Справа № 602/935/25
Провадження № 2/602/466/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/заочне/

"09" грудня 2025 р. м. Ланівці

Лановецький районний суд Тернопільської області у складі головуючого судді Наумчука В.А., за участю секретаря судового засідання Майхрук Н.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» (далі - ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» або Товариство або позивач) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі позичальник або відповідач), у якому просить стягнути з відповідача заборгованість та судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що 10.05.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» (далі - ТОВ «МІЛОАН») та ОСОБА_1 уклали Договір про споживчий кредит (індивідуальну частину) № 103931639, за умовами якого ТОВ «МІЛОАН» надав позичальнику кредит, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити за його використання відсотки. В подальшому права вимоги за кредитним договором були відступлені позивачу на підставі договору факторингу. Відповідно позивач є новим кредитором боржника ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит № 103931639 від 10.05.2021. Всупереч умовам кредитного договору відповідач не виконав свого зобов`язання, борг не погасив, внаслідок чого у нього перед позивачем існує заборгованість, яку позивач просить стягнути з відповідача.

Також разом із заборгованістю по договору позивач просить стягнути з відповідача понесені судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме: сплачений судовий збір в розмірі 2 422,40 грн та понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву не скористався.

Ухвалою суду від 10.10.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 11 листопада 2025 року.

Справа 11.11.2025 не слухалась, у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відрядженні, призначено судове засідання для розгляду справи на 09.12.2025.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак в позовній заяві просить розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує.

Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про день, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, не повідомив суд про причини не прибуття в судове засідання.

Ураховуючи те, що відповідач, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, повторно не з`явився у судове засідання, про причини своєї неявки суду не повідомив, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, то керуючись ст. 280, 281 ЦПК України суд постановив провести заочний розгляд цієї справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Згідно зі частиною другою статті 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд дослідивши та оцінивши письмові пояснення позивача у позовній заяві, інші матеріали справи, докази, які у них містяться, встановив фактичні обставини і відповідні спірні правовідносини та дійшов наступних висновків.

10 травня 2021 року ОСОБА_1 дистанційно, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, а саме: шляхом надсилання електронного повідомлення про накладання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, підписав Договір про споживчий кредит (індивідуальну частину) № 103931639 з ТОВ «МІЛОАН», що підтверджується доданою до позовної заяви копією зазначеного документа (а.с. 15-18).

На підтвердження укладення Договору про споживчий кредит № 103931639 між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 позивач також додав до позовної заяви копії наступних документів: Анкету-заяву на кредит № 103931639 з датою створення 10.05.2021 (а.с. 10), Додаток № 1 до договору про споживчий кредит № 103931639 від 10.05.2021 - «Графік платежів» (а.с. 19), Додаток № 2 до договору про споживчий кредит № 103931639 від 10.05.2021 «Паспорт споживчого кредиту № 103931639» (а.с. 19 на звороті - 20).

Станом на 10.05.2021 ТОВ «МІЛОАН» (код 40484607) було зареєстроване як фінансова компанія та мало чинну ліцензію на надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, що убачається з інформації, яка міститься на офіційному веб-сайті Національного банку України «Комплексна інформаційна система Національного банку України» за посиланням: https://kis.bank.gov.ua/.

Згідно статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Нормами частини другої статті 638 та частини другої статті 639 ЦК України встановлено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством).

Відповідно до частин третьої, шостої та сьомої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції, яка діяла станом на 22.07.2021) електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Таким чином, ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 уклали Договір про споживчий кредит (індивідуальну частину) №103931639 від 10.05.2021 (далі у тексті Кредитний договір), згідно з п.1.1. якого Кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим Договором, на строк визначений п.1.3. Договору надати Позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п.1.2. Договору, а Позичальник зобов`язується повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п.1.4 Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором. Кредит надається з метою задоволення потреб Позичальника не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконання обов`язків найманого працівника.

На підставі укладеного Кредитного договору між його сторонами виникли кредитні правовідносини, які регулюються нормами ЦК України та іншими актами цивільного законодавства.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зі змісту наведеної вище правової норми слідує, що обов`язок позичальника повернути кредит та сплатити проценти виникає на підставі кладеного кредитного договору після виконання кредитодавцем свого обов`язку щодо надання грошових коштів (кредиту) у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Умовами укладеного Кредитного договору передбачено: сума (загальний розмір) кредиту становить 20 000,00 гривень, у валюті: українські гривні (п.1.2); кредит надається строком на 30 днів з 10.05.2021 (п.1.3); термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 09.06.2021 (п.1.4); комісія за надання кредиту: 2 000,00 грн, яка нараховується за ставкою 10.00 відсотків від суми кредиту одноразово (п.1.5.1); проценти за користування кредитом: 7 500,00 грн, які нараховуються за ставкою 1.25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п.1.5.2).

Розділом 2 «Умови виконання» Кредитного договору регламентовано домовленість сторін про умови виконання укладеного кредитного договору. Так, згідно з пунктом 2.1 Кредитного договору передбаченого, що кредитні кошти надаються Позичальнику шляхом переказу на Картковий рахунок.

Разом з тим суд зауважує, що в тексті Кредитного договору та інших наданих позивачем документів ніде не зазначено номера банківської картки (маски картки) позичальника, на який мають бути зараховані кредитні кошти, а лише вказано загальні фрази про те, що кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок (п. 2.1 Договору про споживчий кредит) та про спосіб надання кредиту: переказу на Картковий рахунок (п.2 Паспорта споживчого кредиту).

На підтвердження обставини переказу відповідачу ОСОБА_1 кредитних коштів згідно з кредитним договором позивачем надано документ під назвою «Платіжне доручення 27519326».

Дослідивши наданий документ, суд дійшов висновку, що він не є допустимим та достовірним доказом факту надання кредитних коштів відповідачу з наступних міркувань.

У постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 Верховний Суд зазначив, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Зі змісту частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» слідує, що первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати, серед іншого, такі обов`язкові реквізити: посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, створені автоматично в електронній формі програмним забезпеченням інформаційно-комунікаційної системи, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови наявності накладеного електронного підпису чи печатки з дотриманням вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Окрім того, у період з 09.04.2004 до 01.08.2022 діяла Інструкцію про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затверджена Постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22 (далі у тексті Інструкція №22).

Інструкція встановлює загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків. Вимоги цієї Інструкції поширюються на всіх учасників безготівкових розрахунків, а також на стягувачів та обов`язкові для виконання ними (п. 1.2, 1.3 Інструкції № 22).

Відповідно до п. 2.1 Інструкції № 22 розрахункові документи складаються на бланках, форми яких наведені в додатках до цієї Інструкції. Реквізити розрахункових документів, їх реєстрів та відомості заповнюються згідно з вимогами, зазначеними в указівках щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, їх реєстрів та відомості (додаток 9) та відповідних главах цієї Інструкції.

Зі змісту положень п. 2.4, 2.5 Інструкції № 22 слідує, що банк перевіряє відповідність заповнення реквізитів розрахункових документів клієнтів, крім інкасових доручень (розпоряджень), вимогам додатка 9 до цієї Інструкції. Якщо розрахункові документи, у яких перевірено реквізити, заповнено з порушенням вимог цієї глави, глав 5, 6 і 12 та додатка 9 до цієї Інструкції, то банк, що здійснив перевірку, повертає їх без виконання згідно з пунктами 2.15 і 2.18 цієї глави та пунктом 11.11 глави 11 цієї Інструкції.

Пунктом 3.1 Інструкції № 22 встановлено, що платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 3 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 9 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.

Разом з тим, надане позивачем «Платіжне доручення 27519326» не оформлене згідно форми, наведеної в додатку 3 до цієї Інструкції №22 (у редакції, що діяла станом на дату його складання 10.05.2021), та у ньому не заповнені усі реквізити згідно з вимогами, викладеними в додатку 9 до цієї Інструкції.

Так, за результатами дослідження наданого позивачем документа «Платіжне доручення 27519326» суд установив, що у ньому не зазначено: код розрахункового документа (п.2 Додатку 9 до Інструкції №22); дату складання розрахункового документа (реєстру) у форматі ДД/ММ/РРРР або число - цифрами ДД, місяць - словом, рік - цифрами РРРР, а також дату валютування (п. 4, 5 Додатку 9 до Інструкції №22); суму словами (п.6 Додатку 9 до Інструкції №22); найменування банку (філії) отримувача (п.12 Додатку 9 до Інструкції №22) у наданому позивачем документі у графі «Банк отримувача» проставлено дві маленькі латинські літери «pb», в графі «Код банку» міститься напис «MASTERCARD»; рахунок отримувача (п.15 Додатку 9 до Інструкції №22) у встановленому форматі; відсутні відмітки банку платника про дату надходження документа та дату виконання (п. 25, 26 Додатку 9 до Інструкції №22).

Відсутність у згаданому вище документі таких обов`язкових реквізитів як «Банк отримувача», «Код банку», «Рахунок отримувача» унеможливлює належний безготівковий переказ коштів, а відсутність відміток банку платника про дату надходження документа та дату виконання взагалі ставить під сумнів той факт, що зазначене платіжне доручення подавалося платником до відповідного банку та виконувалося останнім.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

За змістом ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Цивільним процесуальним законом встановлені вимоги до доказів та правила доказування.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 5-7 ст. 81 ЦПК України).

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що передбачений процесуальним законом принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. За загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача.

Подібні висновки викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13, постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21.09.2022 по справі № 645/5557/16-ц.

У постанові від 08.05.2024 у справі №381/1647/21 Верховний Суд також вказав на те, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Суд констатує, що будь-яких інших доказів надання відповідачу кредиту та отримання останнім кредитних коштів позивач не надав. Також позивач не звертався до суду з клопотанням про витребування відповідних доказів у банківської установи, хоча мав таке процесуальне право.

Враховуючи вище викладене суд, дійшов висновку, що позивачем не доведено факту надання ТОВ «МІЛОАН» кредитних коштів ОСОБА_1 відповідно до укладеного між ними Договору про споживчий кредит (індивідуальну частину) № 103931639 від 10.05.2021.

У зв`язку з цим, суд не досліджує обставини переходу права вимоги за кредитним договором від ТОВ «МІЛОАН» до позивача на підставі договору факторингу № 09Т від 30.09.2021, укладеним між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», копію якого додано до позовної заяви.

При цьому, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам (див. постанову Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100).

Інші доводи сторони позивача і заперечення сторони відповідача, на думку суду, не є важливими і доречними з огляду на предмет доказування та встановлені обставини у цій справі.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» (№ 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року) п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, за таких обставин, у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю.

У зв`язку з тим, що у позові відмовлено повністю, то відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, понесені по справі судові витрати покладаються на позивача.

На підставі наведеного вище, статей 207, 638, 639, 1055 ЦК України, статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», статті13 Закону України «Про споживче кредитування», статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та керуючись статтями 12, 13, 77-81, 89, 141, 211, 247, 258, 259, 263-265, 272, 273, 279, 354, 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

1. У позові Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором відмовити повністю.

2. Понесені по справі судові витрати покласти на позивача.

Заочне рішення може бути переглянуте Лановецьким районним судом Тернопільської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення суду в загальному порядку встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ПОЗИВАЧ: Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС», місцезнаходження вул. Симона Петлюри, буд. 21/1, м. Бровари, Київська область, 07406, .

ВІДПОВІДАЧ: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя: В. А. Наумчук