КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5030/2025
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 березня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2024 року, ухвалене у складі судді Борця Є.О. в м. Біла Церква у справі за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , треті особи Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради, Київське квартирно-експлуатаційне управління, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, та виселення з квартири,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В жовтні 2023 року позивач військова частина НОМЕР_1 звернувся до суду із даним позовом, просив визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування службовим (штатно-посадовим) житлом за адресою АДРЕСА_1 , виселити відповідачів із вказаного приміщення, покласти на них судові витрати.

Позов мотивував тим, що наказом командира в/ч НОМЕР_1 № 455 від 25 жовтня 2019 року службове (штатно-посадове) житло було закріплено за відповідними посадами у військовій частині НОМЕР_1 .

13 грудня 2019 року відповідач ОСОБА_3 подав на ім`я командира військової частини рапорт, у якому просив надати йому службове (штатно-посадове) житло у м. Бориспіль у складі сім`ї з трьох осіб - він і двоє доньок ОСОБА_1 , 2003 року народження, та ОСОБА_2 , 2013 року народження.

13 грудня 2019 року на підставі договору № 19/87 надання в користування військовослужбовцю ЗСУ службового (штатно-посадового) житла від 13 грудня 2019 року, укладеного між військовою частиною та ОСОБА_3 , останньому на строк проходження ним військової служби на посаді техніка групи обслуги обслуговування двигунів та літаків авіаційної ескадрильї в/ч НОМЕР_1 , було надано для тимчасового проживання житлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 . На підставі укладеного договору відповідачі заселилися у зазначене житлове приміщення.

В подальшому наказом командира в/ч НОМЕР_1 № 58 від 12 березня 2022 року ОСОБА_3 звільнено з військової служби у відставку за п.п. «б» (за станом здоров`я) відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з 12 березня 2022 року було виключено зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення та видано належні атестати.

06 квітня 2023 року військовою частиною було вручено відповідачу лист-попередження з проханням у строк до 30 квітня 2023 року звільнити займане ним службове (штатно-посадове) житло, яке у передбачений договором строк відповідач так і не звільнив.

Згідно п. 1.6 договору № 19/87, даний договір не надає військовослужбовцю права зареєструвати місце проживання за адресою відповідного житлового приміщення, а також не є підставою для державної реєстрації речових прав на житлове приміщення. Військовослужбовці, які забезпечуються службовим (штатно-посадовим) житлом, та члени їх сімей, реєструються за юридичною адресою військової частини. Згідно п. 3.12 договору, військовослужбовець зобов`язаний звільнити надати службове (штатно-посадове) житло у місячний строк разом з членами сім`ї у разі переведення його на іншу посаду або звільнення з військової служби. Згідно п. 7.1 договору, укладення цього договору не створює для військовослужбовця та членів його сім`ї будь-яких прав на житлове приміщення, крім права тимчасового користування. Таким чином, укладаючи договір № 19/87, сторони зобов`язалися виконувати передбачені ним умови.

Вказував, що службове (штатно-посадове) житло надається особі тимчасово, допоки вона проходить військову службу у військовій частині на визначеній посаді, за якою таке житло закріплене. Після звільнення з військової служби та, як наслідок, припинення виконання такою особою службових обов`язків службове (штатно-посадове) житло має бути повернене військовій частині, щоб в ньому мали можливість проживати інші військовослужбовці (працівники). Відтак, виселення особі зі службового (штатно-посадового) житла після припинення військової служби переслідує легітимну мету в розумінні ст. 8 Конвенції.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2024 року провадження в справі закрито в частині вимоги, заявленої до відповідача ОСОБА_3 з підстав, передбачених п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, в зв`язку з його смертю (а. с. 101 т. 1).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2024 року позов задоволено, визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 , та виселено їх з квартири за вказаною адресою.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

За доводами апеляційної скарги, в/ч НОМЕР_1 посилається на те, що договір № 19/87 від 13 грудня 2019 року, укладений з ОСОБА_3 , мав припинити свою дію в зв`язку із закінченням терміну дії наказів № 40, 51, а саме 20 січня 2021 року, оскільки наказ № 455 посилався виключно на ці накази Міністерства оборони України, які були застосовані на короткий одноразовий період і мали певний період дії. Військова частина НОМЕР_1 не вжила жодних дій, щоб переукласти договори згідно законодавства, надати це або інше житло на постійній основі, згідно ст. 47, 48 Конституції України, ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ст. 2, 3, 13 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Повідомляла, що загальна вислуга її батька на момент звільнення 12 березня 2022 року за станом здоров`я, пов`язаним із проходженням військової служби, становила понад 30 років. Він мав пільги на першочергове отримання постійного житла як учасник АТО з 2014 року та учасник бойових дій з квітня 2018 року.

Під час розгляду справи вони наголошували на тому, що як діти ОСОБА_3 не були підписантами договору, їх зареєстроване місце проживання було у військовій частині. Вони постійно проживали в цій квартирі як до, так і після смерті батька, і проживають там на даний момент. ОСОБА_1 є студенткою 5 курсу денної форми навчання, а ОСОБА_2 ученицею 6 класу.

Вказувала, що судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до смерті батька були під його опікою, а мати не є членом зокрема її сім`ї. Суд не звернув увагу, що у матері ОСОБА_4 є однокімнатна квартира площею 17 кв.м., яка була їй подарована на певних умовах. Суд не перевірив, скільки людей там проживає, чи є нормальні умови для навчання, відпочинку та проживання малолітньої дитини, а також бажання самої дитини проживати разом з матір`ю.

Квартира АДРЕСА_2 за своїм правовим статусом є службовою на підставі рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 23 вересня 2019 року № 702.

Вказувала, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що померлий батько разом із своїми дітьми не набув право на користування спірною квартирою як службовим житлом. Судом не звернуто увагу, що на дату укладення договору 13 грудня 2019 року № 19/87 спірна квартира за своїм правовим статусом вже була службовою. Фактично військова частина, уклавши договір з ОСОБА_3 , надала у тимчасове користування службову квартиру, яка була набута у власність Міністерством оборони України в межах експерименту як штатно-посадове житло, але фактично змінила свій статус на службове на підставі рішення виконкому Бориспільської міської ради № 702 від 23 вересня 2019 року.

Таким чином позивач, надаючи ОСОБА_3 тимчасове житло як військовослужбовцю, яке має статус службового, зобов`язаний був видати йому ордер, як передбачено ст. 122 ЖК України. А оскільки житло набуло статусу службового, порядок користування ним, а також виселення з такого житла, має регулюватись зокрема в порядку і на умовах, передбачених ЖК України. Виходячи зі змісту ст. 48, 118, 119, 124, 125 ЖК України, ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», заборона виселення поширюється на військовослужбовців, звільнених з військової служби і не забезпечених житлом для постійного проживання у межах норми.

Суд проігнорував факт, що вислуга років служби ОСОБА_3 становила 30 років, і їм так і не надали постійне житло.

Вважала, що посилання суду на те, що відповідачі - діти ОСОБА_3 мають право на проживання з матір`ю, є безпідставним втручанням у власність іншої особи, яка на сьогодні не є членом сім`ї ОСОБА_1 або членом сім`ї військовослужбовця, учасника бойових дій. Крім цього, це суперечить ч. 1 ст. 173 СК України.

Наголошувала, що вони з сестрою не можуть бути виселені із спірної квартири, яка є службовою, без надання іншого житла, тобто їм має бути надане інше житло для тимчасового або постійного проживання. Судом не враховано, що ОСОБА_3 віддав службі у ЗСУ 30 років життя, став на захист цілісності України в 2014 році, брав активну участь у бойових діях, отримав інвалідність ІІ групи, за захворюванням, пов`язаним з несенням військової служби. Це свідчить про дискримінаційне ставлення суду до військовослужбовців у відставці та членів їх сімей.

Зазначала, що суд не залучив до участі в справі власника квартири - Міністерство оборони України, яке мало бути позивачем у даній справі, якщо позивач вважає, що спірне житло є службовим (штатно-посадовим), а не службовим житлом в/ч НОМЕР_1 , на яке не поширюється дія ЖК України. Якщо ж в/ч НОМЕР_1 вважає, що житло є службовим житлом саме військової частини, то даний спір має вирішуватися за правилами глави 3 «Користування службовими жилими приміщеннями» розділу ІІІ «Забезпечення громадян жилим приміщенням» ЖК України, а не лише в порядку виконання п. 2 наказу Міністерства оборони України від 31 січня 2019 року № 40.

Вказувала, що суд першої інстанції не врахував, що позивач порушив питання про їхнє з сестрою виселення, використовуючи «право на зло». Уникаючи обов`язку надати їм інше житло, в зв`язку з виселенням зі службового, позивач використовує нормативно-правові акти, а саме Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців ЗСУ. При цьому позивач чітко усвідомлює, що використовуючи даний нормативно-правовий акт та надавши ОСОБА_3 службову квартиру за договором, а не ордером, зможе безперешкодно порушити вимоги ЖК України та виселити їх без надання житла. Подвійне тлумачення ситуації та закону вказує на недобросовісну поведінку позивача. Позивач, знаючи, що квартира з 2019 року є службовою і з 2021 року закінчився експеримент, обрав саме такий спосіб судового захисту, як визнання такими, що втратили право на житло та виселення, застосувавши спеціальну норму, не пов`язану з житловим законодавством.

Від позивача військова частина НОМЕР_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Повторно зазначив, що добровільно укладаючи договір № 19/87, сторони зобов`язалися виконувати передбачені ним умови, однак всупереч умовам договору № 19/87 та надісланого військовою частиною попередження, ОСОБА_3 не виконав умови договору і не звільнив надане йому в користування службове (штатно-посадове) житло.

Наголошував, що відповідач в апеляційній скарзі помилково вважає, що оскільки спірна квартира має статус службової, то до даних спірних правовідносин слід застосовувати норми ЖК України, але правовідносини між в/ч та ОСОБА_3 є чітко договірними.

Вказував, що ним не заперечується, що спірна квартира має статус службової, однак відповідачі вселились в спірну квартиру на підставі договору надання в тимчасове користування військовослужбовцю ЗСУ службового (штатно-посадового) житла до призначення посадової особи, за якою воно закріплено та яка має право на забезпечення службовим (штатно-посадовим) житлом № 19/87 від 13 грудня 2019 року. Крім того, зі змісту наказу в/ч № 455 від 25 жовтня 2019 року, квартира за вказаною адресою є службовим (штатно-посадовим) житлом, що використовується у проведенні експерименту із тимчасового забезпечення військовослужбовців житлом. В зв`язку з тим, що статус такого житла відрізняється від службового житла, глава 3 розділу ІІІ ЖК України не поширюється на спірні правовідносини.

Зазначив, що Міністерство оборони України не виступає стороною договірних відносин за договором № 19/87, в зв`язку з чим не залучалось до участі в справі як третя особа.

Звертав увагу на правові висновки Верховного Суду в постанові від 22 грудня 2021 року в справі № 490/694/21, згідно яких законодавство не передбачає можливості та порядку отримання військовослужбовцем для постійного проживання житла, яке було передане йому у тимчасове користування на договірних умовах у зв`язку з проведенням експерименту із забезпечення житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України.

Наводив інші спростування доводів апеляційної скарги, вважав, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, відповідає законам та Конституції України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді техніка групи обслуги обслуговування двигунів літаків авіаційної ескадрильї НОМЕР_2 авіаційної бригади транспортної авіації Повітряних Сил Збройних Сил України.

Відповідачі ОСОБА_1 (2003 року народження) та ОСОБА_2 (2013 року народження) є дочками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а. с. 9, 11 т. 1).

Відповідачі зареєстровані за юридичною адресою військової частини: ОСОБА_3 з 02 липня 2003 року, ОСОБА_1 з 07 червня 2003 року, неповнолітня ОСОБА_2 з 26 червня 2013 року (а. с. 42 - 44 т. 1).

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 серпня 2019 року розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а. с. 12).

ОСОБА_4 є власником квартири за адресою АДРЕСА_3 , загальною площею 35,3 кв.м., житловою площею 17 кв.м., на підставі договору дарування (а. с. 213 т. 1).

В/ч НОМЕР_1 складено довідку про перевірку житлових умов, згідно якої комісією перевірено житлові умови ОСОБА_3 , що проживає у АДРЕСА_3 зі складом сім`ї дружина ОСОБА_4 , дочка ОСОБА_1 , згідно висновку комісії, потребує поліпшення житлових умов (а. с. 139 т. 1).

В матеріалах житлової справи ОСОБА_3 наявна довідка, видана 16 січня 2008 року КП ЖЕК № 1 про те, що ОСОБА_4 дійсно зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 , житлова площа 1 кімната 17 кв.м., власником особового рахунку є ОСОБА_4 , якій квартира належить на праві власності; будинок має зручності - водопровід, каналізація, опалення, газ (а. с. 149 т. 1).

Рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 23 вересня 2019 року № 702 включено до числа службових квартир у м. Борисполі за Бориспільським гарнізоном, зокрема однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 (а. с. 122 т. 1).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, власником квартири за адресою АДРЕСА_1 є Міністерство оборони України, право власності на об`єкт житлової нерухомості зареєстроване 29 березня 2019 року (а. с. 175 т. 1).

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 25 жовтня 2019 року № 455 відповідно до наказу Міністерства оборони України «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України» № 40 від 31 січня 2019 року, наказу Міністерства оборони України «Про закріплення нерухомого військового майна» № 385 від 16 липня 2019 року, Порядку проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, затвердженого начальником Головного КЕУ ЗСУ від 01 лютого 2019 року, закріплено службове (штатно-посадове) житло для в/ч НОМЕР_1 за посадами згідно додатку № 1 до даного наказу; в тому числі за старшим бортовим механіком авіаційного загону транспортно-авіаційної ескадрильї закріплено квартиру АДРЕСА_2 (а. с. 29 т. 1).

13 грудня 2019 року ОСОБА_3 подав рапорт командиру в/ч НОМЕР_1 , в якому просив надати йому службове (штатно-посадове) житло у м. Бориспіль з сім`єю у складі 3 осіб (він, дружина, доньки 2003 та 2013 року народження), після його отримання зареєструвати за юридичною адресою в/ч НОМЕР_1 ; він та члени його родини зареєстровані за адресою соцмістечко, 10. Зобов`язався звільнити службове (штатно-посадове) житло у місячний строк разом з членами сім`ї у разі звільнення з військової служби (а. с. 5 т. 1).

13 грудня 2019 року ОСОБА_3 та військова частина НОМЕР_1 уклали договір № 19/87 надання в тимчасове користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла до призначення посадової особи, за якою воно закріплено та яка має право на забезпечення службовим (штатно-посадовим) житлом (а. с. 14 - 16 т. 1).

Згідно п. 1.1 договору, у зв`язку з незабезпеченістю житлом у Бориспільському гарнізоні Управитель надає користувачу в тимчасове користування (до призначення особи, за якою житлове приміщення закріплено наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 25 жовтня 2019 року № 455 (з адміністративно-господарської діяльності)) житлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 , яке складається з однієї кімнати загальною площею 48,50 кв.м. та житловою площею 15,70 кв.м.

Згідно п. 1.5 договору, в житловому приміщенні разом з користувачем можуть проживати члени його сім`ї.

Згідно п. 1.6 договору, даний договір не надає користувачу та членам його сім`ї права реєструвати місце свого проживання за адресою житлового приміщення та не є підставою для державної реєстрації речових прав на житлове приміщення за користувачем та членами його сім`ї.

Згідно п. 3.12 договору, користувач зобов`язаний звільнити житлове приміщення у місячний строк разом з членами сім`ї у разі звільнення з військової служби (при цьому дія договору припиняється у зв`язку із з закінченням строку, на який його було укладено).

Згідно п. 4.4 договору управитель має право вимагати від користувача звільнення житлового приміщення у випадках, передбачених п. 3.12 договору.

Згідно п. 7.1 договору, укладення цього договору не створює для користувача та членів його сім`ї будь-яких інших прав на житлове приміщення, крім права тимчасового користування. Житлове приміщення не підлягає піднайму, бронюванню, приватизації, продажу, даруванню, викупу, передачі у заставу або найм чи в користування третім особам.

Згідно п. 7.4 договору, єдиним документом, що підтверджує надання житлового приміщення користувачу та звільнення ним житлового приміщення, є підписаний сторонами акт приймання-передачі приміщення, в якому зазначається стан житлового приміщення, обладнання та іншого майна, яке знаходиться в житловому приміщенні.

13 грудня 2019 року ОСОБА_3 та військова частина НОМЕР_1 підписали акт приймання-передачі житлового приміщення (а. с. 17 т. 1).

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 12 березня 2022 року № 6-рс штаб-сержанта ОСОБА_3 , техніка обслуги обслуговування літаків і двигунів інженерно-авіаційної служби вертолітної ескадрильї звільнено з військової служби у відставку за п.п. 6 (за станом здоров`я) відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 30 повними роками вислуги на пенсію. З 12 березня 2022 року ОСОБА_3 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення на підставі наказу № 58 від 12 березня 2022 року (а. с. 34 т. 1).

06 квітня 2023 року в/ч НОМЕР_1 направила попередження ОСОБА_3 , в якому вимагала його та осіб, які з ним проживають, в строк до 30 квітня 2023 року звільнити службове (штатно-посадове) житло за адресою АДРЕСА_1 , в іншому випадку попереджала про вжиття заходів врегулювання спору в судовому порядку (а. с. 36 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а. с. 71 т. 1).

Згідно довідки Служби у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради від 08 січня 2024 року № 01-26-30, на утриманні та вихованні ОСОБА_4 , мешканки АДРЕСА_1 , знаходиться малолітня донька ОСОБА_2 , 2013 року народження (а. с. 151 т. 1).

Згідно довідки Київського КЕУ від 01 лютого 2024 року № 525, ОСОБА_3 протоколом житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 05 вересня 2005 року № 24 був зарахований на облік для поліпшення житлових умов зі складом сім`ї дві особи (він, дочка 2003 року народження). Станом на 30 січня 2024 року військовослужбовець ОСОБА_3 перебуває на квартирному обліку у Бориспільському гарнізоні, житловій комісії військової частини НОМЕР_1 з 05 вересня 2005 року у загальній черзі за № 221, та у першочерговій, як учасник бойових дій з 18 жовтня 2017 року № 113 зі складом сім`ї дві особи (він, дочка ОСОБА_1 2003 року народження). Житлом для постійного проживання з фондів Міністерства оборони України не забезпечувався (а. с. 106 т. 1).

Службою у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради 05 квітня 2024 року складено висновок № 01-25-381 щодо розв`язання спору про визнання малолітньої ОСОБА_2 такою, що втратила право користування службовим (штатно-посадовим) житловим приміщенням, та виселення, згідно якого задоволення позову про визнання малолітньої ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, суперечить інтересам дитини (а. с. 187 - 188 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги надано нові докази, а саме довідку про навчання ОСОБА_1 , копію нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_4 від 18 листопада 2023 року, копію довідки в/ч НОМЕР_1 від 27 листопада 2018 року, копії посвідчень ОСОБА_3 , копію витягу з протоколу засідання ВЛК від 14 липня 2024 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 3 ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Апеляційна скарга не містить клопотання про дослідження нових доказів із обґрунтуванням поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, в ньому не наведено об`єктивних причин, які перешкодили подати вказані докази у встановлений законом строк, не заявлено клопотання про поновлення строку для подання нових доказів.

Виходячи з викладеного, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, та оскільки відповідачем не надано докази неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України не приймає дані докази і не надає їм оцінку.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_3 та члени його сім`ї займали службове (штатно-посадове) житло на підставі договору, однією з умов припинення якого було звільнення ОСОБА_3 з військової служби, в подальшому він був звільнений з військової служби у відставку та виключений зі списків особового складу військової частини, право відповідачів на користування квартирою АДРЕСА_2 припинилося і вони підлягають виселенню.

Апеляційний суд не може в повній мірі погодитися з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами статті 526 ЦК України що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

31 січня 2019 року Міністерство оборони України видало наказ № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України».

01 лютого 2019 року начальником Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України затверджено Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України.

Згідно з цим Порядком до службового (штатно-посадового) житла можуть бути віднесені житлові приміщення, які вже мають статус службових, житлові приміщення в об`єктах нового будівництва, реконструкції, придбані, набуті в порядку, передбаченому законодавством, на які зареєстровано право власності за Міністерством оборони України. Житлові приміщення включаються до службового (штатно-посадового) житла рішенням заступника МО України (згідно з розподілом обов`язків) за поданням головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України. Приймання-передача службового (штатно-посадового) житла на баланс квартирно-експлуатаційного органу та закріплення його за військовою частиною на праві оперативного управління проводиться на підставі наказу Міністерства оборони України, а в подальшому акта приймання-передачі основних засобів, передається документація на таке житло.

Наказ командира військової частини про закріплення службового (штатно-посадового) житла за відповідними посадами є підставою для укладення договору про надання в користування такого житла конкретному військовослужбовцю.

Зазначений договір не надає військовослужбовцю та членам його сім`ї права зареєструвати місце проживання за адресою відповідного житлового приміщення, а також не є підставою для державної реєстрації речових прав на житлове приміщення. Військовослужбовці, які забезпечуються службовим (штатно-посадовим) житлом та члени їх сімей реєструються за юридичною адресою військової частини.

Наказ Міністерства оборони України від 31 січня 2019 року № 40 є єдиним нормативним відомчим актом, який регулює правовідносини щодо тимчасового користування житловими приміщеннями, закріпленими за посадами військових частин.

Вказаний експеримент триває, і на цей час він не визнаний таким, що суперечить законодавству України.

Чинне законодавство не передбачає можливості та порядку отримання військовослужбовцем для постійного проживання житла, яке було передане йому у тимчасове користування на договірних умовах у зв`язку з проведенням експерименту із забезпечення житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України.

Оскільки спірне штатно-посадове житло надається в тимчасове користування, згідно умов укладеного між сторонами договору військовослужбовець зобов`язується повернути це житло при настанні певних умов, тому звільнення особою штатно-посадового житла після звільнення з військової служби переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції, зокрема захист інтересів інших військовослужбовців, які потребують житло у зв`язку зі службою.

Положення Порядку проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, які регулюють спірні відносини, не містять будь-яких виключень з обов`язку користувача звільнити житлове приміщення у разі переведення на іншу посаду або звільнення з військової служби.

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30 серпня 2021 року у справі № 154/1944/20 (провадження № 61-7474св21), від 22 листопада 2021 року у справі № 161/4428/20 (провадження № 61-14663св21), від 06 грудня 2023 року у справі № 752/11813/21 (провадження № 61-2071св23), від 21 лютого 2024 року у справі № 522/263/22 (провадження № 61-9071св23), від 05 червня 2024 року у справі № 705/5247/21 (провадження № 61-16096св23), від 22 січня 2025 року у справі № 359/12709/21 (провадження № 61-11055св24).

Судом встановлено і з матеріалів справи вбачається, що штатно-посадове (службове) житло, яким є спірна квартира, було надано ОСОБА_3 та членам його сім`ї, якими є відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , у тимчасове користування на договірних умовах на підставі договору від 13 грудня 2019 року відповідно до наказу Міністерства оборони України від 31 січня 2019 року № 40.

Відповідно до пункту 19 Порядку, військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення в разі переміщення по службі, пов`язаного з переїздом до іншого населеного пункту, звільнення з військової служби тощо.

У договорі про надання в користування спірної квартири зазначені аналогічні умови вивільнення житлового (службового) приміщення протягом одного місяця.

Так, пунктом 3.12 договору від 13 грудня 2019 року передбачено, що користувач зобов`язаний звільнити житлове приміщення у місячний строк разом із членами сім`ї, зокрема, у разі звільнення з військової служби (при цьому дія договору припиняється у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено).

Також п. 7.1 договору передбачено, що його укладення не створює для користувача та членів його сім`ї будь-яких інших прав на житлове приміщення, крім права тимчасового користування.

Отримуючи у користування спірне житлове приміщення на підставі вказаного вище договору, ОСОБА_3 прийняв його умови та зобов`язався звільнити у місячний строк житлове приміщення у разі переведення його на іншу посаду або звільнення його з військової служби.

12 березня 2022 року ОСОБА_3 звільнено з військової служби у відставку та виключено зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.

Таким чином, ОСОБА_3 , як військовослужбовець, який вселився до штатно-посадового (службового) спірного житла та користувався ним на підставі договору, дія якого припинена в зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено, втратив право користування спірною квартирою та підлягав виселенню зі службового (штатно-посадового) житла.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що позивач вказував, що договір № 19/87 від 13 грудня 2019 року мав припинити свою дію в зв`язку із закінченням терміну дії наказів № 40, 51 є безпідставними, позаяк військовою частиною НОМЕР_1 в процесуальних заявах по суті справи таких обставин в дійсності не зазначалось.

Доводи відповідача, що військова частина НОМЕР_1 не вжила жодних дій, щоб переукласти договори згідно законодавства, надати це або інше житло на постійній основі, згідно ст. 47, 48 Конституції України, ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ст. 2, 3, 13 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», є необґрунтованими, оскільки спірні правовідносини врегульовані положеннями ЦК України щодо договірних правовідносин, наказом Міністерства оборони України № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України» та Порядком проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, затвердженим 01 лютого 2019 року начальником Головного КЕУ ЗСУ, та відхиляються апеляційним судом.

Враховуючи правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 03 грудня 2023 року в справі № 752/11813/21 (провадження № 61-2071св23), від 05 червня 2024 року в справі № 705/5247/21 (провадження № 61-16096св23), вислуга ОСОБА_3 у Збройних Силах України більше 30 років, а також те, що ОСОБА_3 був учасником бойових дій, особою з інвалідністю ІІ групи, причиною його смерті є захворювання, пов`язане з проходженням військової служби, перебування його в черзі для отримання житла при військовій частині, перебування на його утриманні неповнолітньої дитини, не створюють підстав для продовження користування ним службовим (штатно-посадовим) житлом у разі звільнення військовослужбовця з військової служби, в зв`язку з чим апеляційний суд відхиляє аргументи ОСОБА_1 у відповідній частині.

Є необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що фактично позивач уклав з ОСОБА_3 договір про надання в тимчасове користування службової квартири, яка була набута у власність Міністерством оборони України в межах експерименту як штатно-посадове житло, але фактично змінила свій статус на службове на підставі рішення виконкому Бориспільської міської ради № 702 від 23 вересня 2019 року, тому військова частина, надаючи ОСОБА_3 як військовослужбовцю тимчасове житло, яке має статус службового, зобов`язана було видати йому ордер, і що порядок користування житлом та виселення з нього має регулюватись ЖК України та Законом України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», а тому відповідачі не можуть бути виселені без надання іншого житла.

Апеляційний суд не може погодитися з цими доводами, оскільки з матеріалів справи вбачається, що спірна квартира не змінювала свого статусу службового житла, який був закріплений за нею рішенням Бориспільської міської ради № 702 від 23 вересня 2019 року ще до укладення договору від 13 грудня 2019 року № 19/87, і такий порядок передачі та оформлення штатно-посадового житла був передбачений з самого початку Порядком від 01 лютого 2019 року, затвердженим ГКЕУ ЗСУ.

Так, п. 3 Порядку передбачено, що до службового (штатно-посадового) житла можуть бути віднесені житлові приміщення, які вже мають статус службових, житлові приміщення в об`єктах нового будівництва, реконструкції, придбані, набуті в порядку, передбаченому законодавством, на які зареєстровано право власності за Міністерством оборони України. Квартирно-експлуатаційними органами проводиться відповідна робота з органами місцевого самоврядування для включення цих житлових приміщень до числа службових. Згідно п. 2 Порядку, службове (штатно-посадове) житло - житлові приміщення, які включено до службового штатно-посадового житла та закріплено на праві оперативного управління за військовою частиною.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що Законом України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» не закріплено поняття штатно-посадового житлового приміщення, і що з наказу Міністерства оборони України від 31 січня 2019 року № 40 вбачається, що житловий фонд для проведення експерименту виник внаслідок умисного нерозподілення серед військовослужбовців, які потребують покращення житлових умов, на постійній основі, апеляційний суд враховує наступне.

Так, наказ Міністерства оборони України від 31 січня 2019 року № 40 є єдиним нормативним відомчим актом, який регулює правовідносини щодо тимчасового користування житловими приміщеннями, закріпленими за посадами військових частин, вказаний експеримент триває, і на цей час він не визнаний таким, що суперечить законодавству України.

Є необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не залучив до участі в справі власника квартири Міністерство оборони України, з огляду на те, що Міністерство оборони України не є стороною договору від 13 грудня 2019 року № 19/87, та оскільки відповідачем не зазначено, яким чином рішення у справі може вплинути на права або обов`язки Міністерства оборони України щодо однієї зі сторін.

Разом із тим, задовольняючи позов військової частини НОМЕР_1 , судом першої інстанції не було враховано наступне.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Із матеріалів справи вбачається, що в спірне житлове приміщення разом із ОСОБА_3 як члени його сім`ї були вселені його діти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , остання є неповнолітньою.

Верховним Судом в постанові від 22 січня 2025 року в справі № 359/12709/21 (провадження № 61-11055св24) за позовом військової частини про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, яким відповідач користувався на підставі договору та Порядку проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, вказувалось на необхідність отримання письмового висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору у цій справі, а саме: щодо можливості виселення малолітньої дитини із спірного житлового приміщення.

В зв`язку з цим Службою у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради, як органом опіки та піклування, було надано до суду висновок щодо розв`язання даного спору від 05 квітня 2024 року № 01-25-381 про те, що задоволення позову суперечить інтересам дитини.

Даним висновком встановлено, що ОСОБА_2 разом з матір`ю ОСОБА_4 та старшою сестрою ОСОБА_1 проживають у квартирі за адресою АДРЕСА_1 , де мати дитини створила всі належні умови для життя, розвитку та відпочинку малолітньої дочки, крім того, малолітня ОСОБА_2 не має власного житла. Орган опіки та піклування вважав, що задоволення позову про визнання малолітньої ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, суперечить інтересам дитини.

Не погоджуючись з даним висновком, судом першої інстанції помилково враховано, що у власності матері відповідачів ОСОБА_4 перебуває квартира АДРЕСА_5 , що свідчить про те, що відповідачі, в тому числі неповнолітня ОСОБА_2 , мають право проживати у вказаній квартирі разом з матір`ю.

Разом із тим, суд не прийняв до уваги, що при перевірці житлових умов ОСОБА_3 , який проживав у АДРЕСА_3 зі складом сім`ї дружина ОСОБА_4 , дочка ОСОБА_1 , самим відповідачем - військовою частиною НОМЕР_1 складено довідку про перевірку житлових умов, згідно якої ОСОБА_3 потребує поліпшення житлових умов (а. с. 139 т. 1), тобто житлові умови за вказаною адресою не можна визнати належними.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про можливість виселення малолітньої ОСОБА_2 із спірного житлового приміщення є передчасними та помилковими.

Крім того, ухвалюючи рішення про виселення членів сім`ї військовослужбовця ОСОБА_3 , якому в користування було надано службове житло, ОСОБА_1 та неповнолітньої ОСОБА_2 , суд першої інстанції не врахував таке.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02 грудня 2010 р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004р. у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 р., п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Апеляційний суд приймає до уваги, що особисто ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підписували з військовою частиною НОМЕР_1 договору про надання житла в тимчасове користування і договірних правовідносин з позивачем не мають, в тому числі обов`язку виселення за настання певних умов на себе не брали, вселилися до спірної квартири як члени сім`ї ОСОБА_3 .

Апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та члени його сім`ї до часу пред`явлення до них військовою частиною вимог щодо звільнення житла проживали у службовому житлі значний час, оскільки 13 грудня 2019 року укладений договір про надання у користування службового (штатно-посадового) житла, і лише 06 квітня 2023 року військовою частиною було надіслано попередження про звільнення квартири, тому право користування вищезазначеним житловим приміщенням було тривалим і у відповідачів виникли стійкі тривалі зв`язки з вказаним місцем проживання.

Апеляційний суд враховує та погоджується з доводами апеляційної скарги, що позивач, надавши військовослужбовцю службову квартиру для тимчасового проживання, визнавав цей факт понад чотири роки, в тому числі і після звільнення ОСОБА_3 12 березня 2022 року, а потім порушив питання про виселення членів сім`ї померлого учасника бойових дій без надання іншого житла.

Також апеляційний суд приймає до уваги, що згідно довідки Київського КЕУ від 01 лютого 2024 року № 525, ОСОБА_3 протоколом житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 05 вересня 2005 року № 24 був зарахований на облік для поліпшення житлових умов зі складом сім`ї дві особи (він, дочка 2003 року народження). Станом на 30 січня 2024 року військовослужбовець ОСОБА_3 перебуває на квартирному обліку у Бориспільському гарнізоні, житловій комісії військової частини НОМЕР_1 з 05 вересня 2005 року у загальній черзі за № 221, та у першочерговій, як учасник бойових дій з 18 жовтня 2017 року № 113 зі складом сім`ї дві особи (він, дочка ОСОБА_1 2003 року народження). Житлом для постійного проживання з фондів Міністерства оборони України не забезпечувався (а. с. 106 т. 1).

Вищевикладені обставини, при тому, що позивач ставить питання про виселення відповідачів саме без надання іншого жилого приміщення, вказують на неможливість захистити права військової частини НОМЕР_1 у обраний в контексті даного позову спосіб.

Апеляційний суд також враховує вимоги ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, якою визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 березня 2021 року в справі N 686/26093/19-ц (провадження N 61-16974св20).

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 судовий збір за подання нею апеляційної скарги в розмірі 9084 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Відмовити військовій частині НОМЕР_1 в позові до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , треті особи Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради, Київське квартирно-експлуатаційне управління, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, та виселення з квартири.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 9084 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 07 березня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.