Справа № 302/1268/25
Провадження № 2/302/501/25
01.12.2025 селище Міжгір`я Закарпатської області
Міжгірський районний суд Закарпатської області в складі:
головуючого, судді Пухальського С. В.,
за участю секретаря судового засідання Сита Л. М.,
начальника Міжгірського відділу
Хустської окружної прокуратури Савки В. Ю.,
прокурора Міжгірського відділу
Хустської окружної прокуратури Самолюк М. В.,
представника відповідача адвоката Андрейчука О. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою керівника Хустської окружної прокуратури Закарпатської області, який діє в інтересах держави в особі Синевирської сільської ради Хустського району Закарпатської області до ОСОБА_1 , про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самовільно побудованих споруд,
Керівник Хустської окружної прокуратури Закарпатської області Лендєл І. В., діючи в інтересах держави в особі Синевирської сільської ради Хустського району Закарпатської області, звернувся до Міжгірського районного суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованих споруд.
Прокурор посилається на преюдиційність зазначеного вироку в розумінні частини шостої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) щодо встановлення факту самовільного зайняття земельної ділянки та здійснення самочинного будівництва саме відповідачкою. Прокурор у позовній заяві вказує, що з матеріалів кримінального провадження вбачається: проєкт землеустрою щодо відведення спірної ділянки у власність ОСОБА_1 не затверджувався, відомості про зареєстровані речові права чи об`єкти нерухомого майна на ній у державних реєстрах відсутні, дозвільні документи на будівництво та введення в експлуатацію об`єктів не надавалися. Тоді як висновками судових експертиз підтверджено розміщення на цій ділянці двох споруд, які відносяться до нерухомого майна.
Прокурор зазначає, що Синевирська сільська рада як орган місцевого самоврядування, уповноважений здійснювати права власника земель комунальної власності, попри виявлені порушення та звернення прокуратури, не вжила заходів для судового захисту порушених інтересів держави, у зв`язку з чим, керуючись статтею 131-1 Конституції України та статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», він звернувся до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Синевирської сільської ради.
Ухвалою суду від 08.09.2025 року по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження (т. 1, а. с. 57-58).
03.10.2025 року до суду через систему «Електронний суд» представником відповідачки адвокатом Андрейчуком О. М. подано відзив на позовну заяву (т. 1, а. с. 74-79). У поданому відзиві представник зазначив, що відповідачка мала правомірний намір щодо користування спірною земельною ділянкою. На підставі рішення сільської ради ОСОБА_1 отримала дозвіл на розроблення проєкту землеустрою для відведення ділянки та планувала надалі оформити право власності чи оренди. Будівництво споруд, за її твердженням, було здійснене з метою підтвердження господарського освоєння земельної ділянки та не завдало їй шкоди, а навпаки поліпшило стан території.
Також зазначено, що ОСОБА_1 зверталась до Синевирської сільської ради із заявою про оформлення оренди ділянки, однак реалізація цього наміру була ускладнена змінами законодавства в умовах воєнного стану.
Окремо представник відповідачки послався на те, що знесення споруд є крайнім заходом, який відповідно до положень статті 376 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), практики Верховного Суду та ЄСПЛ може застосовуватися лише за умови неможливості перебудови об`єкта чи відмови забудовника усунути порушення, а також після використання органом влади всіх передбачених законом способів реагування.
Крім того, він вважає, що позов пред`явлено неналежним позивачем, оскільки Синевирська сільська рада, на його думку, не є ні власником, ні користувачем спірної земельної ділянки, не вчиняла дій щодо усунення порушень та не довела факту порушення своїх прав самочинною забудовою. У зв`язку з викладеним представник просив відмовити у задоволенні позову та покласти судові витрати на позивача.
За таких обставин вважає спірні об`єкти самочинним будівництвом, здійсненим на земельній ділянці комунальної власності без правових підстав, та наполягає на задоволенні позову в повному обсязі.
Ухвалою суду від 22.10.2025 року постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (т. 1, а. с. 128).
У судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.
Представник відповідачки просив відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених у відзиві.
Синевирською сільською радою Хустського району Закарпатської області явку представника в судове засідання не забезпечено.
Заслухавши пояснення, доводи та заперечення учасників цивільного процесу, всебічно, повно й об`єктивно дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов таких висновків.
Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі по тексту ЦПК України) звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Пунктом 5 частини третьої статті 2 ЦПК України встановлено, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність, який виходячи зі змісту статті 13 цього Кодексу полягає в наступному:
--- Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13).
--- Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (частина друга статті 13).
--- Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина третя статті 13).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини перша та друга статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, на підставі принципу змагальності сторони учасники справи з метою ухвалення рішення на свою користь зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують, або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності ухвалення бажаного для них рішення.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 та частиною другою статті 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Положеннями статті 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно норм статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Із матеріалів справи та встановлених судом обставин убачається таке.
Вироком Міжгірського районного суду Закарпатської області від 11.06.2025 року у справі № 302/439/25, який набрав законної сили 12.07.2025 року, ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого частиною 3 статті 197-1 КК України та призначено їй покарання у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000,00 гривень (т. 1, а. с. 15-16).

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Рішенням Синевирської сільської ради № 73 від 28.10.2021 року, ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,11 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства в ур. «Багно», с. Синевир, Хустського району Закарпатської області з кадастровим номером :03:001:0099 (т. 1, а. с. 20-21).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.10.2023 року та 19.08.2025 року відомості щодо права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0099 відсутні (т. 1, а. с. 17, 18).

Відповідно до Витягу з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва інформація про об`єкт нерухомого майна на земельній ділянці з вищезазначеним кадастровим номером відсутня (т. 1 а. с. 23-24).

Листом від 21.08.2025 року № 802/02-36 Синевирська сільська рада підтвердила, що проєкт землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,11 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства в ур. «Багно», с. Синевир, Хустського району Закарпатської області ОСОБА_1 , мешканці с. Синевир, 1393, Хустського району Закарпатської області не затверджувався (т. 1, а. с. 53).

У листі Синевирської сільської ради від 12.12.2023 року № 02-36/2129 зазначено, що на вищевказану земельну ділянку будівельний паспорт, містобудівні умови та обмеження, будь які інші документи, що надають право на будівництво чи проектування будівель та споруд не надавалися (т. 1, а. с. 22).

Згідно висновку експерта у кримінальному провадженні № 0000030 від 02.08.2023 року за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 14.10.2024 року № 5435-Е у межах земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0099 розташований нерухомий об`єкт у виді споруди № 1 та № 2 (т. 1, а. с. 25-34).

Висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 17.02.2025 року № СЕ-19/109-24/17100-БТ встановлено, що два об`єкти будівництва з дерев`яних споруд-конструкцій брусів округлої форми на бетонних стовпчиках, що знаходяться на земельній ділянці з кадастровим номером :03:001:0099 в ур. «Багно», с. Синевир, Хустського району Закарпатської області відносяться до споруд та є нерухомим майном (т. 1, а. с. 35-47).

Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом.

За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Положеннями частини другої статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.

Згідно з частиною першою статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», замовник має право виконувати будівельні роботи після подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Частиною другою статті 36 цього Закону визначено, що виконувати будівельні роботи без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт забороняється.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Стаття 125 ЗК України встановлює, що право власності на земельну ділянку, а також, право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Водночас, всупереч вищевказаним вимогам закону, відповідачці жодні дозвільні документи на проведене будівництва не видавались. Незаконне будівництво проведено на земельній ділянці комунальної власності, не наданій їй у власність чи користування.

На підставі частини другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до частини першої та другої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Згідно з частиною другою статті 3 та частиною другою статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Отже, виходячи з аналізу вимог частини другої статті 331, статті 182 ЦК України, частини другої статті 3 та частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», всі об`єкти нерухомого майна після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації, лише після цього особа набуває право власності на відповідне нерухоме майно.

Відповідно до частин 1-4 статті 376 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) вказувала, що «застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) вказано, що «ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)».

Положення частини четвертої статті 41 Конституції України, яке кореспондується з вимогами частини першої статті 321 ЦК України, говорить про те, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у здійсненні свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання цим майном.

Відповідно до частини другої, пункту «б» частини третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, крім іншого, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Частиною другою статті 212 ЗК України передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.01.2021 року у справі № 442/302/17 (провадження № 61-20491св19) зазначено, що «задоволення вимоги про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки шляхом знесення самочинно побудованого нежитлового приміщення за рахунок особи, яка здійснила таке самочинне будівництво є належним та ефективним способом захисту прав власника (користувача). Застосування вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, в тому числі визнання недійсними договорів про відчуження майна».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.03.2021 року у справі № 200/2192/18 (провадження № 61-19765св19) вказано, що враховуючи, що об`єкт незавершеного будівництва, який був предметом спору у цій справі, є об`єктом самочинного будівництва, то ефективним способом захисту порушених прав Дніпровської міської ради як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, щодо користування і розпорядження цією земельною ділянкою є вимога про знесення такого будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

У практиці Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення Європейського суду з прав людини у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року, «Щокін проти України» від 14.10.2010 року, «Сєрков проти України» від 07.07.2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 року, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Застосовуючи до спірних правовідносин статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, необхідно врахувати наступне:

1) втручання власника земельної ділянки через здійснення відповідачем самочинного будівництва на самовільно зайнятій земельній ділянці має легітимну мету, оскільки спрямоване на відновлення порушених інтересів територіальної громади щодо захисту права власності на земельну ділянку. Крім того, самочинно збудований об`єкт масового відвідування людей не введений до експлуатації, що не гарантує його безпечність, оскільки висновок щодо дотримання всіх норм та правил при будівництві будівлі може дати тільки компетентний орган. Недотримання забудовником всіх норм та правил може нести потенційну загрозу життю, здоров`ю громадян, які будуть відвідувати у даному випадку будівлю прокату лиж, що також є безумовною загрозою порушення інтересів держави.

2) захід із втручання у право відповідача є пропорційним визначеній меті (зокрема з огляду на те, що законодавче визначення правових наслідків самочинного будівництва ґрунтується на пріоритеті захисту прав власника земельної ділянки) та є єдиним можливим в даному випадку способом відновити порушені інтереси держави

3) у вказаній справі відсутній критерій добросовісності заволодіння відповідачем земельною ділянкою комунальної форми власності, адже є доведеним факт самовільного захоплення землі та самочинного будівництва нежитлової будівлі на ній. Такі вищенаведені порушення стали підставою для внесення відомостей до ЄРДР № 0000030 від 02.08.2023 року за частиною 3 статті 197-1 КК України самовільне будівництво споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці.

Наведене є свідченням того, що заволодіння майном відбулося з грубим порушенням норм права та зухвалим ігноруванням встановлених правил та порядку набуття земельної ділянки, створення нової речі (об`єкту), що виключає за даних обставин чесність та добросовісність відповідача.

З аналізу судової практики вбачається, що відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року по справі № 910/17274/17).

За наведених обставин, є достатні підстави для знесення самочинно побудованих будівель розміром 6х6 м та 5.98х5.98 м, що знаходяться на земельній ділянці з кадастровим номером :03:001:0099 в урочищі «Багно», за межами населеного пункту с. Синевир, Хустського району Закарпатської області, за рахунок особи, що здійснила таке самочинне будівництво.

Таким чином, оцінюючи в сукупності обставини, на яких ґрунтуються заявлені прокурором вимоги, аналізуючи надані прокурором докази, на які той посилалися як на підставу своїх вимог, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, оскільки стороною позивача надано достатні, належні та допустимі докази, які в сукупності свідчать про наявність правових підстав для задоволення позову.

Посилання відповідачки на наявність у неї «правомірних намірів» щодо подальшого оформлення прав на спірну земельну ділянку, в тому числі на надання їй дозволу на розроблення проєкту землеустрою, не спростовують установлених судом обставин самовільного зайняття земельної ділянки та здійснення на ній самочинного будівництва. Надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою саме по собі не породжує у особи права власності чи користування земельною ділянкою, не замінює рішення компетентного органу про передачу земельної ділянки у власність або користування та не дає права здійснювати будівельні роботи без отримання всіх передбачених законом дозвільних документів. Тому посилання на такі наміри та подану заяву до сільської ради з проханням щодо надання їй в оренду спірної земельної ділянки, для сінокосіння та випасання худоби (т. 1, а. с. 81), не може виправдати порушення вимог земельного та містобудівного законодавства.

Аргументи про те, що дії відповідачки не завдали шкоди земельній ділянці, а лише «поліпшили її стан», не мають правового значення для вирішення питання про наявність чи відсутність самочинного будівництва. Закон не пов`язує кваліфікацію будівництва як самочинного з фактом погіршення або поліпшення стану земельної ділянки, а встановлює чіткі критерії: відсутність належно відведеної земельної ділянки, відсутність дозвільних документів на будівництво, відсутність прийняття об`єкта в експлуатацію. Саме ці обставини, підтверджені матеріалами кримінального провадження та дослідженими судом доказами, і мають значення для справи.

Щодо посилань представника відповідачки на те, що позов про знесення споруд є «крайнім заходом» і суперечить практиці Верховного Суду та ЄСПЛ, суд зазначає таке.

Вироком Міжгірського районного суду Закарпатської області від 11.06.2025 року, який набрав законної сили, встановлено факт самовільного зайняття земельної ділянки комунальної власності та здійснення на ній самочинного будівництва саме відповідачкою. В силу частини шостої статті 82 ЦПК України ці обставини є преюдиційними та не підлягають повторному доказуванню у даній цивільній справі.

З матеріалів справи вбачається, що на момент зведення споруд та звернення прокурора до суду відповідачка не вчинила передбачених законом дій, спрямованих на легалізацію самочинного будівництва: земельна ділянка не була надана їй у власність чи користування, дозвільні документи на будівництво та введення об`єктів в експлуатацію відсутні, відомості про речові права або об`єкт нерухомого майна до державних реєстрів не внесені. Уже після подання позову ОСОБА_1 звернулася до Синевирської сільської ради із заявою про надання їй спірної земельної ділянки в оренду для сінокосіння та випасання худоби, однак це звернення не усунуло допущених порушень та не призвело до оформлення за нею належних речових прав на ділянку чи до узаконення збудованих споруд. За таких умов відсутні правові підстави для перебудови чи збереження споруд, а вимога про їх знесення є єдиним ефективним способом захисту права власника земельної ділянки територіальної громади в особі Синевирської сільської ради, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду щодо застосування статті 376 ЦК України та статті 152 ЗК України.

Посилання у відзиві на те, що Синевирська сільська рада нібито не є власником або користувачем спірної земельної ділянки, суд вважає безпідставними. З наданих у справі доказів убачається, що земельна ділянка розташована за межами населеного пункту в урочищі «Багно» та відноситься до земель комунальної власності територіальної громади, розпорядження якими відповідно до земельного законодавства здійснює саме сільська рада. Надання радою дозволу на розроблення проєкту землеустрою, листи органу місцевого самоврядування щодо відсутності затвердженого проєкту, відсутності будівельних паспортів, містобудівних умов та будь-яких інших дозвільних документів підтверджують, що саме Синевирська сільська рада реалізує повноваження власника земель комунальної власності.

Що стосується посилань представника відповідачки на положення статті 376 ЦК України в частині можливості визнання права власності на самочинно збудоване майно, слід зазначити, що відповідачка з відповідним позовом до суду не зверталась, а підстави для такого визнання в даному випадку відсутні. Земельна ділянка не надана їй у встановленому законом порядку.

Доводи сторони відповідача, побудовані на посиланні на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції та практику ЄСПЛ щодо вимог до «якості закону» й передбачуваності правових наслідків, також не заслуговують на увагу. Норми земельного, містобудівного та цивільного законодавства, які регулюють порядок набуття прав на земельні ділянки, умови здійснення будівництва та правові наслідки самочинного будівництва, є доступними, чіткими і достатньо визначеними. Відповідачка була належно поінформована про відсутність у неї прав на земельну ділянку та дозвільних документів на будівництво, що підтверджується, зокрема, вироком суду. Отже, вона могла і повинна була передбачати наслідки самовільного зайняття земельної ділянки та здійснення на ній будівництва без належних правових підстав.

З урахуванням наведеного суд доходить висновку, що втручання у право відповідачки користуватися спірною земельною ділянкою та спорудами у вигляді їх знесення здійснюється «на підставі закону», переслідує легітимну мету захисту прав і законних інтересів територіальної громади як власника земельної ділянки, а обраний спосіб захисту є пропорційним та необхідним у демократичному суспільстві. Натомість відсутні ознаки добросовісного набуття відповідачкою будь-якого права на земельну ділянку чи споруди, що виключає можливість покладення на державу обов`язку збереження наслідків самочинного будівництва.

За таких обставин суд дійшов висновку, що доводи, наведені у відзиві, не спростовують установлених у справі фактів самовільного зайняття земельної ділянки комунальної власності та самочинного будівництва, не свідчать про відсутність порушення прав територіальної громади й не дають правових підстав для відмови у задоволенні позову.

При цьому суд враховує практику Європейського суду з прав людини, згідно з якою принцип належного здійснення правосуддя вимагає, щоб у судових рішеннях були зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Водночас пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не зобов`язує суд давати детальну відповідь на кожен довід сторін, оскільки обсяг обґрунтування рішення залежить від характеру справи та її обставин (рішення у справі Seryavin and Others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частин першої та третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Згідно з положеннями частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням задоволення позову, відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідачки на користь Закарпатської обласної прокуратури підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 3028,00 грн.

Керуючись статтями 2, 3, 10-13, 19, 76-82, 258-259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , звільнити земельну ділянку площею 0,1100 га з кадастровим номером :03:001:0099, яка розташована в урочищі «Багно», с. Синевир, Хустського району Закарпатської області, шляхом знесення самочинно побудованих споруд розмірами 6 х 6 м та 5,98 х 5,98 м.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешканки АДРЕСА_1 , на користь Закарпатської обласної прокуратури за наступними реквізитами: отримувач Закарпатська обласна прокуратура, , банк отримувача Державна казначейська служба України, МФО 820172, рахунок UA0018475, судовий збір у розмірі 3028,00 грн (три тисячі двадцять вісім гривень).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Закарпатського апеляційного суду безпосередньо або через Міжгірський районний суд Закарпатської області з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення складено 08 грудня 2025 року.

Суддя Пухальський С. В