справа № 492/1413/24
провадження № 2/492/334/25
РІШЕННЯ

Іменем України

10 березня 2025 року м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Варгаракі С.М.,

за участю секретаря судового засідання Богдан А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні дистанційно в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробрук» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, посилаючись на те, що з 16 січня 2024 року по 02 серпня 2024 року позивач працював начальником виробництва в ТОВ «Євробрук». За час перебування на вказаній посаді позивачу нараховано заробітну плату у розмірі 24875,00 грн., але виплачена сума лише 2891,50 грн. Позивач вказує, що відповідач при звільненні не провів з ним розрахунку, тому просив стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати у розмірі 17132,87 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 8720,00 грн.

До суду від відповідача надійшов відзив, в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що з січня 2024 року по липень 2024 року відповідач нараховував та виплачував позивачу заробітну плату вчасно. Частина заробітної плати за липень 2024 року та 2 дні серпня 2024 року та компенсація за невикористану відпустку, була виплачена поштовим переказом на підставі заяви позивача. Сума заробітної плати за липень 2024 року була своєчасно нарахована для перерахування на розрахунковий рахунок позивача, однаку у зв`язку із блокуванням розрахункового рахунку банком, не була отримана позивачем. Таким чином, заробітна плата була нарахована та виплачена своєчасно, тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період затримки розрахунку відсутні.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити.

Представниця відповідача, яка брала участь у судовому засіданні дистанційно в режимі відеоконференції позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позову.

Суд, розглянувши позовну заяву, вислухавши обґрунтування представника позивача, заперечення представниці відповідача, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , позивач у справі (а.с. 4-5, 6, 7, 38, 40), з 17 січня 2024 року був призначений на посаду начальника виробництва ТОВ «Євробрук» на умовах неповного робочого часу, 20 годин на тиждень, з окладом згідно штатного розпису (а.с. 8, 36).

02 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про його звільнення з посади за угодою сторін та виплату заборгованості із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку (а.с. 11, 42). Наказом № 15-к від 02 серпня 2024 року ОСОБА_1 , позивача у справі, звільнено з посади начальника виробництва за згодою сторін з 02 серпня 2024 року (а.с. 10, 41).

Згідно з довідкою № 0Е00-000004 від 02 серпня 2024 року дохід ОСОБА_1 з 17 січня 2024 року по 31 липня 2024 року склав 24875,00 грн. (а.с. 12, 76).

Підтвердженням нарахування належних позивачу грошових сум є податкові розрахунки ТОВ «Євробрук» сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків фізичних осіб і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску (а.с. 101-117).

22 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Євробрук» із заявою про направлення належних йому коштів поштовим переказом за адресою його місця проживання (а.с. 13, 91). Листом № 09/09/01 від 09 вересня 2024 року позивача було повідомлено, що грошові кошти у сумі 2820,90 грн., що складається із заробітної плати за липень, серпень 2024 року та компенсації за невикористану відпустку були направлені поштовим переказом за адресою місця проживання позивача (а.с. 15, 93).

Згідно з квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 0170 від 06 вересня 024 року ОСОБА_1 виплачено 2821,00 грн. (а.с. 17, 85).

Відповідно до платіжних інструкцій № 1 від 09 серпня 2024 року, № О89О08VHOG від 09 серпня 2024 року, O89O08VGZ7 від 09 серпня 2024 року ТОВ «Євробрук» було перераховано заробітну плату за другу половину липня 2024 року у сумі 1220,00 грн., однак кошти поверненні на рахунок відповідача (а.с. 97, 98, 99, 100).

З листа ТОВ «Євробрук» № 13/08/01 від 13 серпня 2024 року вбачається, що заробітна плата за другу половину липня 2024 року була перерахована на розрахунковий рахунок позивача, але грошові кошти були поверненні банком на рахунок позивача, у зв`язку з чим позивачу було запропоновано отримати заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку в касі товариства, наручно (а.с. 14, 87).

Факт перерахування заробітної плати позивачу ОСОБА_1 підтверджується розрахунковими відомостями за січень-серпень 2024 року, відомостями розподілу витрат ТОВ «Євробрук», списками зарплати, що перераховується в банк (а.с. 44-75). Згідно з випискою по рахунку ТОВ «Євробрук» за період з 01 січня 2024 року по 30 вересня 2024 року 12 серпня 2024 року на рахунок відповідача повернена заробітна плата за другу половину липня 2024 року у сумі 1220 грн. (а.с. 199-207). Також, судом встановлено, що заробітна плата ОСОБА_1 виплачувалась відповідачем на картковий рахунок НОМЕР_1 (а.с. 40).

Згідно з реєстром депонованої заробітної плати № 1 за серпень 2024 року належні позивачу до виплати кошти в сумі 2820,90 грн. були депоновані (а.с. 84).

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Відповідно до частини 1 статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Аналогічна правова позиція викладено у постанові Верховного Суду України від 03 липня 2013 року у справі №6-64цс13.

Тобто, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 27 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 370/1754/15-ц та у постанові від 24 червня 2020 року у справі № 500/6631/16-ц.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Євробрук» з 17 січня 2024 року по 02 серпня 2024 року (а.с. 8, 10). 02 серпня 2024 року позивач звернувся до ТОВ «Євробрук» із заявою про звільнення, в якій просив виплатити йому заборгованість по заробітній платі (а.с. 11). Наказом № 15-к від 02 серпня 2024 року ОСОБА_1 , позивача у справі, звільнено з посади начальника виробництва за згодою сторін з 02 серпня 2024 року (а.с. 10, 41). На момент звільнення позивача із займаної посади заборгованість по заробітній платі становила 2820,90 грн.

Заробітна плата у сумі 1220,00 грн. за другу половину липня 2024 року була перерахована для виплати, однак була повернена банком на рахунок відповідача, що підтверджується платіжними інструкціями та випискою по рахунку за період з 01 січня 2024 року по 30 вересня 2024 року (а.с. 199-207). Після відмови банківської установи у зарахуванні грошей, які були нараховані позивачу на картковий рахунок, ТОВ «Євробрук» направило лист позивачу, в якому запропонувало позивачу отримати заробітну плату у касі товариства, наручно (а.с. 14, 87). У зв`язку з неможливістю особисто з`явитися до ТОВ «Євробрук» позивач ОСОБА_1 просив перерахувати заробітну плату поштовим переказом за адресою його місця проживання, тому ТОВ «Євробрук» скористалося послугами пошти та перевело грошові кошти на поштове відділення, яке обслуговує адресу місця проживання позивача, так як така адреса була надана підприємству саме позивачем.

Разом з тим, позивач, неодноразово отримуючи зарплату на картковий рахунок у банку, достеменно знав про те, що при його звільненні підприємство нарахує та переведе гроші також на цей рахунок. Проте, позивач не надав відповідачу інший рахунок, на який можливо було б перевести грошові кошти, чим свідомо позбавив відповідача можливості своєчасно здійснити розрахунок.

06 вересня 2024 року позивачу ОСОБА_1 було виплачено грошовий переказ у сумі 2821,00 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 85).

Доводи ОСОБА_1 про невиплату йому заробітної плати за увесь період роботи, спростовуються наданими суду письмовими доказами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що не з вини підприємства зазначені грошові кошти ОСОБА_1 отримані не були та повернуті до підприємства.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

Під час розгляду справи стороною позивача не було доведено належними та допустимими доказами саме вини підприємства, а судом не було встановлено порушень зі сторони відповідача щодо виплати заробітної плати позивачу, тому суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Враховуючи викладене, беручи до уваги, що судом встановлено відсутність заборгованість по заробітній платі перед позивачем, тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, відповідно до статті 141 ЦПК України, витрати позивача по сплаті судового збору не підлягають відшкодуванню.

Керуючись статтями 2, 7, 12, 19, 48, 76-81, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, 279, 280-281, 284, 289, 354, 430 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано протягом строку оскарження.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Арцизького районного суду

Одеської області Варгаракі С.М.