КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4324/2025
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 березня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2024 року, ухвалене у складі судді Фролової І.В. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про стягнення безпідставно набутих коштів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В серпні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з ТОВ «Вердикт Капітал» на свою користь безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 8066,11 грн., покласти на відповідача судові витрати.

Позов мотивував тим, що постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шевченко Т.С. від 02 червня 2021 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого напису № 4475, вчиненого 06 травня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості в розмірі 8066,11 грн. З метою примусового виконання вимог виконавчого документа приватним виконавцем до позивача було застосовано заходи примусового виконання, зокрема, звернено стягнення на його доходи постановою від 25 червня 2021 року та накладено арешт постановою від 19 липня 2021 року на належні позивачу грошові кошти, що містилися на відкритих у банківських установах рахунках. В зв`язку із застосованими до позивача заходами примусового виконання, 30 липня 2021 року позивач, не погоджуючись з ними, але з метою скасування таких заходів, був змушений сплатити на депозитний рахунок приватного виконавця грошові кошти в сумі 9541,70 грн., з яких 8066,11 грн. - основний борг за виконавчим документом. На підставі цього постановою приватного виконавця від 02 серпня 2021 року виконавче провадження № НОМЕР_1 було закінчене. Таким чином, в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 відбулося примусове стягнення грошових коштів позивача за виконавчим написом нотаріуса в розмірі 8066,11 грн. на користь відповідача.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2022 року в справі № 521/14766/21, яке набуло законної сили, визнано виконавчий напис № 4475, вчинений 06 травня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В., таким, що не підлягає виконанню.

З огляду на вищевикладене відповідач одержав та зберігає грошові кошти позивача без правової підстави та має повернути їх, однак свої зобов`язання не виконує.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2023 року позов задоволено, стягнуто з ТОВ «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 безпідставно стягнуті кошти в розмірі 8066,11 грн. та судовий збір 1073,60 грн.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2024 року стягнуто з ТОВ «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16500 грн.

Відповідач ТОВ «Вердикт Капітал», не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції від 02 жовтня 2024 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2023 року та прийняти нову постанову, якою відмовити в ухваленні додаткового рішення в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що суд першої інстанції вкрай формально підійшов до розгляду справи, не дотримавшись всіх вимог щодо ухвалення додаткового рішення, а також щодо необхідності направлення відповідачу документів щодо ухвалення додаткового рішення.

Вважав, що сума витрат на правничу допомогу, яку суд першої інстанції задовольнив та стягнув з ТОВ «Вердикт Капітал», є значно завищеною у відповідності до категорії та складності справи й доведеності позивачем понесених витрат на надання правничої допомоги.

Наводив зміст ст. 133, 137, 246, 270 ЦПК України, вказував, що заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення, тобто строк був остаточно пропущений.

Посилався на ст. 246 ЦПК України, вказував, що під час судового розгляду позивачем не заявлялося витрати на надання правничої допомоги в розмірі 16500 грн. Позивачем в тексті позовної заяви було зазначено про попередній орієнтовний розрахунок судових витрат, понесених на правничу допомогу, в розмірі 10000 грн., при тому, що позивачем не надавалися документи, що підтверджують надані правничі послуги саме на таку суму коштів, не було надано договору про надання правничих послуг, укладеного адвокатом та клієнтом, не надано переліку правничих послуг, які представник надав позивачеві, вартість наданих таких правничих послуг, а також не було підтверджено жодними документами оплату таких наданих правничих послуг. І лише після ухвалення рішення позивачем заявлено витрати вже в розмірі 16500 грн. Отже, в даному випадку були відсутні підстави для ухвалення додаткового рішення, оскільки підстави, визначені ч. 1 ст. 270 ЦПК України, не мають місця.

Наводив зміст ст. 141, 270, 134 ЦПК України, зауважував, що в даному випадку позивачем не було зазначено попереднього орієнтовного розрахунку судових витрат на суму 16500 грн., яка лише зараз була заявлена до стягнення, що виключає можливість заявлення таких витрат та стягнення їх.

Наголошував, що рішення по справі ухвалене 11 грудня 2023 року, а заяву про ухвалення додаткового рішення було подано представником та ухвалення додаткового рішення відбулося майже через десять місяців після ухвалення рішення по суті справи, що також є порушенням термінів на подачу заяви про ухвалення додаткового рішення та власне ухвалення самого додаткового рішення по справі, однак суд першої інстанції даний факт до уваги не взяв.

Крім того, заяву про ухвалення додаткового рішення відповідач не отримував, оскільки ні позивачем, ні судом копію ухвали на його адресу направлено не було.

Зазначив, що позивачем не було надіслано на адресу відповідача підтверджуючі документи витрат на правничу допомогу, якщо такі були.

Наводив зміст ст. 83 ЦПК України, вказував, що в даному випадку, з урахуванням того, що заява про ухвалення додаткового рішення не надсилається відповідачу, у суду не було підстав для стягнення витрат на правничу допомогу. Також відповідач в зв`язку з цим був позбавлений можливості подавати заперечення щодо стягнення таких витрат та щодо ухвалення додаткового рішення в справі. Тобто фактично позивач та суд обмежили право відповідача у доведенні до суду позиції стосовно витрат на правову допомогу позивача, що є неприпустимим.

Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 10 січня 2024 року в справі № 285/5547/21 про те, що у випадку, якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі; у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат.

Отже, Верховний Суд чітко наголосив, що у разі відсутності обґрунтування поважності причин неподання доказів, що підтверджують розмір понесених стороною судових витрат до закінчення судових дебатів, суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат.

Вказував, що позивачем не було надано до судових дебатів понесених витрат на надання правничої допомоги та у заяві про ухвалення додаткового рішення ним не наводилися поважні причин неподання таких доказів у строки та в порядку, встановлені законом.

Щодо витрат на надання правничої допомоги, наводив зміст ст. 137 ЦПК України, вказував, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмета доказування в справі.

Посилався на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16, в постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року в справі № 379/1418/18 про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Посилався на те, що максимальний розмір оплати послуг адвоката хоч нормативно і не обмежений, однак може бути обмежений самим судом з огляду на розумну необхідність відповідних судових витрат для даної справи.

Посилався на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 283/2065/14-ц щодо належних доказів понесення витрат на надання правничої допомоги.

Наводив роз`яснення, викладені в листі Міністерства фінансів України від 16 лютого 2017 року, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Вказував, що заявляючи вимогу про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, позивач не надав документів, що підтверджують повноваження представника на представництво в суді, не надав доказів укладення договору між адвокатом та клієнтом на надання правничих послуг, переліку правничих послуг, наданих позивачеві, вартість наданих правничих послуг, а також не підтверджено жодними документами оплату таких наданих послуг. Позивачем не надано доказів здійснення оплати наданих правничих послуг в сумі 16500 грн. на поточний рахунок адвоката, відтак, витрат на надання правничої допомоги не підтверджені доказами, однак суд першої інстанції на дані обставини уваги не звернув.

Наводив зміст ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Вважав, що дана категорія справи не є складною, має сформовану судову практику, відтак, вартість правничих послуг за супровід справи не може стягуватись в такому розмірі. Так, розмір заборгованості позивача - боржника за кредитним договором, яка була з нього стягнута в процесі виконання виконавчого напису нотаріуса, становить 8066,11 грн., натомість, витрати на правничу допомогу заявлено та задоволено судом в розмірі 16500 грн., що вдвічі більше, ніж розмір самої заборгованості позивача, з чого вбачається неспівмірність заявлених витрат на правничу допомогу навіть з розміром самої заборгованості позивача.

Вказував, що ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, необхідність, розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи, і такий висновок міститься в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц.

Так, Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року в справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року в справі № 742/2585/19.

З урахуванням фактично виконаної адвокатом позивача роботи, принципу співмірності й розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги, розмір витрат на надання правової допомоги має бути меншим, ніж було заявлено стороною позивача та стягнуто з відповідача судом першої інстанції.

Вважав, що витрати на правничу допомогу, стягнуті з нього судом першої інстанції, не відповідають критерію їх реальності в зв`язку з відсутністю факту їх дійсності та необхідності, а також те, що заявлені витрати на правничу допомогу не відповідають критерію розумності та є завищеними по нескладній категорії справи, яка відноситься до категорії малозначних. Доводи, наведені в позові, ґрунтуються на загальновідомих висновках, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду, і практику за категорією таких справ слід вважати установленою. Саме такі висновки покладені в основу позовної заяви, а тому гонорар адвоката в такому розмірі не відповідає критеріям співмірності. Судова практика по даній категорії справ є сформованою, адвокат не витратив значної кількості часу ні на написання позовної заяви, ні на подальший супровід справи. Обсяг роботи адвоката та складність такої роботи не є значними по суті.

Наголошував, що представник просив стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 16500 грн., і суд задовольнив таку вимогу в повному розмірі, в той час як мінімальний розмір заробітної плати в Україні становить 8000 грн. на місяць, що в декілька разів більше, ніж місячна мінімальна заробітна плата в державі, заявлений розмір витрат на правничу допомогу.

Із заявленої суми до стягнення витрат на правничу допомогу вбачається недобросовісна поведінка представника, направлена на збагачення за рахунок стягувача, що є неприпустимим при наданні правничих послуг.

Від позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Пояснював, що при поданні позовної заяви ним зазначалося, що з метою отримання правової допомоги щодо стягнення заборгованості з відповідача, позивачем укладено договір про надання юридичних послуг. Умовами цього договору передбачено, що оплата за правову допомогу здійснюється на підставі акту приймання-передачі наданих послуг. Також у позовній заяві позивач заявив суду про те, що в зв`язку з розглядом даної справи він очікує понести витрати на професійну правничу допомогу в орієнтовному розмірі 10000 грн. та в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України заявляв намір подати доказами понесених витрат протягом 5 днів після ухвалення рішення суду.

11 грудня 2023 року судом першої інстанції було постановлено рішення про задоволення позову, в якому представник позивача брав участь в режимі відеоконференції, а наступного дня 12 грудня 2023 року позивачем та адвокатським об`єднанням було підписано акт приймання-передачі наданих послуг та надано рахунок для оплати цих послуг. 15 грудня 2023 року позивачем на підставі цього акту було здійснено оплату послуг (квитанція про оплату наявна в матеріалах справи).

Оскільки вказані докази позивач не мав змоги надати суду до дати ухвалення рішення 11 грудня 2023 року, то ці докази були надані 15 грудня 2023 року разом з відповідним клопотанням про стягнення судових витрат, тобто в межах строку згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, про що суду першої інстанції було попередньо заявлено в позові.

Крім того, в матеріалах справи наявний опис відправлення відповідачу всіх вказаних документів та підтверджуючі поштові квитанції.

Таким чином, позивачем чітко виконано вимоги ЦПК України щодо стягнення та підтвердження судових витрат на оплату професійної правничої допомоги, а аргументи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, жодним чином не відповідають дійсності.

Щодо аргументів відповідача в частині розміру правничої допомоги, наводив зміст ст. 137, 141 ЦПК України, зазначив, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена чи тільки підлягає сплаті (ч. 2 ст. 137 ЦПК України), і аналогічну правову позицію викладено в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19, постановах від 22 листопада 2019 року в справі № 910/906/18, від 04 червня 2020 року в справі № 906/598/19.

У постанові Великої Палати Верховного Суду в справі № 910/12876/19 суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, в суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Звертав уваги, що позивачем фактично понесені витрати на правову допомогу, що підтверджено квитанцією від 15 грудня 2023 року, яка наявна в матеріалах справи. Вказані витрати є цілком співмірними зі складністю справи, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та належним чином підтверджені.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 рішенням від 11 грудня 2023 року та стягуючи з відповідача на користь позивача безпідставно набуті кошти в сумі 8066,11 грн., суд першої інстанції виходив із того, що оскільки виконавчий напис нотаріуса № 4475 від 06 травня 2021 року, визнано судовим рішенням таким, що не підлягає виконанню, правова підстава набуття ТОВ «Вердикт Капітал» належних позивачу коштів в розмірі 8066,11 грн. відпала, і вказані кошти підлягають поверненню відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, як безпідставно одержані відповідачем.

Доводи апеляційної скарги зводяться до оскарження додаткового рішення від 02 жовтня 2024 року про стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу, при цьому рішення суду першої інстанції по суті позову не оскаржується і не є предметом апеляційного перегляду.

Додаткове рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Відповідно до ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦПК України до заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).

З матеріалів справи вбачається, що безпосередньо в позовній заяві ОСОБА_1 зроблено заяву про те, що в зв`язку з розглядом даної справи він очікує понести витрати на професійну правничу допомогу в орієнтовному розмірі 10000 грн., докази на підтвердження яких ним будуть подані протягом 5 днів після ухвалення рішення суду (а. с. 2 - 3).

Враховуючи вищевикладене, є безпідставними та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що під час судового розгляду справи позивачем не заявлялися витрати на правничу допомогу і всупереч ч. 8 ст. 141 ЦПК України до закінчення судових дебатів у справі позивачем не здійснено відповідної заяви.

Після ухвалення судового рішення 11 грудня 2023 року, вже 15 грудня 2023 року представником позивача - адвокатом Другаковим Д.О. подано через систему «Електронний суд» клопотання про стягнення судових витрат (а. с. 86).

Вказаними доказами спростовуються доводи апеляційної скарги, що клопотання про стягнення судових витрат було подано з пропуском передбаченого законом строку та після закінчення строку на виконання рішення.

Згідно додатків до поданого клопотання, 10 серпня 2023 року ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням «Глорія Лекс» укладено договір про надання юридичних послуг № 10/08-23ЮР, за умовами якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання надавати на належному рівні юридичні послуги відносно стягнення з ТОВ «Вердикт Капітал» на користь замовника грошових коштів в сумі 8066,11 грн., що були стягнені з замовника за виконавчим написом № 4475, виданим 06 травня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Грисюк О.В., а також всього, що з цим пов`язано, та передати замовнику результати цих робіт, а замовник погоджується прийняти надані послуги та виплачувати виконавцеві винагороду за їх надання (а. с. 89).

Згідно розділу 3 договору, вартість послуг складається із вартості наданої правової допомоги в залежності від кількості витрачених годин на її надання. Вартість 1 години надання правової допомоги за даним договором становить 1500 грн. Виконавець надає замовнику акти приймання-передачі наданих виконавцем послуг згідно з цим договором. Платежі за даним договором здійснюються в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок виконавця за реквізитами, зазначеними в даному договорі.

12 грудня 2023 року ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням «Глорія Лекс» підписано акт приймання-передачі наданих послуг, згідно якого надано послуги: надання замовнику усної консультації (заслуховування позиції замовника, визначення необхідного порядку дій щодо стягнення на його користь коштів, судового збору та витрат на правову допомогу, визначення переліку необхідних документів для надання суду, тощо) - 1 година, 1500 грн., вивчення матеріалів справи, аналіз законодавства, що регулює спірні відносини, пошук необхідної судової практики - 3 години, 4500 грн., підготовка та подання до суду позовної заяви з необхідними додатками про стягнення коштів - 3 години, 4500 грн., підготовка та подання до суду та відповідачу відповіді на відзив - 2 години, 3000 грн., участь в судовому засіданні 11 грудня 2023 року - 1 година, 1500 грн., підготовка та подання до суду клопотання про залучення доказів понесених витрат на правову допомогу - 1 година, 1500 грн., всього 11 годин, 16500 грн. (а. с. 89).

12 грудня 2023 року адвокатським об`єднанням «Глорія Лекс» виставлено рахунок на оплату № 216 в розмірі 16500 грн., який оплачено ОСОБА_1 15 грудня 2023 року згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № ПН3658132, отримувачем за якою є АО «Глорія Лекс» (а. с. 92).

Вказаними доказами спростовуються доводи апеляційної скарги, що стороною позивача не надано первинних документів (квитанцій до прибуткового касового ордера, платіжного доручення або іншого банківського документу, касового чеку), що свідчать про сплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги.

Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16, згідно яких відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Також до клопотання про стягнення судових витрат надано докази направлення копії цього клопотання на адресу відповідача, а саме опис вкладення до поштового відправлення, накладну та фіскальний чек Укрпошти від 15 грудня 2023 року (а. с. 92).

Вказаними доказами спростовуються доводи апеляційної скарги, що ані стороною позивача, ані судом на адресу відповідача відповідну заяву з додатками на підтвердження понесених витрат не було надіслано, а судом першої інстанції дана обставина залишена поза увагою і обмежено право відповідача у доведенні до суду позиції стосовно витрат на правничу допомогу позивача.

Крім того, апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що позивачем в порушення ст. 246 ЦПК України не обґрунтовано поважних причин подання доказів, що підтверджують розмір понесених нею витрат на правничу допомогу, до закінчення судових дебатів, з огляду на те, що акт приймання-передачі наданих послуг між адвокатським об`єднанням та позивачем складено 12 грудня 2023 року після ухвалення судового рішення, в цей же день адвокатським об`єднанням виставлено рахунок на оплату, а фактична сплата цих витрат позивачем згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки здійснена 15 грудня 2023 року, що вочевидь унеможливлювало надати такі докази до закінчення судових дебатів у справі 11 грудня 2023 року.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як нерелевантні посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду в постанові від 10 січня 2024 року в справі № 285/5547/21, у якій Верховний Суд погодився, що суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні заяви представника про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки зміст заяви не містить обґрунтування поважних причин неподання ним доказів, що підтверджують розмір судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, з огляду на те, що в справі № 285/5547/21 докази витрат на правничу допомогу були складені до закінчення судових дебатів, на відміну від справи, що переглядається.

Перевіряючи наявність порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, апеляційним судом встановлено, що оскільки рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2023 року в даній справі № 761/30517/23 ухвалене за результатами розгляду справи у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи, тому відповідно до вимог ч. 3 ст. 270 ЦПК України додаткове рішення повинно було ухвалюватися у такому самому порядку, що й первісне судове рішення.

На порушення наведеного суд першої інстанції розглянув заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення без повідомлення сторін, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного додаткового судового рішення відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України про розгляд справи за відсутності учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду, оскільки в спірному випадку таке повідомлення було обов`язковим.

Схожі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року в справі № 758/6777/21(провадження № 61-6490св23).

Однак, за змістом п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), лише в тому разі, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Зважаючи на те, що ТОВ «Вердикт Капітал» не просило скасувати додаткове рішення суду першої інстанції в зв`язку з розглядом клопотання про розподіл судових витрат без повідомлення учасників справи про дату, час і місце засідання, встановлені апеляційним судом обставини не є підставою для скасування додаткового рішення першої інстанції та ухвалення нового судового рішення відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною другою статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто у ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постановах від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

Відповідно до статей 1, 26, 27, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, за яким, зокрема, клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

У статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19, та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України»).

Задовольняючи в повному обсязі клопотання сторони позивача про розподіл судових витрат, суд першої інстанції виходив із того, що матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката наявністю складених та наданих до суду процесуальних документів, витрати ОСОБА_1 , пов`язані з оплатою правничої допомоги адвоката у суді, складають 16500 грн., а їх понесення підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами.

Разом із тим, відповідачем ТОВ «Вердикт Капітал» до відзиву на позовну заяву подано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, в якому відповідач, посилаючись ст. 137 ЦПК України, правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду в справі № 372/1010/16-ц від 03 травня 2018 року, Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16, звертав увагу на незначну складність справи і вважав, що витрати на правничу допомогу в сумі 16500 грн. не є співмірними зі складністю цієї справи, наданим обсягом послуг у суді першої інстанції, затраченим часом на надання таких послуг (дана категорія справ із незначною складністю та сформованою судовою практикою). Сума грошових коштів, які позивач просить стягнути із відповідача, є меншою, ніж вартість наданих правничих послуг, що відповідно не є співмірним у співвідношенні до суми коштів по справі. Витрати в такому розмірі не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар (а. с. 64 - 66).

Зазначене клопотання ТОВ «Вердикт Капітал» не було жодним чином оцінене судом першої інстанції і в додатковому рішенні про його подання взагалі не зазначено.

Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги, що орієнтовний (попередній) розмір витрат на правничу допомогу, зазначений в позовній заяві (10000 грн.), є значно меншим, ніж розмір витрат на правничу допомогу, заявлений до стягнення у клопотанні про стягнення судових витрат (16500 грн.), і не вирішував питання про застосування положень ч. 4 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Крім того, судом першої інстанції не враховано, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Схожі висновки зроблені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21), від 20 серпня 2021 року у справі № 520/5311/2020, від 21 травня 2021 року у справі № 520/960/19 (провадження № 61-15800св20), від 16 серпня 2024 року у справі № 401/1289/21 (провадження № 61-4655св23).

Судом першої інстанції з урахуванням вищевикладеного залишено поза увагою, що витрати на правничу допомогу в розмірі 16500 грн., присуджені до стягнення, неспівмірні з ціною позову 8066,11 грн., майже вдвічі їх перевищуючи.

Апеляційний суд враховує та погоджується з доводами апеляційної скарги, що із заявленої до стягнення суми витрат на правничу допомогу вбачається недобросовісна поведінка представника, направлена на збагачення за рахунок стягувача, що є неприпустимим при наданні правничих послуг.

Крім того, правнича допомога по складанню позовних заяв про стягнення безпідставно отриманих коштів за виконавчими написами, які було визнано такими, що не підлягають виконанню, є однотиповою, судова практика по розгляду справ цієї категорії є усталеною, такі справи не є складними, тому, керуючись принципами справедливості і верховенства права, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з ТОВ «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 , до 8000 грн., частково задовольнивши апеляційну скаргу.

Вимоги ТОВ «Вердикт Капітал» про відмову в ухваленні додаткового рішення та стягненні витрат на правову допомогу в повному обсязі задоволенню не підлягають, оскільки суперечать основним засадам цивільного судочинства, до яких належить відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України), та оскільки такі витрати позивачем були фактично понесені і доведені.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, за наслідками апеляційного перегляду апеляційна скарга ТОВ «Вердикт Капітал» частково знайшла своє підтвердження, в зв`язку з чим додаткове рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а саме зменшенню розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з позивача ТОВ «Вердикт Капітал» на користь позивача ОСОБА_1 , до 8000 грн.

В іншій частині додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2024 року є законним, обґрунтованим і не підлягає зміні чи скасуванню з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» задовольнити частково.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2024 року змінити, зменшивши розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 , до 8000 грн.

В іншій частині додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.