» ДП «НАЕК «Енергоатом» (далі по тексту - вимога № 1);

- поновити позивача ОСОБА_2 на посаді начальника аналітично-правового відділу юридичного управління філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» АТ «НАЕК «Енергоатом» з 21 грудня 2023р. (далі по тексту - вимога № 2);

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, який станом на 19 січня 2024р. становить 56375,44 грн., з врахуванням збільшення розміру станом на день прийняття рішення (далі по тексту - вимога № 3);

- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати (далі по тексту - вимога № 4).

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 15 січня 2015р., він працював у відповідача на посаді начальника аналітично-правового відділу юридичного управління відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» ДП «НАЕК «Енергоатом».

21 квітня 2020р., наказом відповідача № 125 позивача було звільнено з роботи, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 14 лютого 2022р., по цивільній справі № 316/1563/20, позивача було поновлено на роботі, на вищезазначеній посаді.

15 серпня 2022р. відповідачем було вдруге звільнено позивача з роботи, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 липня 2023р., по цивільній справі № 334/4387/22, позивача було поновлено на роботі на вищезазначеній посаді.

20 грудня 2023р. відповідачем було втретє звільнено позивача з роботи, наказом № 155-кз, «Про звільнення з роботи ОСОБА_2 », на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

На думку сторони позивача, зазначений вище наказ відповідача за № 155-кз від 20 грудня 2023р. є незаконним, оскільки накази відповідача (на підставі яких було винесено оскаржуваний наказ про звільнення позивача з роботи):

- за № 1661 від 28 грудня 2019р. «Про зміну організаційних структур ЮУ, ВЗПК та штатного розпису ВЗТК», яким виключено посаду позивача з 02 квітня 2020р. зі штатного розпису;

- за № 148 від 31 січня 2020р. «Про внесення змін до штатного розпису ВП ЗАЕС (ЮУ)», за своєю правовою природою є актами ненормативного характеру, які вичерпали свою дію фактом їх виконання у 2020р.

Також, сторона позивача вважає, що відповідачем, як роботодавцем неналежним чином були виконанні зазначені вище рішення судів, в частині поновлення його на роботі, оскільки не були внесені відповідні зміни до штатного розпису, шляхом внесення в нього скороченої посади позивача, а відтак відповідач, як роботодавець не мав законних підстав для звільнення позивача з роботи, на підставі положень п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, на думку сторони позивача, звільнення його з роботи, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, було здійснено відповідачем з недотриманням положень ч. 1 ст. 42, ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України, зокрема відповідачем не були запропоновані позивачу всі вакантні посади в інших підрозділах, з аналогічними функціями та обов`язками, при цьому роботодавцем не було з`ясовано чи має позивач переважне право на залишення на роботі. Як, і безпідставно було запропоновано відповідачем, як роботодавцем проходження позивачем, як працівником співбесід для заняття вакантних посад, при скороченні його посади.

Порушення права позивача на працю, також мало місце зі сторони відповідача, шляхом перешкоджанню позивачу працевлаштуватись на вакантні посади, не надаючи позивачу інформацію про наявність вакантних посад, їх місцезнаходження у конкретних підрозділах відповідача, та кваліфікаційні вимоги, які були визначені роботодавцем до відповідних вакантних посад.

Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту свого порушеного права.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26 січня 2024р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

01 березня 2024р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 158-170 т.1), в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що звільнення позивача з роботи відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, з урахуванням висновків судів при розгляді попередніх позовів позивача про поновлення на роботі.

Так, на виконання останнього рішення суду про поновлення позивача на роботі, відповідач 16 серпня 2023р. наказом № 602 «Про поновлення на роботі за рішенням суду» поновив позивача з 16 серпня 2022р. на посаді начальника аналітично-правового відділу юридичного управління.

У зв`язку з тим, що частина території Запорізької області є окупованою, в тому числі філія «ВП «ЗАЕС», в якій працював позивач, з 18 серпня 2023р. по 19 жовтня 2023р. позивач не отримав від роботодавця (відповідача) жодного завдання щодо виконання посадових обов`язків за посадою начальника аналітично-правового відділу юридичного управління, при цьому зазначений відділ було скорочено, посадові обов`язки перерозподілені або виключені.

19 жовтня 2023р. відповідач попередив позивача під підпис про те, що після спливу двомісячного строку з дати одержання попередження про вивільнення, трудовий договір з ним буде розірвано, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України. Разом з попередженням, позивачу були запропоновані вакантні посади відокремлених підрозділів (ВП) та Дирекції ДП «НАЕК «Енергоатом» станом на 19 жовтня 2023р.

Позивач був попереджений про необхідність повідомити управління кадрів щодо прийнятого рішення з приводу усіх запропонованих варіантів працевлаштування до 19 листопада 2023р.

06 листопада 2023р. позивач подав заяву про переведення його на посаду провідного професіонала з антикорупційної діяльності ВП «Централізовані закупівлі» ДП «НАЕК «Енергоатом».

28 листопада 2023р. ВП «Централізовані закупівлі» листом за № 29-8495/51, повідомив, що за результатами проведеної з позивачем співбесіди, встановлено, що кваліфікаційні вимоги попереднього досвіду роботи позивача не відповідають кваліфікаційним вимогам провідного професіонала з антикорупційної діяльності ВП «Централізовані закупівлі» ДП «НАЕК «Енергоатом».

01 грудня 2023р. позивачу були запропоновані вакантні посади ВП та Дирекції ДП «НАЕК «Енергоатом» станом на 01 грудня 2023р.

01 грудня 2023р. позивач був попереджений про необхідність повідомити управління кадрів щодо прийнятого рішення з приводу усіх запропонованих варіантів працевлаштування до 14:00 год. 04 грудня 2023р.

04 грудня 2023р. позивач подав заяву про переведення його на посаду помічника директора ВП «Енергоатом-Трейдинг» ДП «НАЕК «Енергоатом».

07 грудня 2023р. ВП «Енергоатом-Трейдинг» листом за № 21-5523-вх, повідомив, що за результатами проведеної співбесіди з позивачем, встановлено, що позивач не має підготовки, практичного досвіду роботи та необхідного обсягу знань, визначеного посадовою інструкцією помічника директора ВП «Енергоатом-Трейдинг».

08 грудня 2023р. позивачу були запропоновані вакантні посади ВП та Дирекції ДП «НАЕК «Енергоатом» станом на 08 грудня 2023р.; позивач був попереджений про необхідність повідомити управління кадрів щодо прийнятого рішення з приводу усіх запропонованих варіантів працевлаштування до 14:00 год. 11 грудня 2023р.

11 грудня 2023р. позивач подав відповідачу заяву про надання йому інформації та відомостей щодо фактичного місця знаходження робочих місць всіх без виключення вакантних посад, які вказані в переліку вакансій від 19 жовтня, 01, 08 грудня 2023р., а також посадових інструкцій; відповідачем була надана позивачу відповідь.

14 грудня 2023р. позивач подав заяву відповідачу про переведення його на посаду інженера з військово-мобілізаційної роботи з питань аварійної готовності та реагування ВП «ЗАЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом».

19 грудня 2023р. позивачу надана відповідь листом за №21-7598/03-вих, що посада інженера з військово-мобілізаційної роботи управління з питань аварійної готовності є тимчасово вакантною до 31 грудня 2023р., в зв`язку з поверненням на цю посаду основного працівника з 01 січня 2024р.

19 грудня 2023р. позивачем було подано відповідачу заяву про переведення його на посаду інженера служби фізичного захисту ВП «ЗАЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом»; за результатами співбесіди, яка була проведена 20 грудня 2023р. позивача було визнано таким, що не відповідає вимогам, які висуваються до зазначеної посади.

На думку сторони відповідача, ним, як роботодавцем були дотримані положення трудового законодавства (ч. 1 ст. 42, ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України) при звільнені позивача, з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України, при цьому посилання позивача на рішення судів по справам № 316/1563/20 та № 334/4387/22 є помилковими, оскільки не стосуються обставин звільнення позивача, яке відбулося в грудні 2023р.

06 березня 2024р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 107-120 т. 3), в якій сторона позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд позов задовольнити, наголошуючи, що доводи сторони відповідача, наведені у відзиві є безпідставними та необґрунтованими, оскільки при звільнені відповідачем, не були враховані сталі правові позиції Верховного Суду, зі спірних правовідносин.

12 березня 2024р. на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив (а.с. 124-135 т. 3), в яких відповідач проти позову заперечив, з підстав наведених (аналогічних) у відзиві на позов, наголошуючи, що звільнення позивача з роботи відбулося з дотриманням трудового законодавства.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 липня 2024р. здійснено перехід з розгляду справи, в порядку спрощеного позовного провадження, в розгляд справи за правилами загального позовного провадження, та призначено справу в підготовче засідання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2024р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача, заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, наведених у позові, відповіді на відзив, просила суд позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечила, з підстав, наведених у відзиві на позов, запереченнях на відповідь на відзив, просила суд відмовити в задоволені позову, вважаючи, що стороною позивача не доведено належними і допустимими доказами, що звільнення позивача з роботи відбулося, з порушенням вимог трудового законодавства.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем, працюючи, з 15 січня 2015р. на посаді начальника аналітично-правового відділу юридичного управління Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» ДП «НАЕК «Енергоатом».

28 грудня 2019р. відповідачем було видано наказ № 1661 «Про зміну організаційних структур ЮУ, ВЗПК та зміну штатного розпису ВЗПК» (а.с. 26-29 т. 1), відповідно до п.2 якого, було змінено організаційну структуру юридичного управління, згідно з додатком Б до цього наказу. Відповідно до п.п. 2.1. п.2 цього наказу було виключено посаду «начальник управління» (посада, яку обіймав позивач).

31 січня 2020р. відповідачем було видано наказ № 148 «Про внесення змін до штатного розпису ВП «ЗАЕС» (ЮУ)» (а.с. 31, 32 т. 1), відповідно до п. 1 якого: внести з 31 січня 2020р. зміни до штатного розпису промислово-виробничого персоналу «ВП «ЗАЕС» на 2020р., затвердженого наказом від 27 грудня 2019р. № 1650, а саме у штатний розпис юридичного управління та введені наступні відділи та відповідні у них посади: Відділ нормативно-правового регулювання: Начальник відділу - 1 од., Провідний юрисконсульт - 1 од., Юрисконсульт 1 кат. - 4 од., Юрисконсульт 2 кат. - 1 од.; Відділ договірної роботи та правового захисту майнових інтересів: Заступник начальника управління-начальник відділу - 1 од., Провідний юрисконсульт - 3 од., Юрисконсульт 1 кат. - 2 од., Юрисконсульт 2 кат. - 2 од.; Інформаційно - технічний сектор: Начальник сектору - 1 од., Фахівець 1 кат. - 1 од., Фахівець 2 кат. - 2 од.

21 квітня 2020р., наказом відповідача № 125 позивача було звільнено з роботи, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 14 лютого 2022р., по цивільній справі № 316/1563/20, яке набрало законної сили, позивача було поновлено на роботі, на вищезазначеній посаді.

15 серпня 2022р. відповідачем було вдруге звільнено позивача з роботи, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 липня 2023р., по цивільній справі № 334/4387/22, яке набрало законної сили, позивача було поновлено на роботі на вищезазначеній посаді.

З матеріалів справи вбачається (а.с. 73, 74 т. 1), що на виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 липня 2023р., по цивільній справі № 334/4387/22, відповідачем було видано наказ № 602-к від 16 серпня 2023р. « Про поновлення на роботі за рішенням суду ОСОБА_2», відповідно до п. 1 якого з 16 серпня 2022р. позивача було поновлено на роботі на посаді начальника аналітично - правового відділу юридичного управління.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, в силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України (справи: № 756/6746/16-ц, № 808/2741/16, №761/43507/19-ц, №947/25509/21, №709/118/21): «Колегія суддів наголошує, що у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису - ввести скорочену посаду, що є належним виконанням з його боку рішення суду про поновлення працівника на роботі».

Під час розгляду справи, представник відповідача не могла пояснити суду, чому роботодавцем під час видання наказу № 602-к від 16 серпня 2023р. не були внесені зміни до штатного розпису, шляхом включення скороченої посади, яку обіймав позивач, враховуючи те, що позивач не був поновлений на рівнозначній посаді.

Як встановлено судом, 19 жовтня 2023р. відповідачем, як роботодавцем, було вручено позивачу попередження про наступне вивільнення (а.с. 77 т. 1), відповідно до наказів відповідача за № 1661 від 28 грудня 2019р. та за № 148 від 31 січня 2020р., та ознайомлено позивача з Актом пропозиції варіантів працевлаштування, надано перелік вакантних посад. В судовому засіданні представник позивача наголошувала перед судом, що перелік посад, які були запропоновані відповідачем, як роботодавцем, позивачу, як працівнику, не давав можливості, позивачу, визначити посади, які відповідають його кваліфікації та спеціальності.

06 листопада 2023р. позивачем було подано заяву-повідомлення про бажання перевестись на вакантну посаду провідного професіонала з антикорупційної діяльності ВП «Централізовані закупівлі» ДП «НАЕК «Енергоатом».

28 листопада 2023р. відповідачем було надіслано позивачу лист за №29-0024410, яким відповідач відмовив позивачу у переведені на посаду провідного професіонала з антикорупційної діяльності.

01 грудня 2023р. відповідачем було ознайомлено позивача з актом пропозиції варіантів працевлаштування, надано перелік вакантних посад. В судовому засіданні представник позивача звертала увагу суду, що при ознайомлені позивача з наявними вакантними посадами, роботодавець повторно надавав інформацію без зазначення кваліфікаційний вимог та умов праці.

04 грудня 2023р. позивачем було подано відповідачу заяву-повідомлення про переведення на вакантну посаду помічника директора ВП «Енергоатом-Трейдинг» ДП «НАЕК «Енергоатом».

07 грудня 2023р. ВП «Енергоатом-Трейдинг» повідомила позивача листом за № 21-5523-вх, яким було відмовлено позивачу у переведені на посаду помічника директора, оскільки він не має практичного досвіду роботи.

08 грудня 2023р. позивач ознайомився з актом пропозицією варіантів працевлаштування від 07 грудня 2023р.

11 грудня 2023р. позивач подав відповідачу заяви про надання інформації щодо фактичного місця знаходження робочих місць всіх вакантних посад, які були йому запропоновані; та посадові інструкції вакантних посад, та повідомив, що він не відмовляється від запропонованих посад.

13 грудня 2023р. відповідач листом №21-7455/03 повідомив позивача, що місцезнаходження робочих місць вакантних посад є тимчасово окупована територія м. Енергодар Запорізької області, щодо посадових інструкцій та іншої інформації, яка б дозволила позивачу обрати вакантну посаду за його кваліфікацією та спеціальністю, відомості надані не були.

14 грудня 2023р. позивач подав відповідачу заяву-повідомлення про переведення його на вакантну посаду інженера з військової мобілізаційної роботи управління з питань аварійної готовності та реагування «ВП «ЗАЕС».

19 грудня 2023р. відповідач повідомив позивача листом за № 21-7598/03, що вакантна посада інженера з військової мобілізаційної роботи управління з питань аварійної готовності та реагування є тимчасово вакантною до 31 грудня 2023р.

19 грудня 2023р. позивач подав відповідачу заяву-повідомлення про переведення його на вакантну посаду інженера служби фізичного захисту «ВП «ЗАЕС».

19 грудня 2023р. позивач отримав від відповідача запрошення на співбесіду.

20 грудня 2023р. позивач отримав від відповідача копію протоколу результатів співбесіди та вхідного контролю знань, відповідно до якого його було не рекомендовано на посаду інженера служби фізичного захисту «ВП «ЗАЕС».

20 грудня 2023р. відповідачем було видано наказ № 155-кз «Про звільнення з роботи ОСОБА_2 », яким було звільнено позивача з 20 грудня 2023р., з посади начальника аналітично-правового відділу юридичного управління, за п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням штату (а.с. 121-123 т. 1).

Зі змісту норми п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання трудового договору з працівником з ініціативи власника: ліквідація; реорганізація; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації тощо.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Крім того, суд, розглядаючи справу про поновлення на роботі, має належним чином з`ясувати чи не користувався позивач переважним правом на залишення на роботі (правовий висновок, висловлений Верховним Судом України в постанові від 18 жовтня 2017р. у справі № 6-1723цс17).

До аналогічних висновків також дійшов Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-1264цс17.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992р. № 9, при розгляді спорів про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Згідно з правовими висновками, висловленими Верховним Судом у постановах від 16 січня 2018р. у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018р. у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Звертаючись до суду з позовною вимогою № 1, позивач наголошував, що його звільнення є незаконним, оскільки відповідачем були грубо порушені вимоги ст. 49-2 КЗпП України.

Верховний Суд, вказав в постанові по справі № 285/4227/18, що передбачений ч. 2 ст. 40, ч. 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України обов`язок роботодавця працевлаштувати працівника, який підлягає скороченню, полягає у необхідності запропонувати йому вакантну посаду або роботу за відповідною професією чи спеціальністю, іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Згідно з пунктом 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» вакансія - вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа. Отже, якщо працівник відсутній на роботі тимчасово (у зв`язку із хворобою, відрядженням, відпусткою, призовом за мобілізацією) посада, яку він займає, не є вакантною.

При цьому Верховний Суд неодноразово зазначав, що роботодавцем не доведено виконання належним чином обов`язків, визначених ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, оскільки вимоги роботодавця про проходження працівником процедур відбору та співбесід для заняття вакантних посад при скороченні її посади не є підтвердженням дотримання роботодавцем вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України. Такі висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 11 липня 2023р., справі № 334/6363/21, від 25 жовтня 2023р. по справі № 209/2875/21.

В судовому засіданні представник відповідача, не могла пояснити суду, чому роботодавцем не були дотримані вимоги ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, з урахуванням відповідних правових висновків Верховного Суду.

Досліджені судом докази не свідчать про наявність у відповідача вакантних посад в період попередження позивача про майбутнє вивільнення.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимога № 1 підлягає частковому задоволенню, а саме слід визнати незаконним наказ відповідача № 155-кз «Про звільнення з роботи ОСОБА_2 », виданий 20 грудня 2023р. відокремленим підрозділом «Запорізька атомна електрична станція» ДП «НАЕК «Енергоатом». Разом з тим, у суду відсутні підстави для скасування цього наказу, оскільки це є виключно компетенцією відповідача, як роботодавця.

За змістом ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, звільнення працівника з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника, а тому позовна вимога № 2 підлягає частковому задоволенню, а саме: позивача слід поновити на роботі посаді начальника аналітично-правового відділу юридичного управління філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» АТ «НАЕК «Енергоатом» з дня його звільнення, тобто з 20 грудня 2023р.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999р. № 13 при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі по тексту - Порядок № 100).

Відповідно до абзацу «з» п. 1 розділу 1 Порядку № 100, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках вимушеного прогулу.

Згідно з пунктом 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Таким чином, середньоденний розмір заробітної плати позивача становить 2562,52 грн., без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів, враховуючи наявну в матеріалах справи довідку роботодавця (а.с. 134 т. 1), а вимушений прогул становить 318 робочих днів, за період часу з 20 грудня 2023р. по 07 березня 2025р.

З урахуванням викладеного, вимога позивача № 3, підлягає частковому задоволенню, а саме: з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 814881,36 грн., без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів, при цьому судом враховано правові позиції Великої Палати Верховного Суду по справі № 826/808/16 від 20 червня 2018р.

В силу положень ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення на його користь середньомісячного заробітку в розмірі 56375,38 грн., без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів підлягає негайному виконанню.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

При прийнятті рішення суд також враховує, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994р., ст. 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, в розмірі 9360,01 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 17-19, 76-83, 89, 137, 141, 258, 259, 263 -265, 268, 352, 354, 355, 430 ЦПК України; ст. 43 Конституції України; ст.ст. 40, 42, 43, 49-2, 233, 235 КЗпП України; Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», Законом України «Про оплату праці»; Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику застосування судами трудових спорів», суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», в особі філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3) про визнання незаконним та скасування наказу; поновлення на роботі; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ № 155-кз «Про звільнення з роботи ОСОБА_2 », виданий 20 грудня 2023р. відокремленим підрозділом «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».

Поновити ОСОБА_2 на роботі на посаді начальника аналітично-правового відділу юридичного управління філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» з 20 грудня 2023р.

Стягнути з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», в особі філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, у розмірі 814881 /вісімсот чотирнадцять тисяч вісімсот вісімдесят одна/ грн. 36 коп., без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», в особі філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» на користь держави судовий збір в розмірі 9360 /дев`ять тисяч триста шістдесят/ грн. 01 коп.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі на посаді начальника аналітично-правового відділу юридичного управління філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» та виплатити йому суму середньомісячної заробітної плати у розмірі 56375 /п`ятдесят шість тисяч триста сімдесят п`ять/ грн. 38 коп., без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів.

В решті позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 07 лютого 2025р.

Суддя: