Справа № 344/705/23
Провадження № 22-ц/4808/208/25
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Девляшевського В.А.,

секретаря Кузнєцова В.В.,

з участю ОСОБА_1 та її представника

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа: ГУ Держгеокастру в Івано-Франківській області про визнання неправомірними дій державного кадастрового реєстратора, скасування державної реєстрації земельної ділянки, визнання недійсним (нечинним) витягу з Державного земельного кадастру, зобов`язання внести до Державного земельного кадастру запис про скасування державної реєстрації земельної ділянки, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 19 листопада 2024 року під головуванням судді Антоняка Т.М. у м. Івано-Франківськ,

в с т а н о в и в:

В січні 2023 рокуОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про:

визнання неправомірними (протиправними) дії державного кадастрового реєстратора Луценка В.О. щодо внесення запису до Державного земельного кадастру від 13.05.2013 про реєстрацію за ОСОБА_3 земельної ділянки, якій присвоєно кадастровий номер :12:001:0931;

скасування державної реєстрації земельної ділянки, якій присвоєно кадастровий номер :12:001:0931;

визнання недійсним (нечинним) витяг з Державного земельного кадастру, яким підтверджено реєстрацію 13.05.2013 земельної ділянки, якій присвоєно кадастровий номер :12:001:0931;

зобов`язання Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області внести до Державного земельного кадастру запис про скасування державної реєстрації земельної ділянки, якій присвоєно кадастровий номер :12:001:0931.

Ухвалою від 02.05.2023 залучено до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_3 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачка є користувачем земельної ділянки № НОМЕР_1 , що знаходиться у садівничому товаристві «Бистриця Надвірнянська» Івано-Франківської міської ради згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІФ 15/02-008330.

ОСОБА_3 користується земельною ділянкою за кадастровим номером 26100000:12:001:0931.

ОСОБА_2 13.05.2013 за заявою 3В 0013 ОСОБА_3 здійснено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0504 га, яка належала ОСОБА_4 та присвоєно їй кадастровий номер :12:001:0931. При цьому, позивачка зазначає, що прізвище ОСОБА_2 ніколи офіційно не було зареєстроване у державних кадастрових реєстраторів. Тому вважає, що останній не мав права бути державним реєстратором, займати посаду державного реєстратора у ГУ Держземкадастру та в законний спосіб виконувати функції державного кадастрового реєстратора.

Зазначила, що станом на 06 травня 2012 року, згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 07.05.2012, ОСОБА_4 - власник земельної ділянки № НОМЕР_3 , що розташована у садівничому товаристві «Бистриця Надвірнянська» Івано-Франківської міської ради, був мертвий.

Згідно заяви ОСОБА_3 від 01.04.2013 року спеціалісти ДП «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» виготовили ОСОБА_3 технічну документацію із землеустрою за 2013 рік на зазначену земельну ділянку № НОМЕР_3 на померлого ОСОБА_4 за представництва інтересів померлого ОСОБА_3 .

Вказала, що ОСОБА_3 не була власницею земельної ділянки № НОМЕР_3 , ні уповноваженою особою, оскільки ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а заява про виготовлення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку № НОМЕР_3 була скерована ОСОБА_3 до Інституту 01.04.2013 року.

ОСОБА_3 не мала і не могла мати ні нотаріально завіреного доручення про представництво інтересів, ні паспорта, ні ідентифікаційного коду ОСОБА_4 . Відповідно, зазначені документи ОСОБА_3 не могла надати реєстратору Луценку В.О. для виготовлення витягу з ДЗК. Отже, до державного реєстратора Луценка В.О. із заявою про державну реєстрацію звернулася неналежна особа (п. 4 ст. 29 Закону України «Про земельний кадастр»), а тому були відсутні підстави для внесення відомостей про земельну ділянку до автоматизованої системи земельного кадастру.

ОСОБА_3 , не маючи належних документів, пропустила строки оформлення спадщини та не одержала в судовому порядку дозвіл на поновлення строків набуття спадщини, а тому не надала ні спеціалістам ДП «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» (надалі Інститут), ні Івано-Франківському міському, апеляційному суду доказу про її право на виготовлення технічної документації із землеустрою за квітень 2013 року на прізвище померлого ОСОБА_4 .

Виготовивши технічну документацію із землеустрою за квітень 2013 року на померлого ОСОБА_4 спеціалісти ДП «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» вчинили протиправні дії та грубо порушили законодавство України і земельне законодавство України, а також порушили її право на виготовлення технічної документації на власну земельну ділянку № 559а, стягнувши з неї кошти в сумі 564 грн, склавши договір за виготовлення зазначеної технічної документації, не виготовивши її, не повернувши стягнені кошти.

Вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою прикриття смерті ОСОБА_4 , на прохання його доньки, була виготовлена довідка головою садівничого товариства «Бистриця Надвірнянська» ОСОБА_5 про те, що станом на квітень 2013 ОСОБА_4 був живий. Тому перед реєстратором Луценком В.О. мало б постати питання, чому сам ОСОБА_4 не подав заяву.

Позивачка зазначає, що спеціалістам Інституту під час виготовлення технічної документації із землеустрою за 2013 рік було відомо про смерть ОСОБА_4 як і реєстратор Луценко В.О. знав про об`єктивну відсутність права у ОСОБА_3 на витяг з ДЗК та неможливість у законний спосіб реєстрації земельної ділянки та присвоєння цій ділянці кадастрового номера.

В.о. директора Інституту Осипчук Т.І. у відповіді № 585/1-21 від 18 червня 2018 року на запит слідчого СВ Івано-Франківського ВП в Івано-Франківській області Василенко М.Г. №7591/108/46/02/2018 зазначила, що підставою для розробки технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки гр. ОСОБА_4 були, окрім іншого, свідоцтво про смерть ОСОБА_4 .

Позивачка вважає, що ОСОБА_2 разом із Інститутом та ОСОБА_3 став співучасником усвідомленого вчинення правопорушення із реєстрації земельної ділянки № НОМЕР_3 та присвоєння їй кадастрового номера, що сприяло порушенню прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 та невиготовлення їй технічної документації на власну земельну ділянку № НОМЕР_3 а.

Позивачка вказала, що ОСОБА_2 зобов`язаний був відмовити ОСОБА_3 у реєстрації земельної ділянки № НОМЕР_3 , зважаючи на те, що із заявою про державну реєстрацію звернулася неналежна особа. Проте ОСОБА_2 зареєстрував земельну ділянку, відкрив поземельну книгу на прізвище ОСОБА_3 , порушивши правила формування поземельної книги та порушив її право на основі ст.125, 126, 131, 132, 153 Земельного кодексу України мати в законний спосіб у власності земельну ділянку на основі Державного акту на право приватної власності на землю та право постійного користування власною земельною ділянкою, оформлене у відповідності до земельного законодавства з обов`язковістю державної реєстрації цього права.

Інститутом в особі директора Неште А.І., а надалі, в особі в.о. директора ОСОБА_6 , які вважали, що на основі виготовленого Інститутом Державного акта на приватної власності на землю ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , в яких суміжна межа ОСОБА_7 - ОСОБА_1 записана як суміжна межа ОСОБА_7 - ОСОБА_3 , то вся земельна ділянка ОСОБА_1 буде поглинута, тобто пригороджена до земельної ділянки ОСОБА_4 , а тому немає змісту виготовляти технічну документацію на земельну ділянку ОСОБА_1 , чим позбавлено її права власності на всю її земельну ділянку.

Позивачка вважає, що ОСОБА_2 у змові з директором ОСОБА_8 і в.о. директора Осипчук Т.І. позбавили ОСОБА_1 законного права на виготовлення і одержання технічної документації із землеустрою на власну земельну ділянку № НОМЕР_3 а та позбавлено ОСОБА_1 права володіння всією своєю земельною ділянкою № НОМЕР_3 а і свободи вільного користування своєю земельною ділянкою та дачним будинком.

Просила суд визнати неправомірними (протиправними) дії державного кадастрового реєстратора Луценка В.О. щодо внесення запису до Державного земельного кадастру від 13.05.2013 про реєстрацію за ОСОБА_3 земельної ділянки, якій присвоєно кадастровий номер :12:001:0931, скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, якій присвоєно кадастровий номер :12:001:0931, визнати недійсним (нечинним) витяг з Державного земельного кадастру, яким підтверджено реєстрацію 13.05.2013 земельної ділянки, якій присвоєно кадастровий номер :12:001:0931 та зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області внести до Державного земельного кадастру запис про скасування державної реєстрації земельної ділянки, якій присвоєно кадастровий номер :12:001:0931.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 19.11.2024 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказала, що рішення є незаконним та необґрунтованим. Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та залишив поза увагою заявлені позивачкою клопотання про витребування ліцензії за якою ОСОБА_2 мав право станом на 13.05.2013 займати посаду державного кадастрового реєстратора і здійснювати реєстрацію земельних ділянок, а також про витребування технічної документації із землеустрою, виготовлену на померлого ОСОБА_4 стосовно земельної ділянки, якій 13.05.2013 державним реєстратором Луценком В.О. присвоєно кадастровий номер :12:001:0931 та про витребування документів, на підставі яких ОСОБА_3 здійснювала представництво інтересів померлого ОСОБА_4 стосовно виготовлення зазначеної технічної документації на земельну ділянку, якій присвоєно кадастровий номер :12:001:0931.

Зазначила, що суд першої інстанції не прийняв жодного рішення стосовно зазначених клопотань, що призвело до невідповідності висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи. Залишення вказаних клопотань поза увагою суду призвело до порушення норм процесуального права.

Просила рішення скасувати, ухвали нове, яким:

визнати неправомірними (протиправними) дії державного кадастрового реєстратора Луценка В.О. щодо внесення запису до Державного земельного кадастру від 13.05.2013 про реєстрацію за ОСОБА_3 земельної ділянки, якій присвоєно кадастровий номер :12:001:0931;

скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, якій присвоєно кадастровий номер :12:001:0931;

визнати недійсним (нечинним) витяг з Державного земельного кадастру, яким підтверджено реєстрацію 13.05.2013 земельної ділянки, якій присвоєно кадастровий номер :12:001:0931;

зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області внести до Державного земельного кадастру запис про скасування державної реєстрації земельної ділянки, якій присвоєно кадастровий номер :12:001:0931.

Також апелянта просила зобов`язати ДП «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» виготовити технічну документацію із землеустрою на власну земельну ділянку ОСОБА_1 згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІФ15/02-008330 з урахуванням Державних будівельних норм, які діяли на час 2013 року, поданої заяви до ДП «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» та сплачених коштів в сумі 564 грн за виготовлення технічної документації із землеустрою, що зареєстровано у книзі реєстрації на виконання робіт Державним підприємством «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою».

Крім того, в тексті апеляційної скарги апелянтка просила суд витребувати:

ліцензію за якою ОСОБА_2 мав право станом на 13.05.2013 займати посаду державного кадастрового реєстратора і здійснювати реєстрацію земельних ділянок,

технічну документацію із землеустрою ОСОБА_4 стосовно земельної ділянки, якій 13.05.2013 державним реєстратором Луценком В.О. присвоєно кадастровий номер :12:001:0931,

документи, на підставі яких ОСОБА_3 здійснювала представництво інтересів померлого ОСОБА_4 стосовно виготовлення зазначеної технічної документації на земельну ділянку, якій присвоєно кадастровий номер :12:001:0931.

ОСОБА_3 подала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що вважає апеляційну скаргу безпідставною. Вказала, що земельна ділянка, площею 0, 0505 га, кадастровий номер :12:001:0931 належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.08.2013 серія ВТК№263867, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕАС №733890, зареєстровано 14.08.2013.

Вказана земельна ділянка площею 0, 0505 га належала її чоловіку ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІФ 15/02-005859. Після смерті чоловіка відповідачка вступила в спадщину, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала із спадкодавцем.

Оформлення нею спадщини на земельну ділянку, яка належала її чоловікові, а також державна реєстрація цієї земельної ділянки жодним чином не порушила права ОСОБА_1 .

Зазначила, що в 2016 році ОСОБА_1 самовільно зайняла частину земельної ділянки, яка належала ОСОБА_3 , наслідком чого було звернення ОСОБА_3 до суду з відповідною позовною заявою. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 05.03.2018, яке залишене без змін постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.04.2018 та постановою Верховного Суду від 21.05.2020 зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_3 земельною ділянкою, площею 0,0505 га, кадастровий номер :12:001:0931, шляхом знесення огорожі, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення вказаної земельної ділянки в придатний для використання стан.

Вказала, що враховуючи викладене вважає апеляційну скаргу ОСОБА_1 безпідставною, а рішення Івано-Франківського міського суду від 19.11.2014 постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

В засіданні суду апеляційної інстанції апелянтка вимоги апеляційної скарги підтримала з наведених в ній мотивів.

Відповідачі та представник третьої особи в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про день, час і місце слухання справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянтки та її представника, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку залишення апеляційної скарги без задоволення, ураховуючи таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом відповідно до копії державного акта на право приватної власності на землю серії ІФ № 15/02-008330 від 20 серпня 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 8330, земельна ділянка площею 0,0435 га для ведення садівництва, садівниче товариство «Бистриця-Надвірнянська», яка розташована на території м. Івано-Франківська, Івано-Франківської міської ради, належить позивачці ОСОБА_1 (а.с. 18, т. 1).

ОСОБА_1 05.08.2013 року звернулася до ДП «Івано-Франківський інститут землеустрою» із заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,0435 га за адресою: СТ «Бистриця Надвірнянська», 559А (а.с. 19, т. 1) та провела оплату за виготовлення технічної документації у розмірі 564 грн (а.с. 20, т. 1).

У листі «Івано-Франківський інститут землеустрою» від 02.09.2024 № 197/1-10 повідомлено, що спеціалістами ДП «Івано-Франківський інститут землеустрою» у 2013 році, згідно заяви ОСОБА_1 , виконувались роботи по виготовленню технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розміщеної в садівничому товаристві «Бистриця Надвірнянська» за №559а. Технічна документація розроблялась з метою внесення даних про земельну ділянку до Державного земельного кадастру. Спеціалістами інституту проведені обміри земельної ділянки та виготовлений пакет документів. Згідно проведених обмірів площа земельної ділянки становить 0,0428 га, на 7 м.кв. менше ніж в державному акті (0,0435 га). Розбіжність пояснюється тим, що земельна ділянка неправильної геометричної форми і площа при виготовленні державного акту вираховувалась графічним методом. При виготовленні технічної документації площу вираховували аналітичним способом (по координатах), що є більш точним. У серпні 2013 року пакет документів був поданий гр. ОСОБА_1 на погодження і до цього часу не повернутий в інститут. Спеціалісти інституту не можуть закінчити роботи по виготовленню технічної документації, так як ОСОБА_1 не повернула погоджений пакет документів, крім того, гр. ОСОБА_1 не згідна зі зменшенням площі та мала претензії до суміжних землевласників, які до сьогоднішнього дня вирішуються в судах (а.с. 134, т. 2).

Як вбачається з копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 7944022 від 14.08.2013, ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом Серії ВТК №263867 від 14.08.2013 року, виданого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Федина А.М., зареєстровано в реєстрі за № 3-1028, на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0505 га, кадастровий номер :12:001:0931, для ведення садівництва у садівничому товаристві Бистриця-Надвірнянська на території Івано-Франківської міської ради (а.с.44, 149 т.1).

Вказана земельна ділянка площею 0,0505 га належала ОСОБА_4 як члену садівничого товариства на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ІФ № 15/02-005859.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 березня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та повернення земельної ділянки, позовні вимоги задоволено частково. Ухвалено: зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_3 земельною ділянкою, площею 0,0505 га, кадастровий номер :12:001:0931, для ведення садівництва у садівничому товаристві Бистриця-Надвірнянська на території Івано-Франківської міської ради, яка належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.08.2013 року Серія ВТК №263867, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності Серія ЕАС №733890, зареєстровано 14.08.2013 року, шляхом знесення огорожі, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки площею 0,0035 га та приведення вказаної земельної ділянки в придатний для використання стан; стягнути з ОСОБА_1 3, 46 грн завданої матеріальної шкоди, 1 000 грн моральної шкоди, 551, 20 грн витрат по оплаті судового збору, 1 290 грн витрат по оплаті за виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та 2 000 грн витрат за надання правової допомоги. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 травня 2020 року, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2018 року залишено без змін.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зазначав, що державний кадастровий реєстратор, вносячи відомості до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки з кадастровим номером :12:001:0931, діяв у межах своїх повноважень та відповідно до вимог чинного земельного законодавства, оскільки відповідачка ОСОБА_3 набула право власності на вказану земельну ділянку у встановлений законом спосіб.

З таким висновком погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до п.3 ч.1 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Зі змісту ст. 78 ЗК України випливає, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Статтею 79-1 ЗК України передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Згідно ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Відповідно до ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно вимог ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ст.328 ЦК України).

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (надалі - Закон).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Згідно п. 3 та п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону, заявником є :

власник, інший правонабувач, сторона правочину, на підставі якого набувається, змінюється або припиняється речове право (у тому числі замовник будівництва, девелопер будівництва, управитель фонду фінансування будівництва), або уповноважені ними особи - у разі подання документів для державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав;

орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові особи, якими встановлено, змінено або припинено обтяження, особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено обтяження, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення обтяження речових прав;

іпотекодержатель, особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено іпотеку, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення іпотеки;

орган місцевого самоврядування - у разі взяття на облік безхазяйного нерухомого майна;

особа, за якою закріплений особовий рахунок в погосподарській книзі відповідної сільської, селищної, міської ради, або уповноважена нею особа - у разі проведення державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку;

приватний партнер (концесіонер) - у разі проведення державної реєстрації права державної або комунальної власності на нерухоме майно, речові права на яке виникли в результаті створення, та/або будівництва (нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту та технічного переоснащення), та/або управління (користування, експлуатація, технічне обслуговування) за договором, укладеним в рамках здійснення державно-приватного партнерства, у тому числі концесійним договором;

державний партнер (концесієдавець) або за його дорученням державне або комунальне підприємство, установа, організація чи господарське товариство, 100 відсотків акцій (часток) яких належить державі, Автономній Республіці Крим, територіальній громаді або іншому господарському товариству, 100 відсотків акцій (часток) якого належить державі, - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття права державної або комунальної власності на земельну ділянку, необхідну для здійснення державно-приватного партнерства (реалізації проекту, що здійснюється на умовах концесії), для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на таку земельну ділянку;

суб`єкт переважного права купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення, який передав таке право іншій особі, - у разі державної реєстрації переходу переважного права на купівлю земельної ділянки;

організація водокористувачів, інший власник меліоративної мережі, власник складової частини меліоративної мережі - у разі подання документів для державної реєстрації речового права на меліоративну мережу (складові частини меліоративної мережі);

орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування - у разі державної реєстрації припинення права постійного користування земельною ділянкою на підставі рішення зазначеного органу про припинення права постійного користування земельною ділянкою;

спадкоємець або уповноважена ним особа - у разі подання документів для державної реєстрації прав, що належали спадкодавцеві;

інший правонабувач - орендар, концесіонер, приватний партнер, суб`єкт іншого права, похідного від права власності, іпотекодержатель.

Згідно з ч. 2 ст.3 Закону, речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону, за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

Відповідно до пункту 12 Порядку про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 25 грудня 2015 року за №1127 (надалі - Порядок), розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

Під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор використовує відомості Державного реєстру прав, зокрема його невід`ємної архівної складової частини.

Згідно з пунктом 18 Порядку, за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Матеріалами справи доведено, що земельна ділянка площею 0,0505 га належала ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ІФ 15/02-005859. Після смерті ОСОБА_4 його дружина відповідачка у цій справи ОСОБА_3 вступила у спадщину.

ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.08.2013 серія ВТК № 263867 на праві власності належить земельна ділянка для ведення садівництва в садівничому товаристві «Бистриця-Надвірнянська» на території м. Івано-Франківська, Івано-Франківської міської ради, площею 0,0505 га, кадастровий номер земельної :12:001:0931. Зазначене підтверджене витягом з Державного реєстру речових нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕАС № 733890, від 14.08.2013.

Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що відповідачка ОСОБА_3 набула право власності на земельну ділянку площею 0,0505 га, кадастровий номер :12:001:0931 у встановлений законом спосіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Апеляційним судом взято до уваги встановленні рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2018 року та постановою Верховного Суду від 21 травня 2020 року, обставини щодо самовільного захоплення ОСОБА_1 частини земельної ділянки площею 0,0035 га, що згідно правовстановлюючих документів (свідоцтва про право на спадщину за законом серії ЕАС №733890 від 14.08.2013, копії витягу з державного реєстру речових правна нерухоме майно про реєстрацію права власності №794402 від 14.08.2013) належить ОСОБА_3 , а тому вказана обставина не потребує доказуванню в цій справи, оскільки має преюдиційне значення.

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Згідно п.6 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

За наведених обставин є всі підстави вважати, що державний кадастровий реєстратор, вносячи відомості до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки з кадастровим номером :12:001:0931, діяв у межах своїх повноважень та відповідно до вимог чинного земельного законодавства. Жодних доказів, які б вказували на порушення відповідачкою ОСОБА_3 при поданні нею документів державному реєстратору, або перевищення реєстратором своїх повноважень, суду не було надано. Тому визнаються правомірними висновки суду першої інстанції в цій частині.

Крім того, апеляційний суд вважає за правильне звернути увагу на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, у відзиві на позовну заяву відповідачка ОСОБА_3 заявила клопотання про застосування строків позовної давності.

Суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення вказав, що оскільки позивачка оскаржує до суду дії державного реєстратора щодо внесення запису до Державного земельного кадастру від 13.05.2013 року і при цьому суду першої інстанції не подано відповідних доказів, які б вказували на об`єктивну неможливість вчасного звернення до суду з цим позовом наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог і з підстав пропущеного строку на звернення з цим позовом.

У постанові ВП ВС від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) сказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними: «Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог».

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову. Загальні положення застосування позовної давності також викладені у наступних постановах: № 522/1029/18 (14-270цс19); № 522/2110/15-ц (14-247цс18); №522/2201/15ц (14-179цс18).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що посилання суду в оскаржуваному рішенні на пропуск позивачкою позовної давності є зайвим і не впливає на правильність постановленого у справі рішення про відмову у задоволенні позову за безпідставністю заявлених позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з апеляційної скарги апелянта, окрім скасування рішення за заявленими вимогами, просила суд зобов`язати ДП «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» виготовити технічну документацію із землеустрою на власну земельну ділянку ОСОБА_1 згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІФ15/02-008330 з урахуванням Державних будівельних норм, які діяли на час 2013 року, поданої заяви до ДП «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» та сплачених коштів в сумі 564 грн за виготовлення технічної документації із землеустрою, що зареєстровано у книзі реєстрації на виконання робіт Державним підприємством «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою».

Щодо вказаної вимоги суд апеляційної інстанції вважає за потрібне зазначити, що ухвалою Івано-Франківського міського суду від 06 лютого 2023 року відкрито провадження у цій справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ГУ Держгеокастру в Івано-Франківській області про визнання неправомірними дій державного кадастрового реєстратора, скасування державної реєстрації земельної ділянки, визнання недійсним (нечинним) витягу з Державного земельного кадастру та зобов`язання внести до Державного земельного кадастру запис про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 19 липня 2023 року закрито підготовче провадження у цій справі.

Клопотання позивачки з вимогою зобов`язати ДП «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» виготовити технічну документацію із землеустрою подано до суду 28 листопада 2023 року. Така вимога є новою, заявлена після закриття підготовчого засідання, тому не була предметом розгляду в суді першої інстанції, рішення з приводу такої вимоги судом не приймалося. З огляду на вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду вважає в цій частині доводи скарги не обґрунтовними і такими, що не підлягають до задоволення.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з наведених у скарзі мотивів не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції покладаються на апелянтку.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 19 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанову складено 10 березня 2025 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук В.А. Девляшевський